Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

16.03.2020р. позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що йому та відповідачам на праві спільної часткової власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 52,45кв.м., житловою площею 29,9кв.м. Починаючи з 2019р., відповідачі перешкоджають йому у користуванні його власністю, на телефонні дзвінки не відповідають, двері не відчиняють, змінили на них замки та надати йому ключі відмовляються. Він неодноразово звертався до них з письмовою вимогою про вселення та встановлення порядку користування квартирою, але відповіді на свої звернення не отримав. Оскільки добровільно вони не можуть вирішити питання спільного користування житлом, а іншого житла він не має, просить вселити його в квартиру [ADDRESS] та встановити порядок користування нею, виділивши йому в користування кімнату, житловою площею 12,7кв.м., а відповідачам [PERSON] та [PERSON] - кімнату, житловою площею 17,2кв.м., інші приміщення залишити у спільному користуванні. Ухвалою суду від 26.03.2020р. у даній цивільній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 16.04.2020р. до суду надійшов відзив відповідачів [PERSON] та [PERSON] на позовну заяву, в якому вони позов не визнали в повному обсязі та зазначили, що перешкод позивачу в користуванні його майном ніколи не чинили, в 2004 році після розірвання шлюбу з відповідачкою [PERSON] він добровільно виїхав зі спірної квартири, у нього є інша родина, з якою він мешкає за іншою адресою. В утриманні спірної квартири позивач участь ніколи не приймав, комунальні послуги не сплачував. Крім цього, при встановленні порядку користування спірною квартирою, яка має лише дві ізольовані житлові кімнати, загальною житловою площею 29,9кв.м., неможливе виділення кожному співвласнику ізольованого житлового приміщення відповідно до встановленої ст.47 ЖК України норми житла на одну особу 13,65кв.м., у зв`язку з чим будуть порушені їх житлові права. Запропонований позивачем порядок користування квартирою не може бути застосований, оскільки відповідачі є особами різної статі та співіснування в одній кімнаті матері та дорослого сина є неможливим. Просять в задоволені позову [PERSON] відмовити повністю. Також 16.04.2020р. до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] , в якому вони просять припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , стягнувши з них на його користь грошову компенсацію вартості його частки в розмірі 160 725,00грн. та визнати за ними право власності на цю частку квартиру, змінити розмір часток у праві власності на квартиру, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину спірної квартири. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що їм та відповідачу на праві спільної часткової власності дійсно належить вказана квартира. Після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] і по теперішній час [PERSON] в вищезазначеній квартирі не проживає та ніколи не проявляв бажання там проживати, оскільки у нього є інша родина та інше постійне місце мешкання. В утриманні спірної квартири позивач участь ніколи не приймав, комунальні послуги не сплачував. Жодних перешкод в користуванні квартирою вони йому не чинили. Встановлення порядку користування спірною квартирою, як просить [PERSON] , є неможливим, оскільки квартира має лише дві ізольовані житлові кімнати, загальною житловою площею 29,9кв.м., виділити кожному співвласнику окреме ізольоване житлове приміщення неможливо, заселення однієї кімнати особами різної статі не допускається. У зв`язку з тим, що вони як співвласники не можуть дійти згоди щодо спільного користування житлом та таке користування взагалі є неможливим, квартира є неподільною річчю і частки співвласників не можуть бути виділені в натурі, вважають найбільш ефективним способом вирішення наявного спору - припинення права власності [PERSON] на належну йому 1/3 частку зазначеної квартири із виплатою грошової компенсації вартості цієї частки згідно з вимогами ст.365 ЦК України. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 16.04.2020р. зустрічний позов прийнятий до судового розгляду та об`єднаний в одне провадження з первісним позовом [PERSON] 23.04.2020р. до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на відзив відповідачів на первісний позов, в якому він підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі з раніше викладених підстав. Додатково зазначив, що норми ст.48,50,63 ЖК України, на які посилаються відповідачі, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Вирішити питання визначення можливих варіантів порядку користування квартирою, її перепланування пропонується ним постановити в рамках судово-технічної експертизи. Частку вартості в житлово-комунальних послугах він сплачує. Просить первісний позов задовольнити. 29.04.2020р. до суду надійшов відзив позивача [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] , в якому він заявлені позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що припинення його права власності на частку в спірній квартирі завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки вказана квартира є єдиним його житлом, а запропонована відповідачами сума компенсації є недостатньою для придбання іншого житла в м.Запоріжжі, яке б відповідало санітарним та житловим нормам. Вартість спірної квартири, яка визначена Звітом №10/04/1, є заниженою в силу неточностей в похідних даних: не відповідає дійсності інформація про поверх розташування квартири та дату введення будинку в експлуатацію. Просить первісний позов задовольнити повністю, а в зустрічному позові - відмовити. 12.05.2020р. до суду надійшла відповідь відповідачів [PERSON] та [PERSON] на відзив позивача [PERSON] на зустрічний позов, в якому вони підтримали свій зустрічний позов в повному обсязі з раніше викладених підстав. Додатково зазначили, що на спростування заниженості вартості спірної квартири позивач [PERSON] не надав своїх пропозицій щодо вартості квартири та суми компенсації. В той же час аналіз ринку нерухомості в м.Запоріжжі дає підстави стверджувати, що визначений розмір грошової компенсації вартості частки позивача [PERSON] , яка внесена ними на депозитний рахунок суду, є достатньою для придбання окремого житла і з урахуванням раніше вказаних обставин не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам. Просять зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного - відмовити. Ухвалою суду від 18.05.2020р. підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Федоров М.Д. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали, зустрічний позов не визнали з підстав, викладених у письмових заявах по суті. Позивач [PERSON] додатково суду пояснив, що він дійсно після розірвання шлюбу з [PERSON] добровільно виїхав зі спірної квартири, зареєструвався та мешкав в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , де йому адміністрацією його підприємства було виділено койка-місце. За зазначеною адресою він був зареєстрований до січня 2020р., тобто до того моменту, як він за власною волею зареєструвався в спірній квартирі як її власник. При цьому, в 2007р. він зареєстрував шлюб з [PERSON] , після чого став проживати в квартирі, що належить їй на праві власності, за адресою: [ADDRESS] . За цією адресою він проживає до теперішнього часу, але вимушений вирішувати питання вселення в спірну квартиру, частку в якій він має на праві власності, оскільки подружні відносини з [PERSON] припинені в 2014р., хоча шлюб не розірваний і за їх усною домовленістю він тимчасово користується частиною її квартири за внесення плати за житлово-комунальні послуги щомісячно в розмірі 1000,00грн. Через погіршення останнім часом особистих стосунків з [PERSON] , враховуючи, що квартира є 1-кімнатною, вона наполягає на його виселенні з її квартири. Іншого житла, крім спірної квартири, він не має, а відповідачі в спірну квартиру його не впускають, ключі не дають, вирішити питання спільного користування квартирою відмовляються. З приводу досягнення згоди щодо такого користування він звернувся до відповідачів вперше десь в листопаді 2019р., вони зустрілись, він виказав свої пропозиції, але в подальшому вони стали уникати спілкування з ним, його письмові звернення залишили без уваги. Він вважає можливим спільне користування квартирою, оскільки відповідач [PERSON] є його сином і до листопада 2019р. вони нормально спілкувались з ним. Про хворобу відповідачки [PERSON] йому не було відомо, тому у випадку необхідності він готовий зі свого боку надати необхідну допомогу та знайти порозуміння. Відповідач [PERSON] та представник обох відповідачів - адвокат Усенко А.В. в судовому засіданні первісний позов не визнали повністю, зустрічний позов підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в письмових заявах по суті. Відповідач [PERSON] , який був допитаний за правилами допиту свідка на підставі ст.234 ЦПК України, в судовому засіданні також пояснив, що його батько - позивач [PERSON] не користується спірною квартирою за власним бажанням 16-17 років, після розірвання шлюбу з матір`ю [PERSON] та неприязними стосунками між ними він добровільно виїхав з квартири, в подальшому створив нову сім`ю, з якою і мешкає до теперішнього часу. Протягом тривалого часу житлово-комунальні послуги за квартиру не сплачував, сплатив лише частину коштів в лютому-квітні 2020р. Жодних перешкод в користуванні квартирою вони йому не чинили, його письмових звернень не отримували, в поліцію їх через його звернення не викликали. Вони не заперечують право власності позивача на частку в спірній квартирі, але вважають його вселення та визначення порядку користування квартирою неможливим, оскільки квартира є 2-кімнатною, виділити кожному з них окрему кімнату неможливо, на даний момент його мати страждає на тяжку хворобу, прикована до ліжка та потребує постійного стороннього догляду, проживати з матір`ю в одній кімнаті, як пропонує позивач, він не може, а проживати в одній кімнаті з батьком він не бажає через особисті стосунки. Через те, що спільне користування квартирою є неможливим, вони вважають, що спір може бути вирішено шляхом припинення права власності позивача на частку за грошову компенсацію і таке припинення не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Згідно з ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.3, 21,24 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні права і свободи. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Ст.41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічні положення закріплені в ст 319,321 ЦК України. Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.346 ЦК України передбачає такі підстави припинення права власності: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника, а також інші випадки, встановлені законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Крім того, ст.47 Конституції України, ст.1,9 ЖК України гарантує громадянам право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч.1 ст.383 ЦК України). Суд встановив, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності (кожному по 1/3 частині) сторонам по справі - позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] і [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 09.09.2002р., яке видане Хортицькою районною адміністрацією ЗМР. Право власності зареєстровано в установленому законом порядку. Відповідно до даних технічного паспорту зазначена квартира має загальну площу 52,45кв.м., житлову - 29,9кв.м., складається з двох ізольованих житлових кімнат: кімната №6 - 12,7кв.м., кімната №7 - 17,2кв.м. з лоджією - 1,85кв.м., а також кухні - 9,9кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., ванної - 2,6 кв.м., коридору - 6,7кв.м., комори - 0,5кв.м. Відповідно до Звіту про оцінку ринкової вартості спірної квартири №10/ 04/1, складеного 10.04.2020р. суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою-підприємцем [PERSON] , ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 482 174грн. Згідно з копією паспорту позивач [PERSON] був зареєстрований в спірній квартирі з 28.03.1996р. по 26.09.2002р., з 08.10.2002р. по 20.01.2020р. був зареєстрований в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , з 20.01.2020р. по т.ч. знову зареєстрований в спірній квартирі. Однак фактично позивач [PERSON] в спірній квартирі не проживає з 2004р. по т.ч. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та фактично проживають в спірній квартирі з 1996р. по т.ч. 25.11.2019р. позивач [PERSON] звернувся до Хортицького ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області з заявою щодо відсутності доступу до спірної квартири і згідно відповіді від 19.12.2019р. за цією заявою проведена перевірка, в ході якої встановлена наявність цивільно-правових відносини між власниками житла, які підлягають вирішенню судом. 17.12.2019р., 02.01.2020р. та 22.01.2020р. позивач [PERSON] направив на адресу відповідачів письмове звернення з пропозицією надати йому ключі від спірної квартири та вирішити питання щодо спільного користування нею. Зазначені звернення повернулись відправнику без вручення адресату. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з [INFO] по т.ч. перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за позивачем [PERSON] право власності на інші об`єкти нерухомості, в т.ч. житлові, крім зазначеної квартири, не зареєстровано. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З`ясувавши всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено обставини даної справи, оцінивши надані суду докази з точки зору їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] та обґрунтованість зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . За змістом діючого законодавства первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість, але при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює досягнення співвласниками згоди щодо спільного володіння, користування та розпорядження спільним майном, відповідний спір вирішується судом. Як достовірно встановлено судом, сторони є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS] , якою фактично користуються відповідачі [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] в квартирі не проживає і нею не користується з 2004р.по т.ч. Також судом достовірно встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості про спільне володіння та користування зазначеною квартирою, у зв`язку з чим кожний із них звернувся до суду з відповідним позовом. Так, позивач [PERSON] просить усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом його вселення в спірну квартиру та встановлення порядку користування нею, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] просять припинити право власності [PERSON] на його частку за грошову компенсацію. Вирішуючи наявний між сторонами спір щодо володіння та користування спільною квартирою, суд виходить з того, що в силу вимог ст.358 ЦК України кожний із співвласників має право вимагати надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. При цьому, квартира, яка є спільною частковою власністю, підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування квартирою, якщо про це заявлено позов. Саме такі позовні вимоги заявляє позивач [PERSON] . В даному випадку суд встановив, що спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є двокімнатною, має дві ізольовані житлові кімнати кожна з виходом в коридор, одну кухню та санвузол, один вихід до під`їзду, у зв`язку з чим в силу вимог ч.2 ст.183 ЦК України вона є неподільною річчю і її поділ в натурі між трьома співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності, неможливий. Зокрема, як зазначалось вище, частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними і рівними - кожному належить по 1/3 частині. На цю ідеальну частку кожному співвласнику припадає 17,48 кв.м. (52,45кв.м.:3) загальної площі та 9,97кв.м. (29,9кв.м.:3) - житлової площі. Кімнат, які б відповідали розміру ідеальної частки кожного зі співвласника, в квартирі немає. Разом з тим, у випадку встановлення порядку спільного користування квартирою застосування критерію необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення із забезпеченням відповідності ідеальних часток реальним не є обов`язковим. Суд може виділити в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно, і відхилення в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність в даному випадку є допустимим. Таке рішення суду не змінює розмір часток співвласників у праві власності на спільне майно і не порушує їх прав як власників. За запропонованим позивачем варіантом користування спірною квартирою - виділення йому кімнати №6 житловою площею 12,7кв.м., що на 2,73кв.м. більше розміру його ідеальної частки, а іншим двом співвласникам - кімнати №7 житловою площею 17,2кв.м., що на 2,74кв.м. менше сукупного розміру їх ідеальних часток, відхилення від ідеальних часток у праві власності є незначним. Однак, виходячи з конкретних обставин даної справи, суд вважає, що встановлення порядку користування спірною квартирою, як просить позивач [PERSON] , в т.ч. з відступленням від розміру ідеальних часток співвласників у праві спільної власності на зазначену квартиру, не є адекватним та справедливим відносно житлових прав відповідачів. Так, суд враховує, що відповідачі протягом тривалого часу постійно проживають в зазначеній квартирі, мають там організований побут, здійснюють технічне утримання квартири, сплачують житлово-комунальні послуги. Позивач же після розірвання шлюбу з [PERSON] добровільно виїхав зі спірної квартири в 2004р. і до листопада 2019р. наміру проживати в ній не виявляв. З 2002р. по 2020р. був зареєстрований і з 2004р. по 2007р. фактично проживав в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , яке було виділено йому за місцем роботи. Як пояснив в судовому засіданні позивач, він знявся з реєстрації за вказаною адресою в січні 2020р. за власним бажанням у зв`язку з наміром зареєструватися в спірній квартирі і вирішити питання щодо свого вселення в неї. Хоча, на думку суду, реєстрація місця проживання особи або її відсутність не впливає на здійснення права власності на житло. Заходів щодо технічного утримання та обслуговування спірної квартири позивач як власник тривалий час не здійснював, оплату за житлово-комунальні послуги здійснив лише за лютий-квітень 2020р. після реєстрації місця проживання в спірній квартирі. Крім того, судом встановлено, що з 2007р. по т.ч. позивач [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і фактично проживає в квартирі, яка належить його дружині, за адресою: [ADDRESS] . Доказів на підтвердження того, що на даний час в силу фактичного припинення подружніх відносин з [PERSON] або з інших причин він на законних підставах не може користуватися цією квартирою або іншим житлом, позивач та його представник суду не надали. Ухвалюючи рішення у справі, суд також вважає, що запропонований позивачем варіант користування квартирою не є справедливим, оскільки він порушує встановлену ст.47 ЖК УРСР норму житлової площі на одну особу - 13,65кв.м. За його варіантом позивач буде забезпечений житловою площею 12,7кв.м., яка незначно менше цієї норми, в той час, коли відповідачі на двох - житловою площею 17,2кв.м., що значно менше встановленої норми. До того ж позивачем пропонується виділити в спільне користування відповідачам, які є особами різної статі та віку (мати та син), одну кімнату, в той час, коли відповідно до ст.50 ЖК УРСР не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя. Крім того, відповідачка [PERSON] згідно наданих медичних документів є інвалідом 3 групи, перебуває на диспансерному обліку у лікаря онколога, на даний час стан її здоров`я є тяжким і вона потребує постійної терапії, що також виключає можливість її спільного проживання в одній кімнаті з дорослим сином. Доводи позивача та його представника про те, що при вирішенні спору про право приватної власності на житло, не підлягають застосуванню положення ЖК УРСР, який регулює лише правовідносини з приводу державного, комунального та відомчого житлового фонду, суд вважає безпідставними. За вказаних обставин, а також враховуючи наявність між сторонами особистих неприязних стосунків, відсутність між ними на даний час стійких соціальних та родинних зв`язків, незважаючи на те, що позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку про неможливість встановлення між сторонами порядку користування спірною квартирою у запропонованому позивачем варіанті, оскільки вирішення наявного між ними спору в такий спосіб не буде ефективним та справедливим. В той же час, відповідачі, заперечуючи проти позовних вимог [PERSON] , звернулись із зустрічним позовом про припинення його права власності на частку в спірній квартирі за рахунок грошової компенсації вартості цієї частки. Вирішуючи ці позовні вимоги, суд виходить з того, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, з обов`язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спору про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, справа №6-68цс12, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа №908/1754/17. При цьому, питання, чи є частка незначною, підлягає вирішенню судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, також вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Виходячи з обставин цієї справи, зокрема, технічної характеристики квартири, кількості співвласників, та практики Верховного Суду, 1/3 частка (в абсолютному розмірі дорівнює 17,48 кв.м. загальної площі та 9,97кв.м. - житлової) квартирине може вважатися незначною. Але ця обставина не є самостійною підставою, яка б виключала припинення права особа на частку в спільному майні на підставі ст.365 ЦК України. Як зазначалось вище, для цього необхідно встановити наявність будь-якої обставини із визначених в п.1-3 ч.1 ст.365 ЦК України. Як встановлено судом, спірна квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку, є двокімнатною, має дві ізольовані житлові кімнати, в силу технічних характеристик є неподільною річчю, тому не може бути поділена в натурі між трьома співвласниками з виділенням кожному із них ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які б за розміром відповідали їх часткам в праві спільної часткової власності. Встановлення порядку користування квартирою без істотного порушення прав усіх співвласників визнано судом неможливим. Крім того, в силу вищевикладених обставин, характеру особистих стосунків між сторонами, відсутності між ним порозуміння в питанні спільного користування квартирою, звернення їх до суду з цими позовами, суд вважає неможливим подальше спільне володіння і користування зазначеною квартирою. Також суд вважає, що припинення права власності позивача [PERSON] на його частку в спільній квартирі не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки судом встановлено, що протягом тривалого часу він фактично не проживав в квартирі та не виявляв бажання користуватись нею, мав та до т.ч. має інше місце проживання, де проживає з дружиною [PERSON] , шлюб між ними не розірваний. Доказів на підтвердження того, що подружні стосунки між ними припинені з 2014р. і що користування житлом дружини за адресою: [ADDRESS] , після фактичного припинення подружніх відносин є тимчасовим, оплатним на підставі відповідної домовленості між ними, що на даний момент [PERSON] пред`явила вимогу про його виселення із зазначеної квартири і що спірна квартира є єдиним його житлом, позивач та його представник суду не надали. Доводи представника позивача про те, що ці обставини не входять до предмету доказуванню у даній справі, суд вважає неспроможними. Та обставина, що спірна квартира є єдиною зареєстрованою на праві власності житловою нерухомістю позивача, сама по собі не може свідчити про завдання істотної шкоди його інтересам у випадку припиненням права власності на частку у цій квартирі. До того ж припинення права співвласника на частку в спільному майні допускається лише за умови внесення іншими співвласниками відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав особи, право на частку якої припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. На думку суду, така процедура, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, направлена на забезпечення виконання іншою стороною у справі своїх зобов`язань перед такою особою. Так, відповідачами при зверненні із зустрічним позовом внесена на депозитний рахунок суду грошова компенсація вартості належної позивачу 1/3 частки квартири в розмірі 160 725,00грн., яку суд вважає справедливою сатисфакції позивачу за його частку в квартирі, оскільки така компенсація визначена, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири (під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано в даному населеному пункті чи місцевості) на підставі Звіту про оцінку ринкової вартості спірної квартири №10/ 04/1, складеного 10.04.2020р. суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою-підприємцем [PERSON] , і, на думку суду, є достатньою для придбання іншого житла. Заперечуючи проти зустрічного позову відповідачів, позивач [PERSON] послався на те, що визначена цим Звітом вартість спірної квартири та відповідно розмір грошової компенсації його частки не відповідають дійсному технічному стану квартири та житлового будинку, в якому вона розташована, в силу чого є заниженими, запропонована відповідачами компенсація є недостатньою для придбання іншого житла в м.Запоріжжі, яке б відповідало санітарним та житловим нормам. Разом з тим, незважаючи на роз`яснення суду щодо обов`язку сторони довести суду свої доводи та заперечення, позивач та його представник не надали суду доказів, які б спростовували визначену відповідачами дійсну ринкову вартість спірної квартири та наданий ними на підтвердження цієїобставини Звіт №10/04/1 від 10.04.2020р.. Клопотання про призначення судової експертизи в судовому засіданні вони також не заявляли, пославшись на те, що позивач заперечує проти припинення його права власності і отримання грошової компенсації, вважає можливим подальше спільне володіння та користування квартирою. При цьому, суд зауважує, що отримання грошової компенсації при припиненні права власності особи на частку в спільному майні на підставі ст.365 ЦК України, на відміну від ст.364 ЦК України, не потребує згоди особи, право власності якої припиняється. За таких обставин, при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації вартості частки позивача в спільному майні суд вважає наданий відповідачами Звіт №10/04/1 від 10.04.2020р.. належним та допустимим доказом. Враховуючи зазначене, суд вважає, що в даному випадку наявні обставини, передбачені ч.1,2 ст.365 ЦК України, для припинення права власності позивача на частку в квартирі [ADDRESS] . Доводи представника позивача про те, що право власності особи є абсолютним і не може бути припинено або обмежено за будь-яких обставин, суд відхиляє. Як міжнародні акти, так і законодавство України дійсно визнає право власності абсолютним, надає власнику право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, усім власникам гарантується рівність їх права власності, не існує жодних привілеїв та обмежень в здійсненні ними свого права за будь-якими ознаками. Проте власність охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В даному випадку законодавством України передбачена можливість припинення права власності особи на частку в спільному майні за рішенням суду на вимогу інших співвласників за наявності передбачених ч.1 ст.365 ЦК України обставин та за рахунок грошової компенсації. При цьому, вирішуючи питання правомірності (легітимності) обмеження чи припинення права власності, слід з`ясувати, чи існує розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. З урахуванням встановлених під час розгляду даної справи обставин, беручи до уваги, що спірна квартира є неподільною, виділ 1/3 частки в натурі та спільне користування квартирою, в т.ч. шляхом встановлення судом порядку користування, є неможливими, обставини, які б свідчили про спричинення істотної шкоди правам та інтересам позивача [PERSON] у випадку припинення його права власності, не доведені, розмір грошової компенсації вартості відповідної частки визначений за дійсною ринковою вартістю квартири і є достатнім, а також враховуючи загальні засади цивільного судочинства та інтереси обох сторін, суд вважає, що припинення на вимогу відповідачів права власності позивача [PERSON] на 1/3 частку спірної квартири є легітимним, справедливим та більш ефективним способом вирішення наявного між сторонами спору щодо володіння та користування спільним майном, у зв`язку з чим відповідні зустрічні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] про вселення його в спірне житло, то, виходячи із пояснень відповідачів, вони в дійсності не заперечують того факту, що позивач в квартирі до т.ч. не проживає, вільного доступу до неї немає, ключі від вхідних дверей після заміни замку йому не вручались, проти його проживання в квартирі вони заперечують, що свідчить про наявність перешкод у позивача у вільному володінні та користуванні спільною квартирою, усунення яких він має право вимагати шляхом його вселення. Однак, задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на частку в спільній квартирі, на думку суду, виключає доцільність задоволення його вимог про усунення перешкод в здійсненні права власності та вселення в спірну квартиру, у зв`язку з чим в задоволенні таких вимог слід відмовити. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] за зустрічним позовом про визнання за ними права власності на 1/3 частину спірної квартири в порядку припинення права власності на неї [PERSON] за внесену ними грошову компенсацію цієї частки, зміну розміру їх часток та визнання за кожним із них права власності на 1/2 частину спірної квартири підлягають частковому задоволенню. В даному випадку законність набуття іншими співвласниками права власності на частку майна у випадку припинення права власності особи на неї за внесену ними грошову компенсацію випливає із загальних положень набуття та припинення права власності. Тому суд вважає, що за відповідачами [PERSON] та [PERSON] в порядку припинення права власності на 1/3 частку в спільному майні позивача [PERSON] слід визнати право власності за кожним на 1/6 частину спірної квартири, виходячи з принципу рівності часток і відсутності з їх боку будь-яких заперечень щодо цього. В той же час, підстав для задоволення вимог про визнання за ними права власності за кожним на 1/2 частину спірної квартири (сукупно 1/3 частина, що належить їм в порядку приватизації, та 1/6 частина - в порядку припинення права власності [PERSON] ) суд не знаходить, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на законі. Право власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на належну на підставі Свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 09.09.2002р. кожному з них 1/3 частину квартири ніким не оспорюється, про втрату правоустановчого документу на квартиру ними не заявлялось, у зв`язку з чим підстав для судового захисту їх права власності на цю частку квартири немає і в задоволенні цієї зустрічної позовної вимоги слід відмовити. На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю, а зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] задовольнити частково.

Outcome: partial