Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

16 березня 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 січня 2011 року у розмірі 114183,39 грн станом на 31 грудня 2017 року, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 3551,93 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 110631,46 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Позовна заява мотивована тим, що між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк, ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] 26 січня 2011 року, у порядку частини першої статті 634 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (далі- ЦК України), шляхом укладення договору приєднання, укладено Договір про надання банківських послуг (далі Договір), який складає: заява останнього № б/н від 26 січня 2011 року, «Умови та правила надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року (далі Умови) та «Тарифи Банку» (далі Тарифи), які викладені на банківському сайті, згідно з умовами якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3000 грн у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, попередню згоду на зміну якого Банком за власною ініціативою відповідач надав у відповідності до пунктів 2.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору. При цьому обовязок відслідковування витрат коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту покладений на відповідача, що передбачено пунктом 2.1.1.5.7 Договору. Факт укладення між сторонами Договору підтверджується заявою позичальника в якій він своїм підписом погодився із всіма запропонованими умовами та фактом користування картковим рахунком та використанням кредитних коштів, для чого Банком були створені умови дистанційного отримання актуальної інформації та керування картковим рахунком за допомогою фінансового телефону та інших засобів. Банк зобовязання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у [PERSON] заборгованості за договором (далі [PERSON]), згідно з яким станом на 31 грудня 2017 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитом в сумі 3551,93 грн, та заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 110631,46 грн. З огляду на те, що відповідач ухиляється від виконання вищезазначеного обовязку за кредитними зобовязаннями позивач вважає, що його порушене право може бути захищене шляхом стягнення на його користь визначеного розміру заборгованості. У відзиві на позов, поданому 18 квітня 2018 року, відповідач просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволені позову з цієї підстави. Відзив мотивований тим, що згідно з наданим позивачем [PERSON] останній платіж ним було здійснено 12 червня 2014 року, а позовну заяву подано до суду 16 березня 2018 року, що свідчить про подання позову поза межами трирічного строку передбаченого для звернення до суду, який сплив у травні 2017 року і який має бути застосований за заявою відповідача. Крім того, відповідач послався на спеціальний строк позовної давності, який має бути застосований при нарахуванні неустойки за простроченим зобовязанням. У відповіді на відзив, поданому 05 липня 2018 року, представник позивача заперечив проти застосування строку позовної давності, вказавши, що строк повернення кредиту у повному обсязі має обраховуватись із спливом останнього дня місця строку дії картки виданої відповідачу 26 січня 2011 року, який становив до останнього дня квітня місяця 2015 року, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленої у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та постанові від 18 червня 2014 року № 6-61цс14. Крім того, представник позивача зазначив, що відповідно до умов Договору строк позовної давності за домовленістю між сторонами був збільшений до 50 років, що окремо свідчить про предявлення позову в межах строку позовної давності. Не може буди застосована позовна давність і до вимоги про стягнення пені, оскільки правопорушення триває і відсутня можливість встановити початок перебігу строку позовної давності. Заперечення відповідачем не подані. Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені сторонами обставини, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке. 26 січня 2011 року позивачем було заповнено та підписано бланк Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій він погодився із тим, що така заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, з якими він ознайомився, складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору позивачу було видано, в тому числі платіжну картку «Кредитка «Універсальна» (55 днів пільгового періоду) № 5577212601251310 на яку 03 жовтня 2011 року надано кредитний ліміт в сумі 3000 грн (який збільшено з 300 грн встановленого 15 червня 2011 року), що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картки позивача. Умови користування встановленим кредитним лімітом визначені Тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з якого наданий суду, та передбачають 55 днів пільгового кредиту за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця наступного за датою її виникнення. Обовязковий щомісячний платіж визначений в розмірі 7 відсотків заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості. За несвоєчасне погашення кредиту та / або процентів встановлена пеня, а за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобовязань перебачено сплату штрафу. Згідно з [PERSON] складеним за період з 03 жовтня 2011 року по 31 грудня 2017 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 3551,93 грн, а залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість становить 110631,46 грн. 12 червня 2014 року є датою останнього внеску позивачем суми в розмірі 185 грн в рахунок погашення заборгованості за наданим кредитом. Відповідно до виписки з карткового рахунку [PERSON] № 5577212601251310 та довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 27.05.2018 року № 30.1.0.0/2-20170728/607 кредитні кошти у вказаній сумі були надані відповідачу на картку із вказаним номером, яка мала термін дії до останнього дня квітня 2015 року. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Правильність наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитом та по процентам за користування ним відповідач не заперечив. Зміст позовних вимог, підстави позову та встановлені законом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли цивільні правовідносини з приводу виконання кредитного договору, які врегульовані Договором та положеннями нижченаведених статей Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-ІV (далі ЦК України). Так, відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 26 січня 2011 року, шляхом укладення договору приєднання, укладено Договір про надання банківських послуг, який складає: заява останнього № б/н від 26 січня 2011 року, «Умови та правила надання банківських послуг», затверджені наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифи Банку», в редакції на час його укладення, оскільки сторони вчинили відповідні дії спрямовані на виникнення визначених прав та обовязків, Договір укладено в письмовій формі та відповідач не заперечував факт його укладення. Тобто вказані правовідносини сторін унормовані вищезазначеним Договором та вимогами ЦК України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 1052 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. На час розгляду справи суду не надано доказів виконання відповідачем обовязку визначеного Договором щодо повернення суми кредиту та процентів за користування ним, а отже він є таким, що прострочив виконання зобовязання. Ураховуючи фундаментальні принци цивільного судочинства, а саме змагальність та диспозитивність, суд визнає обґрунтованим наданий позивачем [PERSON] заборгованості за договором, оскільки він відповідає обставинам справи та не був заперечений відповідачем, який у відзиві посилався на нього як на доказ своєї позиції. Отже, наведені обставини свідчать про те, що права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду, порушені неправомірною поведінкою відповідача, який свідомо ухиляється від виконання взятих на себе договірних зобовязань, внаслідок чого позивач позбавлений можливості отримати те на що він розраховував вступаючи у відповідні договірні відносини. Завлений позивачем спосіб захисту відповідає змісту правовідносин та обумовлений умовами Договору, а отже є належним та виправданим. Поряд з цим, цивільне законодавство встановлює строки, в межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що за умови подання другою стороною заяви про його застосування, є самостійним предметом доказування. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Так, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі за № 6-14цс14. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про повернення усієї суми боргу то і днем початку перебігу строку позовної давності слід визнати день коли у позивача виникло таке право згідно з Умовами, тобто на наступний день після закінчення строку дії картки. Отже, зважаючи на те, що трирічний строк позовної давності для вимог за даним позовом охоплює період з 01 травня 2015 року по 30 квітня 2018 року, а позов поданий до суду 16 березня 2018 року, слід визнати факт дотримання позивачем строку позовної давності, що є підставою для відмови відповідачу у задоволенні клопотання про застосування строку позовної давності. Засади змагальності та диспозитивності встановлюють, що обовязок доказування обставин, які мають значення для справи, покладається на сторону, яка заявляє про них, а ризик настання наслідків вчинення або невчинення відповідної процесуальної дії несе сторона (частини третя та четверта статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, а доказування не може гуртуватись на припущеннях (частини перша та шоста статті 81 ЦПК України). Відповідач не надав доказів, які б спростували твердження позивача щодо дотримання строку позовної давності, заперечення на позов не надійшло. Твердження відповідача щодо спливу строку позовної давності відносно вимоги позивача щодо стягнення неустойки та пояснення останнього щодо дотримання такого строку суд не бере до уваги, оскільки зміст позовних вимог не містить відповідної вимоги. Не визнає суд підставою для задоволення позову факт предявлення позовних вимог в межах збільшеного строку позовної давності, про що вказав позивач, оскільки суду не було надано доказів укладення між сторонами Договору про збільшення позовної давності у письмовій формі відповідності до статті 259 ЦК України з урахуванням правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 11.03.2015 року № 6-16цс15, яка зводиться до того, що положення Умов щодо збільшення строку позовної давності не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, за відсутності підпису позичальника в таких Умовах. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач на час розгляду справи не виконав зобовязань за кредитним договором, а відповідні вимоги заявлені позивачем в межах строку позовної давності. У відповідності до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1762 грн слід покласти на відповідача у звязку з повним задоволення позову.

Outcome: approved