Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

16.06.2021 позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 16.06.2021 року і до досягнення дитиною повноліття, окрім цього стягнути з відповідача на її користь, аліменти на її утримання, як дружини, у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи із 16.06.2021 і до досягнення дитиною - [PERSON] , [INFO] , трьох років. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08.11.2019 позивачка та відповідач уклали шлюб, який зареєстрований Решетилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №72. Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні, відповідач жодної матеріальної допомоги не надає. Окрім цього, [PERSON] на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, джерел доходу, крім соціальних виплат по догляду за дитиною не має, у зв`язку із чим вважає, що відповідач, як працездатний та маючий дохід, зобов`язаний сплачувати аліменти на її утримання та утримання їхнього сина. 05.07.2021 відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення відкритого судового засідання. У встановлений судом строк, відповідач правом на надання відзиву не скористався. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. 09.08.2021 позивачкою подано до суду заяву, у якій вона просить суд розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с.25). 09.08.2021 відповідачем до суду надано клопотання, у якому він просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення (а.с.26). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності. Судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних письмових доказів у матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом судом справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.11.2019 сторони уклади шлюб, зареєстрований Решетилівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №72, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 08.11.2019 (а.с.3). Від даного шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.02.2020 (а.с.4). З довідки виконавчого комітету Решетилівської міської ради Полтавської області від 27.05.2021 № 10-12/3511 вбачається, що малолітній син [PERSON] проживає разом із позивачкою (а.с.5). Згідно довідки №1355 від 07.06.2021, виданої управлінням соц. захисту, [PERSON] за період з грудня 2020 року по травень 2021 року отримала щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-ї дитини на загальну суму 5160,00 грн (а.с.6). Спір щодо визначення місця проживання дитини на момент розгляду даної справи між сторонами відсутній. Судом також встановлено, що дитина перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з утриманням дитини. Відповідач інших утриманців не має, не є інвалідом, є працездатним. Спір у справі виник із сімейних правовідносин та його вирішення регулюється нормами сімейного законодавства. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до положень ст.ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 статті 182 СК визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батьків, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Як встановлено судом, малолітній син, батьками якого є сторони у справі перебуває на повному матеріальному утриманні позивачки. Відповідач не бере участі у витратах, пов`язаних з його утриманням, а добровільна допомога не носить постійного характеру, тобто не виконує обов`язку щодо утримання своєї дитини, встановлені ст. 180 СК України. З огляду на зазначене, враховуючи матеріальний стан позивачки, зважаючи на матеріальний стан відповідача, який є здоровим, працездатним, позовні вимоги визнає у повному обсязі, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду, тобто з 16.06.2021 до досягнення дитиною повноліття. Частиною 1 статті 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Згідно з ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ч. 1 ст. 79 СК України аліменти на утримання одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Таким чином, враховуючи, що малолітній син - [PERSON] , [INFO] , який не досяг трирічного віку, батьком якої є відповідач, проживає разом із позивачкою, відповідач ухиляється від добровільних витрат, пов`язаних з утриманням дружини, хоча має таку можливість, відповідач не спростував даних обставин у встановленому процесуальним законом порядку, визнав позов, та зважаючи на те, що відповідно до вимог закону дружина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, суд знаходить обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною трирічного віку. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне прийняти визнання відповідачем позову. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає стягнення аліментів у межах суми за один місяць до негайного виконання. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.3. ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів. Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення закріплені в ч. 3 ст. 7 Закону Україна «Про судовий збір». Позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». З огляду на зазначене та враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, на підставі норм ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 50% ставки, яка підлягала сплаті при пред`явленні даного позову. Так, при поданні даного позову, судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 1816,00 грн - за дві вимоги майнового характеру. Враховуючи норми ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн (1816,00 х 50% = 908). На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 79, 75, 84, 180, 182, 183, 191 СК України,

Outcome: approved