Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

15 вересня 2021 року представник позивача Ткаченко О.П., діючи в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача АТ «Криворізька теплоцентраль» припинити неправомірні дії, що полягають у дзвінках на номер телефону [NUMBER] , що належить [PERSON] , направлення СМС, а саме: вимоги та примушування до виконання цивільно- правових зобов`язань, як такі, що суперечать нормам національного законодавства та виникли до 28 серпня 2020 року щодо заборгованості перед Акціонерним Товариством «Криворізька теплоцентраль» по оплаті заборгованості за централізоване опалення за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у серпні 2020 року з прилюдних торгів у м. Кривому Розі придбав квартиру. За рішеннями Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.06.2015 року та 14.09.2020 року за позовами АТ «Криворізька теплоцентраль» з попереднього власника цієї квартири [PERSON] стягнуто заборгованість по оплаті за централізоване опалення. Починаючи з грудня 2020 року представники відповідача постійно здійснюють телефонні дзвінки та направляють на його номер мобільного телефону вимоги у вигляді СМС щодо погашення боргу, до якого він не має жодного відношення, чим розголошують відомості щодо неіснуючої заборгованості серед близьких, друзів, принижуючи тим самим його честь, гідність та ділову репутацію. Ухвалою суду від 20 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за позовом та прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи. Відповідач скористався правом надання відзиву на позовну заяву, який отриманий судом 09 листопада 2021 року, з підтвердженням направлення копії позивачу, у якому висловив заперечення проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У судове засідання позивач, представник позивача не прибули, направили до суду заяви, у яких просили справу розглянути у їхню відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача [PERSON] направила до суду заяву, у якій просила позовні вимоги залишити без задоволення та справу розглянути у відсутність відповідача. Суд, дослідивши письмові заяви сторін по суті та надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 17 вересня 2020 року є власником квартири [ADDRESS] . ( а.с. 8,9) Так, дійсно на підтвердження позовних вимог позивачем надано скрін-шоти з інтернет сторінки, згідно яких [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] звертався до АТ «Криворізька теплоцентраль» з приводу відсутності заборгованості за надані послуги за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 10,11).Окрім цього, суду надані роздруківки із номерами та надписами «добавить заметку», « Журнал», «Сегодня 16:17», «1 Входящий вызов, 0 мин 20 сек», «Вчера 15:06», «1Входящий вызов, 0 мин.3 сек», «1Входящий вызов , 0 мин.6 сек», « 2 июл.13:06» та значками з телефону (а.с. 12-13) . Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до\~статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно з положень частин 1-3\~ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до частин 1-2\~ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. У пункті 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~(далі Постанова ВСУ) судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У свою чергу фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. Верховним судом України наголошено у пункті 19 постанови Пленуму, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до\~ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997). Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17. 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: І) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Стороною позивача доведено суду, що представником позивача здійснювались дії щодо з`ясування наявності чи відсутності заборгованості за адресою місцезнаходження квартири, яку придбав позивач. Відповідач в свою чергу не залишав поза увагою зазначені звернення та у відповідності до вимог чинного законодавства надавав письмові роз`яснення позивачу щодо отримання в абонентському відділі підприємства довідки про відсутність заборгованості з часу набуття права власності на квартиру, що підтверджується копіями відповідей відповідача від 15.12.2020, 16.01.2021, 15.07.2021 року. Разом з тим, суд встановив, що жоден документ не підтверджує неправомірності дій відповідача та примушування до будь- яких протиправних дій. Згідно зі статтею 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Згідно з частиною першою статті 4, статтею 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Як вбачається зі змісту статей 49, 175 ЦПК України обов`язок визначати відповідача у справі покладається на позивача. Належність відповідача визначається, перш за все, нормами матеріального права. За умовами п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1, згідно з положеннями ст.277 ЦК і ст.ст.12, 81 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. \~ \~ \~ \~Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України\~\~в редакції, чинній на час розгляду справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною першою\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 12 ЦПК України. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до вимог ст.ст.\~12,\~81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст.76 вищезазначеного Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст.77 цього ж Кодексу\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відтак,\~виходячи з\~меж позовних\~вимог,\~дослідивши у\~судовому засіданні\~та оцінивши\~ як\~кожен окремо,\~ так\~ і\~усі надані\~докази у\~цілому,\~суд дійшов\~висновку,\~що позивачем\~ не\~доведено,\~що інформація,\~викладена у\~відповідях \~відповідача порушує\~особисті немайнові\~права останнього,\~а роздруківки\~з номерами\~та надписами\~здійснені працівниками\~відповідача на\~номер телефону,\~який за\~твердженням позивачу,\~належить йому.

Outcome: dismissed