Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

16.06.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. У заяві позивач вказала, що окрім неї в спірній квартирі зареєстрована відповідач, яка там не проживає з 07.12.2016 року, у звязку з чим позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом, оскільки самостійно зняти відповідача з реєстрації не може. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала і просила задовольнити, не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про день і час розгляду справи була повідомлена через оголошення у пресі. За згодою позивача суд ухвалив розглядати справу відповідно до ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності, на підставі договору дарування від 04.12.1998 року належить квартира [ADDRESS]. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано 22.12.1998 року, що підтверджується реєстраційним написом Миколаївського бюро технічної інвентаризації. З 2016 року відповідач у вказаній квартирі не зявляється, не проживає, спільне господарство з її сімєю не веде, витрати по утриманню майна не несе. Факт не проживання [PERSON] за зазначеною адресою, підтверджується актом про не проживання від 12.06.2017 року, що завірений ПП «ЖЕК -10». Суд зазначає, що при розгляді справи будь-яких перешкод для проживання відповідача у спірному домоволодінні з боку позивача, судом встановлено не було, належним способом захисту прав позивача є усунення перешкод у здійсненні право користування майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом та примусове зняття з реєстраційного обліку місця проживання. Статтею 55 Конституції України гарантується судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до положень ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України власник жилого будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Статтею 391 Цивільного кодексу України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, у тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Згідно з п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. А за такого, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved