Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

16.09.2014 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеною позовною заявою, мотивуючи її тим, що 10.08.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого, остання отримала кредитні кошти у розмірі 5435,00 доларів США, строком до 09.08.2010 року із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % річних. З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань 10.08.2005 року також між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір застави, за умовами якого заставодавець передала заставодержателю об'єкт рухомого майна. Взяті на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту та сплати відсотків за його користування [PERSON] належним чином не виконує, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 04.08.2014 року складає 13 201,97 доларів США, що еквівалентно 160 799,99 грн., у зв'язку з чим позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави, витребувавши при цьому такий від заставодавця у володіння заставодержателя. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, при цьому зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю - просить суд їх задоволити та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи, не з'явилась, причини неявки суду не повідомила, а тому суд в порядку ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 10.08.2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № MKZ7AL00010113, відповідно до умов якого, остання отримала кредитні кошти у розмірі 5435,00 доларів США, строком до 09.08.2010 року із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % річних. Згідно умов договору позичальник взяв на себе зобов'язання повертати кредит та відсотки за його користування, сплатити винагороду (комісію) в строк та в порядку, встановленому договором, а саме, щомісячно в період сплати, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок погашати рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору належні до сплати платежі за договором. Для забезпечення виконання позичальником - [PERSON], зобов'язань за кредитним договором № MKZ7AL00010113 від 10.08.2005 року між кредитором та позичальником було укладено договір застави рухомого майна, відповідно до якого заставодавець - відповідач, передала заставодержателю - позивачу, об'єкт рухомого майна, а саме: транспортний засіб марки «ВАЗ», моделі «2107», 2005 року випуску, номер шасі: [NUMBER], р.н.з. «[NUMBER]». 13.02.2014 року в зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № MKZ7AL00010113 від 10.08.2005 року банком надіслано позичальнику - [PERSON], досудову вимогу про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак, така була проігнорована останньою. Як вбачається із витягу з державного реєстру обтяжень рухомого майна № 43616875, 04.03.2014 року заставодержателем - ПАТ КБ «Приватбанк», зареєстровано відомості про звернення стягнення на предмет обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням. З наданого позивачем розрахунку слідує, що заборгованість позичальника за кредитним договором № MKZ7AL00010113 від 10.08.2005 року, станом на 04.08.2014 року складає 13 201,97 доларів США, що еквівалентно 160 799,99 грн. У ході судового розгляду справи встановлено, що [PERSON] взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків належним чином не виконує. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 589 ЦК України визначено право заставодержателя задовольнити за рахунок предмета застави в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У силу вимог статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2, 3 ст. 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі, якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. Якщо боржник у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись при цьому рівними правами, на засадах змагальності, згідно ст. 10 ЦПК України. Згідно ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає, посеред іншого, продаж предмета застави, шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем. Враховуючи вищенаведене, обставини справи, приймаючи до уваги, що предмет застави знаходиться у володінні боржника, який своїх зобов'язань не виконує, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved