Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

17.07.2019 [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 07.06.2003 Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківського району Харківської області, актовий запис № 44. В обґрунтування позову зазначено про неможливість примирення із відповідачем. Вказала, що шлюбні відносини між сторонами припинені. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , 2003 року народження та [PERSON] , 2013 року народження. Спору про поділ майна подружжя та місця проживання дітей не заявлено. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримала та просила його задовольнити. На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] ». Судові витрати просила стягнути з відповідача. Відповідач [PERSON] надав заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову та розірванні шлюбу. Розгляд справи просив провести без його участі. На фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягав. У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального запису. Згідно з частиною 3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини 1, 4 статті 206 Цивільного процесуального кодексу України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав: Як вбачається зі Свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] , 07.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області укладено шлюб, актовий запис № 44. Після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а. с. 13). [INFO] народився [PERSON] , а 13.09.2013 [PERSON] . Батьками дітей є сторони у справі - батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження, серії [NUMBER] від 14.10.2003 (актовий запис № 113), серії [NUMBER] від 03.10.2013 (актовий запис № 120) (а.с. 14, 15). Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (стаття 110 Сімейного кодексу України). З матеріалів даної справи вбачається, що сторони продовжувати шлюбні відносини не бажають, примирення та збереження шлюбу неможливе, відповідач не заперечує проти задоволення позову, шлюб носить формальний характер, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що потягне за собою неприпустиме порушення права одного з подружжя або обох на вільний вибір. Спору з приводу майна подружжя та місця проживання дітей не існує. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, згідно чинного законодавства, незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу, тому, враховуючи вищевикладене, задоволення позовних вимог про розірвання цього шлюбу не суперечить вимогам законодавства України. Беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача належить стягнути на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 768 грн 40 коп по сплаті судового за подання позову до суду.

Outcome: approved