Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

16 червня 2020 року представник позивача [PERSON] діючи від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яким просив розподілити спільне майно подружжя, а саме, транспортний засіб «Ford Mondeo» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ), визнавши за кожним по Ѕ частині даного транспортного засобу та стягнувши з відповідача на користь [PERSON] компенсацію Ѕ частки вартості даного транспортного засобу. Окрім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 26.08.2017 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинено в травні 2020 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано транспортний засіб «Ford Mondeo» (державний номерний знак [NUMBER] ), право власності на який було зареєстровано за [PERSON] . Вказане майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки було придбано за спільні кошти. Після фактичного припинення шлюбних відносин, врегулювати питання розподілу спільного сумісного майна подружня не вдалося, що і послугувало підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.06.2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. 31 серпня 2020 року представник відповідача [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечував проти задоволення позову. Наголосив на тому, що сторони перебували в з зареєстрованому шлюбі в період з 01.09.2017 року по 30.06.2020 року. Подружжям 07.02.2019 року було придбано спірний автомобіль, вартість якого з митним збором становила 82903,43 грн. Зазначив, що на його думку, присудження грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності допускається лише за згодою [PERSON] , крім випадків передбачених ЦК України. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Враховуючи відсутність згоди позивача та відповідача та невнесення ними на депозитний рахунок Ѕ вартості майна, що підлягає поділу, позов підлягає задоволенню шляхом визнання ідеальних часток подружжя у спірному майні без його реального поділу і залишенню авто у їх спільній частковій власності. Також, відповідач повідомив, що орієнтовний розмір його судових витрат складає 5300,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 03.12.2020 року призначено судову авто-товарознавчу експертизу по справі, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 02.04.2021 року за супровідним листом вх. №10696 до канцелярії суду надійшли матеріали цивільної справи №487/3392/20 з клопотанням експерта щодо надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 06.04.2021 року провадження по справі було поновлено. 23.04.2021 року представник позивача надав до канцелярії суду заяву про зменшення позовних вимог, якою просив поділити спільне майно подружжя транспортний засіб «Ford Mondeo» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) між [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за кожним права власності на Ѕ частину автомобіля. Окрім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача всі понесені позивачем судові витрати. В обґрунтування поданої заяви зазначив, що під час експертного дослідження автомобіля, за участю сторін по справі, було встановлено, що спірний автомобіль під керуванням відповідача 26.10.2020 року потрапив у ДТП та отримав технічні пошкодження (Постанова Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.11.2020 року по справі №488/3650/20). За такого, здійснення поділу спільного автомобіля шляхом сплати позивачу грошової компенсації вартості Ѕ частини транспортного засобу є недоцільним. Ухвалою суду від 06.05.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про об`єднання справ до спільного розгляду відмовлено. Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Представник відповідача в призначене судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи за відсутності сторони відповідача. Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 01.09.2017 року, сторони зареєстрували шлюб 26 серпня 2017 року. Даний шлюб було розірвано 02 липня 2020 року. Після розірвання шлюбу позивачу було присвоєно прізвище [PERSON] (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ). Судом встановлено та сторонами підтверджено те, що 06.03.2019 року подружжям [PERSON] було придбано транспортний засіб «Ford mondeo» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ), право власності на який зареєстрували за відповідачем. Дана інформація узгоджується з наявною в матеріалах справи реєстраційною карткою транспортного засобу (арк. справи 49) та Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Частиною першою та другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до частини другої та третьої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. При поділі майна подружжя, яке не домовилося добровільного його поділити, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. За такого, вирішуючи вимогу щодо поділу спірного транспортного засобу, враховуючи норми ст.ст. 60, 61, 65, 70 СК України, суд приходить до висновку, що вказаний транспортний засіб є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Підстав для відступлення від засад рівності часток у праві сумісної власності на майно суд не вбачає, отже, суд вважає позов підлягає задоволенню шляхом поділу спільного сумісного майна подружжя, шляхом визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину транспортного засобу «Ford Mondeo» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ) та залишення за [PERSON] право власності на Ѕ частину транспортного засобу «Ford Mondeo» (державний реєстраційний номер [NUMBER] ). При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Виходячи з положень ст. 137 ЦПК України до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Положеннями частини 1 статті 1 зазначеного Закону унормовано, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно з приписами статті 30 наведеного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представником позивача на підтвердження витрат на правничу допомогу надано копію Договору про надання правничої допомоги №14997 від 27 травня 2020 року укладений між [PERSON] та адвокатом Рехлецьким Р.В., ордер на надання правничої (правової) допомоги серії ВЕ №1014971, Свідоцтво [PERSON] про право на зайняття адвокатською діяльністю №488, Додатковий договір №1 до Договору про надання правової допомоги №14997 від 27.05.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №14997 від 27.05.2020 року на суму 5500 грн. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною відповідача не надано суду заперечень щодо розміру визначених стороною позивача витрат. З урахуванням вищезазначеного, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатами по участі у судових засіданнях; значення справи для [PERSON] , суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 5500 грн., які були фактичними та обґрунтовано неминучими для позивача. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на задоволення позовних вимог, враховуючи вартість спірного майна, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved