Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

15 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: визнання за ним права власності на 27/100 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позов обґрунтовано тим, що 06 серпня 1992 року [PERSON] на підставі договору дарування набув право власності на квартиру [ADDRESS]. 13 серпня того ж року його право власності було зареєстровано в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації. Згідно з реєстраційним посвідченням, позивач став власником 27/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. На підставі рішення Очаківської міської ради №30 від 24 жовтня 2003 року, позивачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] - для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. 26 березня 2015 року позивач звернувся до реєстраційної служби Очаківського міськрайонного управління юстиції для проведення державної реєстрації його права на частину житлового будинку, однак рішенням державного реєстратора від 27 березня 2015 року йому було відмовлено з тих підстав, що згідно з договором дарування позивач набув право власності на квартиру, а не на частину будинку. Оскільки його право власності на об'єкт нерухомості у вигляді 27/100 часток житлового будинку не визнається, [PERSON] звернувся з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала з тих підстав, що позивач набув право власності на квартиру, тоді як просить визнати за ним право власності на частину житлового будинку. Крім того, згідно з реєстраційним посвідченням, виданим КП ММБТІ, [PERSON] зареєстрував своє право власності на квартиру, а тому визнання за ним права власності на частину будинку призведе до подвійної державної реєстрації права на один і той самий об'єкт нерухомості. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06 серпня 1992 року позивач на підставі договору дарування набув у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Загальна площа квартири становить 49, 6 кв. м., в тому числі житлова - 30, 8 кв. м., що складає 27/100 житлового будинку №1. Вказана обставина підтверджується договором дарування квартири, копію якого долучено до матеріалів справи (а.с. 8). З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи №1767 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради №27 від 28 лютого 2006 року трьохквартирний будинок [ADDRESS] знятий з балансу ВПЖКГ в зв'язку з відчуженням трьох квартир цього будинку у приватну власність. Пунктом 3 вказаного рішення Очаківській міській філії КП ММБТІ доручено зареєструвати та видати свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS] взамін існуючих окремих правоустановчих документів на квартири (а.с. 41). 15 березня 2006 року на підставі вказаного вище рішення [PERSON] видано свідоцтво про право приватної спільної часткової власності на ? частину, а [PERSON] - на 23/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Згідно з Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, право приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с. 39-40). Відомості про реєстрацію права власності за позивачем в Державному реєстрі відсутні. Свідоцтво про право власності [PERSON] на частину житлового будинку в матеріалах інвентаризаційної справи також відсутнє. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що про наявність рішення виконавчого комітету Очаківської міської ради про видачу свідоцтв про право власності на частку будинку взамін існуючих правоустановчих документів на квартири позивачу не було відомо, а тому він і не звертався до КП ММБТІ для отримання відповідного свідоцтва. Разом із тим, з часу прийняття вказаного вище рішення виконкому №27 змінилося законодавство і отримати свідоцтво неможливо через відсутність таких повноважень у КП ММБТІ. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Одним із способів захисту цивільних прав судом, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права. Такий спосіб захисту може мати місце в тому випадку, якщо особа набувала право, проте це право оспорюється або не визнається іншими суб'єктами. Судом встановлено, що [PERSON] набув право власності на 27/100 часток житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 06 серпня 1992 року та рішенням виконавчого комітету Очаківської міської ради №27 від 28 лютого 2006 року. Згідно з реєстраційним посвідченням, виданим Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1992 року, право власності [PERSON] на 27/100 часток будинку [ADDRESS] зареєстровано під номером 2310. Разом із тим, судом встановлено, що в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про [PERSON] як власника частини будинку [ADDRESS], відомості відсутні. В судовому засіданні встановлено, що рішенням №20316620 від 27 березня 2015 року, [PERSON] відмовлено в державній реєстрації права приватної спільної часткової власності на 27/100 житлового будинку [ADDRESS] з тих підстав, що у договорі дарування квартири та реєстраційному посвідченні, виданому КП ММБІ, є розбіжності щодо об'єкта прав власності. Так, згідно договору дарування позивач прийняв у дар двокімнатну квартиру, а реєстраційне посвідчення видане КП ММБТІ на 27/100 частини житлового будинку (а.с. 16). Вказане свідчить про те, що право власності позивача на частину будинку не зареєстроване та не визнається. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. якщо це право оспорюється або не визнається, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року (ратифіковано 17 липня 1997 року) визначено, що кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, є, крім інших, рішення суду, що набрало законної сили. Враховуючи викладене, а також той факт, що відсутність державної реєстрації права власності позивача позбавляє його можливості в повній мірі користуватися усіма правами власника, зокрема, правом розпорядитися належним йому нерухомим майном, встановивши, що позивач набув право власності на підставі договору дарування та рішення виконавчого комітету Очаківської міської ради, однак це право не визнається, зважаючи на те, що можливість захистити своє право в позасудовому порядку у позивача відсутня, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню. За клопотанням позивача суд відносить судові витрати на його рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: approved