Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

16.04.2021 р. позивачі звернулись до суду із вищевказаним позовом, в якому просять ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55833442 від 21.12.2020 року щодо зміни власника квартири, типу власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] ., шляхом внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкту нерухомого майна та скасувати запис № 39826559 від 21.12.2020р. Свої вимоги мотивують тим, що 27.06.2008р. між [PERSON] та ВАТ «Електрон Банк» укладено Кредитний договір КF 50453, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 94 150,00 доларів США. 29.12.2009р. Між ПАТ «Фольксбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого вона передала в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № KF 50453 від 27.06.2008р., квартиру [ADDRESS] . 21.12.2020р. державним реєстратором - приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. було внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо власника вище вказаної квартири, а саме перереєстрували нерухомість на Акціонерне товариство «Таскомбанк». Підставою виникнення права власності за Банком, стало Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55833442 від 21.12.2020 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. Позивачі вважають вказане Рішення незаконним і таким що підлягає скасуванню. Як на підставу своїх вимог посилаються на те, що передана в іпотеку квартира по [ADDRESS] є їх єдиним житлом, будь-яке інше нерухоме майно у позивачів відсутнє. У помешканні з ними проживають двоє неповнолітніх дітей, тому прийняття нотаріусом оскаржуваного рішення без згоди органу опіки та піклування є грубим порушенням прав дітей, як і подальше виселення їх без надання іншого житла. Окрім того, Банк реалізував своє право на захист, звернувшись 12.12.2019р. до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № КF 50453 від 27.06.2008р. Рішення у справі на даний час не ухвалено, триває судовий розгляд. Незважаючи на це, банком на підставі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» було внесено зміни щодо власника вищевказаної квартири, тобто за допомогою позасудового врегулювання спору. При цьому нотаріусу не було надано всіх належних та достатніх документів для здійснення перереєстрації квартири, таких як рішення суду, виконавчого напису нотаріуса чи договору про задоволення вимог Іпотекодержателя. Також позивачі зазначають, що державний реєстратор не мав прав вчиняти оспорювані дії в силу вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Під дію цього Закону підпадає і спірна квартира, оскільки вона є єдиним місцем проживання їх сім`ї із малолітніми дітьми, придбана за кредитні кошти в іноземній валюті, її площа не перевищує 140кв.м. Ще однією обставиною, на які позивачі посилаються, як на підставу своїх вимог є те, що на момент прийняття держреєстратором спірного рішення, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відносно квартири позивача було зареєстровано обтяження. А тому в державній реєстрації слід було відмовити, в силу п.6 ч.1 ст.24 «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно». Ухвалою судді від 20 квітня 2021 року заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. 01 червня 2021 представник Акціонерного товаритсва «Таскомбанк» подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги повністю заперечив з наступних підстав. Зокрема, зазначає, що пунктом 7.1.2. договору іпотеки передбачено, що сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору. Таким чином, для реєстрації права власності за Банком на підставі договору іпотеки, AT «Таскомбанк» було надано нотаріусу сам договір, розділ 7 якого містить застереження щодо можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку, копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодавцеві 17.08.2020р. та отримання її позивачем 03.09.2020р., тобто усі необхідні документи, необхідні для вчинення реєстраційної дії, що передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також представник відповідача вважає, що на предмет іпотеки не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки 01.11.2017р. між сторонами було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору №KF50453 від 27.06.2008 року, згідно умов якої заборгованість за договором реструктуризовано, шляхом переведення кредиту з доларів США в гривню. Крім того, вважає необґрунтованими доводи позивачів про те, що наявність зареєстрованого обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є перешкодою для здійснення реєстраційних дій. Зазначає, що в даному випадку Банк, як іпотекодержатель має вищий пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в Іпотеку майно, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Вказаний пріоритет виник з моменту державної реєстрації іпотеки, а саме з 29.12.2010р. І вказана позиція підтверджується висновками Великої палати Верховного суду. Щодо тверджень позивачів про необхідність залучення органу опіки та піклування при здійсненні реєстрації права власності на квартиру, в якій прописані малолітні діти, таке спростовується численними позиціями рішень Верховного суду, де зазначено, що правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини. А сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. 16 серпня 2021 року позивачі подали відповідь на відзив, який є ідентичним за змістом первісно поданої позовної заяви. Просили позов задовольнити з наведених підстав. Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю, виходячи з доводів позовної заяви і відповіді на відзив. Представник відповідача АТ «Таскомбанк» в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечив з мотивів, наведених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За ст.77 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За загальними положеннями ЦПК України, обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що 27.06.2008р. між [PERSON] та ВАТ «Електрон Банк» укладено Кредитний договір КF50453, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 94 150,00 доларів США, зі сплатою 17,5 % річних, строком до 27.06.2033р. Кредит надавався для купівлі квартири по [ADDRESS] . Пунктом 2.1 Договору передбачено, що виконання зобов`язань позичальника за кредитом забезпечується заставою майнових прав за попереднім договором від 24.06.2008р., укладеного між позичальником та ТзОВ «Лев» з подальшою заміну на іпотеку квартири після набуття позичальником права власності та цивільно-правовою порукою [PERSON] . Так, 29.12.2009р. між ПАТ «Фольксбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого вона передала в іпотеку, в якості забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № KF 50453 від 27.06.2008р., квартиру [ADDRESS] . Відповідач АТ «Таскомбанк» є правонаступником вказаних вище кредиторів. Згідно п. 7.1.2 договору іпотеки, сторони досягли згоди про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом позасудового врегулювання на підставі цього Договору визначеними цим пунктом способами, зокрема - передача предмету іпотеки іпотекодержателю в рахунок виконання основного зобов`язання, в порядку передбаченому цим договором та ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. В разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку»). Частиною 4 вказаної статті передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом ст.ст. 3,6,627,629 ЦК України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач і Банк, діючи вільно, на власний розсуд, уклали 27.06.2008р. кредитний договір та на забезпечення його виконання, - іпотечний договір від 29.12.2009р., за яким позивач передав в іпотеку Банку квартиру по [ADDRESS] . Зазначені договори є чинними і обов`язковими для виконання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 7.1.1 іпотечного договору передбачено право Банку, як іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки позасудовими способами, визначеними цим договором, у випадку залишення без задоволення іпотекодавцем письмової вимоги щодо усунення порушень основного зобов`язання. Аналогічно, згідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Судом встановлено і це не оспорюються сторонами, а тому в силу вимог ст.82 ЦПК України не підлягає доведенню іншими належними засобами доказування, що позивач [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за зазначеним кредитним договором не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором і порушення прав Банку. У зв`язку з цим, на виконання вищевказаних норм Закону та іпотечного договору, 17.08.2020р. Банком надіслано позивачу [PERSON] повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», у разі неповернення позичальником заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 562 932,12 грн. Вказану вимогу [PERSON] отримала 03.09.2020р., яка залишена нею без реагування. Таким чином, для реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, AT «Таскомбанк» було надано державному реєстратору сам договір, розділ 7 якого містить застереження щодо можливості передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Також надано копію письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодавцеві 17.08.2020р. та отримання її позивачем 03.09.2020р., тобто усі необхідні документи, необхідні для вчинення реєстраційної дії, що передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про безпідставність тверджень позивача про те, що при винесенні оскаржуваного рішення від 21.12.2020р., у державного реєстратора - приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. не було всіх належних та достатніх документів, на підставі яких, держаний реєстратор вносить відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Не заслуговують на увагу на думку суду і аргументи позивачів з приводу застосування в даному випадку Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виходячи з наступного. Як стверджують позивачі, квартира виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа спірної квартири становить 86,3 кв. м., тобто не перевищує 140 кв. м., використовується позивачем як місце постійного проживання, є його єдиним житлом, будь-яке інше нерухоме житлове майно у позивача відсутнє. Тому на правовідносини, які склалися між сторонами розповсюджується дія Закону України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Пп.1 п.1 Закону №1304-VII, який набрав чинності 07.06.2014р., передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Між тим, 01.11.2017р. року між сторонами було укладено додаткову угоду №5 до кредитного договору № KF 50453 від 27.06.2008р., згідно мов якої кредитний договір було викладено в новій редакції та реструктуризовано заборгованість, шляхом переведення кредиту, з доларів США у гривню У зв`язку з наведеним, починаючи з 01.11.2017р. кредит позивачки перестав підпадати під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України». Оцінюючи доводи позивачів про те, що реєстрація права власності на спірну квартиру за АТ «Таскомбанк» без згоди органу опіки та піклування є грубим порушенням норм національного та міжнародного законодавства, яке гарантує дитині її права на житло, суд зазначає наступне. Так, дійсно у квартирі по [ADDRESS] , окрім позивачів, проживають їх малолітні діти [PERSON] , 2011 р.н. та [PERSON] , 2013 р.н., що вбачається із довідки ОСББ «Лідер 1» від 14.04.2021р. та свідоцтв про народження дітей в матеріалах справи. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20 січня 2016 року у справі N 504/294/14-ц (провадження N 6-2940ц15), правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду №757/13243/17 від 29.09.2020р. Відтак, суд не вважає підставою недійсності спірного правочину, посилання позивачів на начебто допущені при укладенні договорів порушення, які полягають в укладенні цього правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування, зважаючи на факт реєстрації в квартирі двох малолітніх дітей. Суд також не бере до уваги твердження позивачів, що підставою для визнання оспорюваного рішення від 21.12.2020р. недійсним є те, що на момент прийняття такого, у Державному реєстрі речових прав на квартиру позивача було накладено обтяження. В даному випадку іпотекодержатель АТ «ТАСКОМБАНК» має вищий пріоритет переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в Іпотеку майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Вказаний пріоритет відносно зареєстрованих прав та вимог інших осіб виник з моменту державної реєстрації іпотеки, а саме з 29 грудня 2010 року. Така правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного суду № 757/13243/17 від 29.09.2020р. А відповідно до ч. 5, ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Аналогічна норма міститься у ч.4 ст. 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи наведені вище обставини, оцінюючи подані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог і відмову у їх задоволенні.

Outcome: dismissed