Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

15 квітня 2021 року позивач звернулася до суду з позовною заявою у якій, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що згідно договору дарування від 26 липня 2017 року, вона є співвласником будинку [ADDRESS] . 17 травня 2011 року у вказаному будинку була зареєстрована відповідач [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), а 26 жовтня 2011 року відповідач - [PERSON] . Однак, з часу реєстрації відповідачі у будинку не проживали і не проживають, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має і, взагалі будинком вони не цікавляться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інший співвласник відповідачам не чинили. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання і будинком не користуються майже десять років без поважних причин. Після виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 13 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників провадження та призначено до розгляду у судове засідання на 16 вересня 2021 року, про що сторін повідомлено у встановленому законом порядку. У судове засідання, призначене 16 вересня 2021 року сторони не з`явилися. При цьому, від позивача до суду надійшла заява у якій вона просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та, як убачається із зворотного повідомлення про вручення, копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками та повістку про виклик до суду, надіслані за місцем реєстрації відповідачів, вручено 8 вересня 2021 року. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачів, зважаючи на отриману ними судову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання, розгляд справи було відкладено на 12 листопада 2021 року для повторного виклику сторін. 12 листопада 2021 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному. Наступне судове засідання призначено 3 грудня 2021 року. У судове засідання, призначене на 3 грудня 2021 року з`явилася позивач. Позовну заяву підтримала та просила задовольнити. Пояснила суду, що вказаний будинок їй подарувала мати. Відповідачі були зареєстровані у ньому формально з дозволу матері та жодного вони дня там не проживали. Щодо отримання відповідачами судової кореспонденції, пояснила, що за зареєстрованим місцем проживання вони не могли її отримати, оскільки фактично там не проживають, а у с. Лютіж одне поштове відділення, та пошту, адресовану [PERSON] та [PERSON] , могла отримати їх родичка на пошті. Відповідачі у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом надсилання за місцем реєстрації судових повісток про виклик до суду. З заявами про поважність причин неявки до суду не повідомили, із клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, правом на відзив не скористалися. Також, відповідачі були викликані шляхом розміщення оголошення про виклик їх до суду на 12 листопада та 3 грудня 2021 року. Таким чином, суд ужив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачів про судовий розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] є співвласником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування однієї другої частки житлового будинку від 26 липня 2017 року № 2505. Як убачається із будинкової книги для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі у справі - [PERSON] , [INFO] , (без зазначення мети приїзду та на який час) та [PERSON] , [INFO] (мета приїзду та на який час - «пост.»). Згідно довідок, виданих 14 квітня 2021 року Петрівською сільською радою Вишгородського району Київської області, про реєстрацію місця проживання особи, [PERSON] з 17 травня 2011 року, а [PERSON] з 26 жовтня 2011 року по теперішній час зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території села Лютіж від 14 квітня 2021 року, складеного депутатом Петрівської сільської ради Веснянкою В.С. у присутності свідків - сусідів: [PERSON] , [PERSON] , проведено обстеження проживання (не проживання) громадянки [PERSON] , [INFO] , яка прописана за адресою [ADDRESS] , проте відповідно до висновків у вказаному акті, не проживає за вказаною адресою з 17 травня 2011 року. Також, згідно Акту обстеження по факту проживання (не проживання) особи на території села Лютіж від 14 квітня 2021 року, складеного депутатом Петрівської сільської ради Веснянкою В.С. у присутності свідків - сусідів: [PERSON] , [PERSON] , проведено обстеження проживання (не проживання) громадянки [PERSON] , [INFO] , яка прописана за адресою [ADDRESS] , проте відповідно до висновків у вказаному акті, не проживає за вказаною адресою з 26 листопада 2011 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частинами першою та другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] , який належить на праві договору дарування однієї другої частки житлового будинку [PERSON] , не проживають з часу їх реєстрації, тобто з 2011 року. Як зазначає позивач, відповідачі були зареєстровані у будинку лише формально, перешкод у користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інший співвласник відповідачам не чинили, крім того, вони не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має, і будинком вони не цікавляться. При цьому судом не встановлено поважних причин відсутності [PERSON] та [PERSON] у будинку № 16 за вказаною вище адресою. Оскільки позивач є власником Ѕ частини будинку та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні цього права від осіб, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею та ведуть спільне господарство. Як установлено судом, відповідачі були зареєстровані у будинку на законних підставах, зокрема з дозволу колишнього власника - мати позивача, проте з 2011 року не проживали за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Згідно із частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно із положеннями статей 395, 401, 406 ЦК України: Речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Предметом розгляду цієї справи є встановлення обставин про наявність у особи права користування житловим приміщенням. Установивши правовідносини сторін, врахувавши викладені вище положення закону, суд дійшов висновку про припинення у відповідачів права (подальшої законної підстави) на користування житловим приміщенням у зв`язку із вимогою нового власника. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Тлумачення статті 391 ЦК України дає підстави для висновку, що негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки судом встановлено, що відповідач з 2011 року без поважних причин не проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , тому підстави збереження цього жилого приміщення за [PERSON] та [PERSON] відсутні, що є підставою для задоволення позову [PERSON] .

Outcome: approved