Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

15 січня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дружини. В обґрунтування позову зазначила, що з 11 лютого 2017 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. У шлюбі мають неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO]. На даний час шлюбні та сімейні стосунки між подружжям фактично припинені, проживають окремо. Дитина знаходиться на її утриманні та проживає разом із нею. Відповідач у добровільному порядку матеріальної допомоги не надає. Просила стягнути з відповідача на свою користь та своє утримання аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку щомісячно і до досягнення сином [PERSON] віку 3-х років. Ухвалою суду від 21 лютого 2019 року за вказаним позовом було відкрито спрощене провадження у справі за участю сторін. У перше судове засідання, призначене на 13 березня 2019 року, сторони не зявилися, докази щодо їх своєчасного та належного повідомлення у матеріалах справи відсутні. Позивач [PERSON] у дане судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а також зазначила про згоду на вирішення справи у заочному порядку. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не прибув, надавши заяву від 18.03.2019 про визнання ним предявленого позову у повному обсязі. Просив вирішувати справу у його відсутність. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 5 ст. 49 Сімейного кодексу України дружині-матері мають бути створені у сім'ї умови для поєднання материнства із здійсненням нею інших прав та обов'язків. Згідно ст. 75 Сімейного Кодексу України від 10 січня 2002 року №2947-ІІІ (зі змінами та доповненнями) (далі за текстом СК України) право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. За положеннями ч. 2, 4 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 11 лютого 2017 року, актовий запис № 39. Як вбачається зі свідоцтва про народження І-НО № 757416, виданого Лівобережним відділом ДРАЦС ГтУЮ у Донецькій області від 25.07.2017, [PERSON] народився 17 липня 2017 року, про що вчинено актовий запис № 554. Батьками зазначені: батьком [PERSON], матірю [PERSON]. Згідно із довідкою, виданою Виноградненською сільською радою від 10.01.2019 за № 27, неповнолітній [PERSON] проживає спільно із матірю, [PERSON], у селі Виноградному міста Маріуполя по вулиці Гагаріна, 37. Згідно із ст. 80 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до розяснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. В сенсі наведених норм та з урахуванням обставин, передбачених ст.ст. 75, 84 СК України, зважаючи також на визнання позову відповідачем, суд вважає можливим стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дружини [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, до досягнення неповнолітнім [PERSON] віку трьох років, тим самим задовольнивши предявлений позов. Визнання відповідачем предявленого позову не суперечить вимогам чинного законодавства та моральним засадам суспільства, не порушує права, свободи чи законні інтереси інших осіб. У відповідності до положень ст.ст. 133, 141, 142 ЦПК України, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору за даною категорією справ, а відповідач визнав предявлений позов до початку його розгляду по суті, з нього на користь держави підлягає стягненню 50% від розміру ставки судового збору, встановленого ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», що складає 384,20 гривень. На підставі ст.ст. 75, 80, 84 СК України,

Outcome: approved