Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

16 червня 2021 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 23 червня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 27 жовтня 2018 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони зі відповідачем мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачем не склалося через розходження поглядів на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, відсутність взаємопорозумінні та довіри, різницею у характерах, поглядах на сімейні стосунки та цінності. З червня 2020 року сімейні відносини між ними були фактично припинені. На даний час вони проживають за різними адресами та не ведуть спільного господарства з відповідачем. Між нею та відповідачем втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Такі стосунки стомили позивача, тому вона бажає їх припинити. Позивач вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, та що подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх волі та інтересам. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернулася до суду із даним позовом та просила суд розірвати шлюб, укладений із відповідачем. Понесені нею судові витрати, а саме судовий збір у сумі 908,00 грн. позивач просила не стягувати із відповідача на її користь. Крім того, вона просила після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте у шлюбі - « [PERSON] ». Позивач у судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягала /а.с.19/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час проведення судового засідання був повідомлений належним чином /а.с.21/. Тому суд визнає причини його неявки неповажними і судове засідання, відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, проведено у відсутність відповідача. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 27 жовтня 2018 року Вознесенським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №260 /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні /а.с. 8, 9/. Згідно довідки, виданої Окнянською селищною радою Окнянського району Одеської області, [PERSON] , [INFO] , протягом року разом з дружиною [PERSON] , [INFO] , та дитиною не проживає /а.с.10/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з червня 2020 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просила суд не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved