Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

17.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Вознесенської міської ради Миколаївської області про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він є власником житлового будинку [ADDRESS]. 23.02.1994 року виконавчим комітетом Вознесенської міської ради Миколаївської області на підставі рішення за № 301 від 28.12.1993 року на ім'я позивача був виданий державний акт на право приватної власності на землю, що посвідчував право власності останнього на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка була надана для обслуговування вищевказаного житлового будинку. На підставі даного рішення органа виконавчої влади 23.02.1996 року був виданий також державний акт на право приватної власності на землю площею 0,806 га що, призначена для обслуговування належного позивачу будинку та ведення особистого підсобного господарства. Проте, вищевказаний правовстановлюючий документ на землю виданий з істотними порушеннями закону, а саме: - без виготовлення та затвердження технічної документації на земельну ділянку; - за двома цільовими призначеннями (для обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства), за одним з яких раніше вже був виданий державний акт. Крім того, площа земельної ділянки, вказана в державному акті, не узгоджується з площею, зазначеною в рішенні органу виконавчої влади, відповідно до якого дана земельна ділянка передавалася у власність позивачу. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення виправлень до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, позивач просив про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю від 23.06.1996 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача - Вознесенської міської ради Миколаївської області в судове засідання не з'явився, направивши на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та повне визнання позову. Представник третьої особи без самостійних вимог - Управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області в судове засідання не з'явився. Згідно заяви, що надійшла на адресу суду, просив розглянути справу за його відсутності, вирішення справи залишив на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний житловий будинок належить позивачу на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого 24.03.1978 року Вознесенським міським відділом комунального господарства. Відповідно до рішення виконавчого комітету за № 301 від 28.12.1993 року було вирішено передати в приватну власність позивачу земельну ділянку, площею 1 000 кв.м. для обслуговування житлового будинку, а також земельну ділянку, площею 800 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства. На підставі обумовленого рішення 23.02.1994 року виконавчого комітета Вознесенської міської ради Миколаївської області був виданий державний акт на право приватної власності на землю, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,1000 га, яка була надана для обслуговування житлового будинку [ADDRESS]. В подальшому, а саме: 23.02.1996 року позивачу був виданий інший державний акт на право приватної власності на землю площею 0,806 га для, яка призначена для ведення особистого підсобного господарства, а також для обслуговування житлового будинку. Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує це право. Документом, що посвідчує право власності або право постійного користування землею, є державний акт, який видається та реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. При цьому, виходячи з положень ст. 17 ЗК України, підставою для видання державного акту на право приватної власності на землю, є відповідне рішення органу виконавчої влади (місцевого самоврядування), прийняте в межах своєї компетенції для: - ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з ст. 52 ЗК України, - ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з ст. 56 цього кодексу, - будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із ст.ст. 57,67 ЗК України. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно - кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації тощо). Як встановлено в судовому засіданні про недоліки правовстановлюючого документа та його наслідки позивач дізнався лише в вересні 2014 року після звернення до компетентних органів. Проте, відповідно до «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 року №43 (зі змінами), що була чинною до 03.07.2013 року (п.2.9), здійснення будь-яких виправлень в державний акт не допускалося. Разом з тим, з прийняттям та введенням в дію Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» змінився порядок оформлення права власності на земельні ділянки, зокрема таких повноважень позбавлені органи, що здійснювали підготовку, видачу оспорюваного державного акта та його реєстрацію. Вказане свідчить про відсутність об'єктивної можливості приведення оспорюваного документа у відповідність до вимог закону. Ч.1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст. 55). Згідно ч.3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За таких обставин, враховуючи, що наведені позивачем обставини в обґрунтування своїх вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, позовні вимоги останнього підлягають задоволенню.

Outcome: approved