Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

16.12.2020р. представник [PERSON] - адвокат Добринь Я.О. (діє на підставі ордеру на надання правової допомоги від 15.12.2020р. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю - а.с. № 12, 13) звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» (третя особа - [PERSON] ) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с. № 3 - 8). В подальшому, 19.04.2021р. позивачем уточнено позовні вимоги. Одночасно із позовною заявою, надійшло клопотання про призначення судової психіатричної експертизи (а.с.№ 9-10), яке в подальшому заявою представника позивача від 19.04.2021р. було залишено без розгляду (а.с. № 91). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 21.12.2020р. відкрито провадження у справі і призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання (а.с. № 69). 19.04.2021р. представник позивача - адвокат Добринь Я.О. подав суду уточнену позовну заяву, в якій, зокрема, уточнив обґрунтування можливості стягнення моральної шкоди саме з особи, яка володіє транспортним засобом (а.с.№ 85-90). В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнень від 19.04.2021р., представник позивача Добринь Я.О. зазначив, що 14.06.2017р. близько 15 год. 25 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Атаман», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись за маршрутом громадського транспорту № 127 в Соборному районі у м. Дніпро, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінами, не зупинився перед дорожнім знаком №5.35.1 (пішохідний перехід) на забороняючій червоний сигнал світлофору для автомобілів, продовжив рух внаслідок чого в районі електричної опори №723, скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїзджу частину справа наліво за напрямком руху автомобіля по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора для пішоходів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням уламків, саден на лівій бічній поверхні шиї, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та передньо - зовнішній поверхні лівого колінного суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №2074е від 29.06.2017р. відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день). Дані обставини встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2018р., який ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2018р. залишено без змін. Під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій [PERSON] виконував трудові обов`язки, як працівник ТДВ «АТП 11205» та керував автомобілем, який належить підприємству відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , а тому, на думку представника позивача, саме відповідач повинен компенсувати [PERSON] моральну шкоду. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому лівої ключиці зі зміщенням, знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з 14.06.2017р. по 25.06.2017р. з діагнозом закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням, забій м`яких тканин черепа, закрита травма грудної клітинки, забій грудної клітинки зліва. Крім того, позивач переніс операцію - «відкрита репозиція накістного МОС оскільчатого перелому с/з лівої ключиці», яка супроводжувався емоційними страхом перед тим, що позивач вже не зможе відновити свої фізичні можливості та повністю повернутися до нормального способу життя. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, позивач 18.12.2017р. переніс другу операцію - «видалення металоконструкцій із лівої ключиці». Вказані ушкодження здоров`я потягли за собою заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у порушенні його звичного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, у фізичному болю та стражданнях, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 23, 1166, 1187, 1192 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач просить стягнути з ТДВ «АТП 11205» моральну шкоду, спричинену внаслідок ДТП, яку позивач оцінює у 250 000грн., та судові витрати по справі, які складаються із судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн. Від представника відповідача - ТДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» - Березовської Н.П. (діє на підставі довіреності від 01.03.2021р. - а.с. № 107) 06.05.2021р. до суду надійшов відзив з доданими до нього доказами (а.с. № 104-108), в якому вона звернула увагу на те, що позивач обґрунтував моральну шкоду виключно словами, що містяться у позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили її наявність та розмір у розмірі 250 000грн. Представник відповідача зауважувала на тому, що позивачем долучено до позовної заяви документи щодо медичного обстеження та лікування травмованого плеча, однак позивачем не надано жодного документу на підтвердження безпосередньо моральної шкоди, наявність та обсяг якої має важливе значення для вирішення питання про відшкодування такої шкоди. Окрім відсутності документального підтвердження наявності моральної шкоди незрозуміло, яким чином позивач оцінив обсяг моральної шкоди саме у розмірі 250 000грн., а тому вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди вважала недоведеними. Крім того, представник відповідача просила суд врахувати, що ТДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205» виступає відповідачем, як роботодавець особи, що спричинила шкоду у порядку ст. 1172 ЦК України, та не є безпосереднім завдавачем шкоди. Крім того, матеріальний стан відповідача, на даний час є вкрай скрутним, що підтверджується доданим до відзиву звітом про фінансові результати підприємства. Враховуючи викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа - [PERSON] правом надання письмових пояснень щодо позову або відзиву не скористався. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України проведено 11.05.2021р. (а.с. № 115). 12.07.2021р. позивач та його представник - адвокат Добринь Я.О. надали спільну заяву, в якій позовні вимоги в редакції від 19.04.2021р. підтримали, просили задовольнити їх в повному обсязі та розглядати справу за їх відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Додатково позивач зазначив, що після операції одразу повернувся на роботу - 25.06.2017р., має вільний графік роботи, є неодруженим та дітей не має. Батько позивача - працюючий пенсіонер, а мати на пенсії з 55 років. Крім того, позивач підкреслив, що він транспортного засобу у позивача не має та є правшею ( а.с. № 124). Представник відповідача - Стрєльніков Є.А . (діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 12.07.2021р. та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю - а.с.№ 126,127) 12.07.2021р. надав заяву, в якій позовні вимоги визнав частково, вважав суму відшкодування моральної шкоди надто завищеною та просив врахувати фінансове становище відповідача. Крім того, просив справу розглядати за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с.№125). Третя особа - [PERSON] ні в підготовче засідання 11.05.2021р., ні в судове засідання 12.07.2021р. не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є відповідні докази (а.с.№ 98, 99,111, 116, 118, 121-122). Крім того, про дату судового засідання 12.07.2021р. [PERSON] був повідомлений шляхом надіслання SMS-повідомлення (а.с.№123), про причини неявки суд не сповістив, будь-яких клопотань про відкладення слухання справи або розгляд справи за його відсутності не надав. Таким чином, відповідно до положень ст. 223 та ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглянув справу в судовому засіданні 12.07.2021р. за відсутності усіх сторін (їх представників) та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення стосовно них, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст. 13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 14.06.2017р. близько 15 год. 25 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Атаман» реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись за маршрутом громадського транспорту № 127 в Соборному районі, м. Дніпро грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінами, не зупинився перед дорожнім знаком №5.35.1 (пішохідний перехід) на забороняючій червоний сигнал світлофору для автомобілів, продовжив рух внаслідок чого в районі електричної опори №723, скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який перетинав проїзджу частину справа наліво за напрямком руху автомобіля по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора для пішоходів. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням уламків, саден на лівій бічній поверхні шиї, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та передньо - зовнішній поверхні лівого колінного суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №2074е від 29.06.2017р. відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), згідно п.2.2. 2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. № 6. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2018р. у кримінальній справі № 201/9671/17, [PERSON] взнано виним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік та на нього покладені певні обов`язки передбачені ст. 76 КК України; також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат (а.с.№ 16-20). Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2018р. вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.08.2018р. щодо [PERSON] залишено без змін (а.с.№ 21-23). Відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, в даному випадку вина [PERSON] повністю встановлена і доведена. Разом з тим, під час скоєння дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] виконував трудові обов`язки на ТДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205», що підтверджується випискою з наказу № 29к (а.с.№28), характеристикою з місця роботи (а.с. №29) та керував автомобілем, який належить підприємству. Дані обставини визнаються та не спростовуються відповідачем у відзиві від 06.05.2021р., а отже не підлягають доказуванню, відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В постанові Верховного Суду від 05.09.2018р. у справі № 534/872/16 зазначено, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, під час виконання трудових обов`язків, незалежно від характеру такої шкоди (матеріальна або моральна) відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо водієм. В даній справи факт вини [PERSON] у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України доведений, а тому обов`язок по відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП під час виконання трудових обов`язків, покладено саме на власника транспортного засобу, тобто ТДВ «Дніпропетровське автотранспортне підприємство 11205». Таким чином, в межах цивільної справи, яка наразі розглядається судом, підлягає доведенню факт наявності та розміру моральної шкоди завданої позивачу. Як вбачається з висновку експерта №2047е, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому лівої ключиці в середній третині зі зміщенням уламків, саден на лівій бічній поверхні шиї, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та передньо - зовнішній поверхні лівого колінного суглобу, які згідно висновку судово-медичної експертизи №2074е від 29.06.2017р. відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) (а.с.№ 31-35). Згідно відомостей, які містяться в медичних картках стаціонарного хворого № 5645/648 (а.с.№ 52-68) та № 12261/134 (а.с.№ 36-51), позивач двічі переніс операцію. Перша операція була проведена 16.06.2017р. - «відкрита репозиція накістного МОС оскільчатого перелому с/з лівої ключиці», [PERSON] знаходився на лікарняному з 14.06.2017р. по 25.06.2017р. (а.с.№ 53). Друга операція була проведена 18.12.2017р. - «видалення металоконструкцій з лівої ключиці», [PERSON] знаходився на лікарняному з 17.12.2017р. по 02.01.2018р. (а.с.№ 36). Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У постанові Верховного Суду від 14.07.2020р. у справі № 460/1061/19 зазначено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п. 5 цієї постанови згідно з загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи, що внаслідок ДТП позивачу дійсно спричинені тілесні ушкодження, які потягли за собою порушення його звичайного способу життя, нормальних життєвих зв`язків, фізичний біль та страждання (перенесення операцій та знаходження на лікарняних), що викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 10 000грн. на відшкодування моральної шкоди. На думку суду, саме ця сума відповідає ступеню та характеру моральних страждань позивача, а сума у 250 000 грн., на стягненні якої наполягав [PERSON] є явно завищеною. Варто зазначити, що, позивач, визначивши розмір моральної шкоди у розмірі 250 000грн. не зазначив, з чого він при цьому виходив. Втім, суд, визначаючи суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., суд виходив з того, що позивачу спричинено тілесні ушкодження з відсутністю небезпеки для життя та відсутністю ознак тяжких тілесних ушкоджень. Як вбачається з медичних довідок, ушкодження, які були нанесені позивачу, були пов`язані з лівою ключицею, тоді як позивач правша, що в свою чергу не в повній мірі вплинуло на зміну способу життя, погіршення його здібностей та необхідності докладання додаткових зусиль для організації життя. Крім того, судом враховано тривалість лікування та незначний період втрати працездатності, адже як зазначає позивач в заяві до суду від 12.07.2021р. (а.с.№ 124), після проведення першої операції він одразу (25.06.2017р.) повернувся до роботи. Не можна стверджувати і про те, що дорожньо-транспортна пригода, призвела до змін у виробничих стосунках позивача, оскільки позивач має вільний графік роботи. Враховано і сімейний стан позивача, який не одружений, дітей не має, в нього є лише мати (пенсіонерка) та батько (працюючий пенсіонер). Таким чином, розмір відшкодування, який дорівнює сумі 10 000грн., є достатнім для розумного відшкодування позивачу завданої моральної шкоди і не призводить, в свою чергу, до збагачення при встановлених обставинах, напроти становить достатню справедливу форму відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме на користь позивача стягується 10 000грн. замість заявлених 250 000грн., то з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позову - у розмірі 100 грн. (10 000грн.*2 500грн. : 250 000грн.= 100грн.). Приймаючи до уваги, що позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі ніж було необхідно (замість 2 500грн. (1% від 250 000грн.) - сплачено 3 750грн.), заяви про повернення надлишково сплаченої суми відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» суду не надано, підстав для повернення судового збору у розмірі 1 250грн. немає. Питання щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу судом не розглядається, оскільки стороною позивача, у відповідності до вимог ч.8. ст. 141 ЦПК України, не надано доказів, що підтверджують розмір таких судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справою. На підставі викладеного та

Outcome: partial