Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

15 січня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на її користь на утримання неповнолітньої дитини, сина - [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що від спільного сумісного проживання однією сім»єю з відповідачем у них народилася спільна дитина - [PERSON], [INFO]. Після припинення спільного сумісного проживання дитина проживає разом із нею, відповідач офіційно працевлаштований та отримує заробітну плату, проте не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Домовленості про добровільне утримання спільної малолітньої дитини між сторонами не досягнуто, у зв»язку із чим вона змушена звернутися з позовом до суду. В судовому суданні позивач підтримала пред»явлений нею позов та просила його задовольнити, з підстав викладених у ньому. Позивач в судове засідання не з'явилася, проте уповноважив на представництво його інтересів у суді свого представника. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільного дитини сторін, проте в розмірі ? частки від його доходу (заробітку) з дня пред»явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, проте без зазначення положення - не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, надавши письмові заперечення на позовну заяву (а.с. 22-23). Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження (а.с. 5). Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції Генеральної Асамблеї ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 рок та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і той із батьків хто проживає окремо від дитини може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стаття 182 СК України встановлює, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, аналогічні положення передбачені п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При визначені розміру аліментів, суд враховує, що обов'язок по утриманню дитини, нормами діючого законодавства покладається на обох батьків. З матеріалів справи вбачається, що малолітній син позивача і відповідача проживає разом із матір»ю, що підтверджується довідкою про склад сім»ї виданою Маловисківською міської радою Маловисківського району Кіровоградської області від 04 січня 2016 року та відвідує Дошкільний навчальний заклад «Ромашка» за перебування у якому позивач сплачує грошові кошти та дитина періодично хворіє (а.с. 6, 7, 8). Суд не може погодитися із запереченням представника відповідача, що вимога позивача про стягнення аліментів у в розмірі ? частки від доходу (заробітку) відповідача із зазначенням - не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку не грунтується на вимогах Сімейного кодексу України, оскільки більше стосується суб»єктів виконання рішення суду, на не потребує зайвої вказівки про це у рішенні суду, враховуючи наступне. Як вже зазначалося вище, ч. 2 ст. 182 СК України чітко передбачає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Тобто, якби позивач просив стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі, з підстав передбачених ст. 184 СК України, то у суду не було б законних підстав, при ухваленні рішення, здійснювати посилання на те, що розмір аліментів не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представником відповідача в судовому засіданні визнано, що відповідач офіційно працевлаштований та одержує регулярний дохід, тому не зазначення положень ч. 2 ст. 182 СК України в резолютивній частині рішення може призвести до неправильного розуміння самого рішення суду та його неправильного виконання, що може в свою чергу порушувати, як права дитини на одержання аліментів, так і права відповідача при їх відрахуванні із його заробітної плати. З урахуванням часткового визнання позову представником відповідача, суд все ж таки вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? (однієї четвертої) частки від його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня звернення з позовом до суду. Разом з цим, суд вважає за належне роз'яснити сторонам, що відповідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах суми виплати за один місяць. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивач на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи зазначені вимоги Закону, а також те, що позивач звільнена від оплати судових витрат при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати з відповідача на користь держави, а саме 551,20 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved