Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-10 00:00:00

15 травня 2014 року до суду звернулася [PERSON] з позовом, яким просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд під [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що перебувала з [PERSON] у зареєстровані шлюбі. За час їх спільного проживання відповідачем 6 лютого 1990 року за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок під [ADDRESS]. 1 грудня 1997 року шлюб між ними був розірваний, проте не дивлячись на це, вони залишилися проживати однією сім'єю та вести спільне господарство, аж поки у 2011 році вона не змушена була виїхати з будинку через погіршення стосунків між ними. На даний час відповідач не дає можливості їй, їх сину [PERSON] та невістці [PERSON] проживати в даному будинку, не хоче визнавати право власності на його половину за нею, посилаючись на те, що будинок є його особистою власністю. Оскільки в добровільному порядку відповідач вирішити дане питання не хоче, змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 1988 року вони з відповідачем одружилися і проживали у його та її батьків. В [INFO] року народився син [PERSON]. В лютому 1990 року разом з чоловіком вирішили купити житловий будинок. Спільних з відповідачем коштів не вистачало, а тому частину коштів відповідач брав у кредит, а частину грошей давали її та його батьки. У придбаному господарстві вони зробили ванну, погріб, відбудували сарай. При цьому при укладенні договору купівлі-продажу вона присутньою не була, а договір оформляв її чоловік відповідач [PERSON] Чи потрібно було реєструвати цей договір у БТІ і чи було його зареєстровано, вона не знала. У 1997 році шлюб між ними було розірвано через зловживання колишнім чоловіком спиртними напоями. Проте вони залишилися проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, обробляли город. У кінці вересня 2011 року вона через протиправну поведінку відповідача змушена була залишити будинок, оскільки він припинив подачу газу, влаштовував сварки, мотивуючи тим, що кохає іншу жінку. Відповідач перешкоджає на даний час їй проживати у будинку, посилаючись на те, що він є його особистою власністю, а тому вона змушена відстоювати свої права у суді. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що одружився з позивачкою 8 серпня 1988 року. Після цього вони проживали у його батьків у Полтавській області, а трохи згодом переїхали в с. Журавка Варвинського району до батьків дружини. У грудні 1989 року він дізнався, що продається хата, про що повідомив своїх батьків. Було прийнято рішення про те, що хату куплять батьки та оформлять її на себе, а він з позивачкою будуть проживати разом з ними. Проте, оскільки на той час права власності у [PERSON] на житло не було, мати повернулася у Полтавську область. Після виготовлення документів його мати не змогла приїхати, а тому було вирішено оформити хату на нього, уклавши договір дарування на гроші, які надали його батьки на придбання будинку. Кошти на придбання житла у розмірі 10 000 рублів дали його батьки, з яких 8 000 пішло на купівлю будинку, а решта - на її оформлення. Для їх отримання він попередньо їздив до матері. Разом з нею вони їздили у Лохвицю, де мати в «Ощадному Банку» зняла їх з книжки, і він взяв чек та перевів на свій рахунок. Дарування грошей було оформлено пізніше. Розрахунок з продавцем було проведено шляхом списання грошей з його книжки на книжку [PERSON] Договір купівлі-продажу житлового будинку було оформлено після сплати коштів, тобто гроші подаровано йому було у січні 1990 року, а сплатив він їх у лютому 1990 року. У БТІ будинок ним перереєстровано не було через відсутність грошей. Після розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною жили кожен своїм життям. Проживала вона у його будинку, оскільки їй з сином не було куди йти. У 2011 року вона зняла квартиру і залишила його помешкання, забравши при цьому частину своїх особистих речей. З травня 2011 року він особисто займається веденням господарства, сплачує всі комунальні послуги. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], свідка [PERSON] та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 6 серпня 1988 року Журавською сільською радою Варвинського району Чернігівської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що було зроблено відповідний актовий запис № 19 (а.с. 67). 6 лютого 1990 року в період шлюбу між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними прибудовами, які знаходяться в [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений Журавською сільською радою народних депутатів Варвинського району Чернігівської області та зареєстрований в реєстрі за № 7 (а.с. 9). За рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 1 грудня 1997 року шлюб між сторонами було розірвано. 23 грудня 1997 року відділом РАГС Варвинської райдержадміністрації Чернігівської області було видано свідоцтво про розірвання шлюбу та зроблено актовий запис № 80 (а.с. 7, 8). З наведеного вбачається, що спірний будинок було придбано в період перебування сторін у шлюбі, що не оспорюється і самими сторонами. Проте відповідач не визнає право спільної сумісної власності з позивачкою [PERSON] Відповідно до ст. 5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На підставі п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК від 16.01.2003 року щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, спірні правовідносини, що виникли та існують між сторонами, врегульовані нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, Сімейного кодексу України, ЦК Української РСР та ЦК України. Договір купівлі-продажу житлового будинку укладався в період дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Згідно ст. 22 КпШС, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, майно, нажите подружжям під час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Статтею 60 ЦПК України передбачено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доводи відповідача щодо того, що спірний будинок був придбаний ним за грошові кошти, подаровані його батьками, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки ця обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Як убачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу було укладено та нотаріально посвідчено 6 лютого 1990 року (а.с. 9). При цьому, у договорі купівлі-продажу зазначено, що кошти були одержані продавцем повністю до підписання договору, і не зазначено, що житловий будинок придбано у особисту приватну власність [PERSON] або за кошти, надані іншими особами. Сам договір дарування грошей, на який посилається відповідач як на доказ обставини, що будинок було придбано за подаровані йому гроші його матір'ю, був укладений 10 березня 1990 року, тобто після того, як будинок було куплено. Крім того, між показаннями відповідача та допитаної свідка [PERSON] вбачаються розбіжності. Зокрема, свідок пояснила, що гроші під час дарування передавали від їхньої матері до її брата [PERSON] із рук в руки в сумі 8 тис. карбованців, які він поклав на свою ощадну книжку, щоб потім купити йому будинок. Отже, виходячи з показань свідка, будинок на день дарування коштів не був придбаний. Проте це не відповідає дійсним обставинам справи і спростовується договором купівлі-продажу будинку та договором дарування грошей. В свою чергу відповідач стверджує, що кошти в сумі 10 тис. карбованців були отримані в ощадкасі в м. Лохвиця по чеку. Таким чином, суд не може визнати доведеною ту обставину, що будинок відповідачем було придбано за подаровані йому кошти. Виходячи з наведеного та на підставі ст. ст. 22, 23 КпШС УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, суд визнає спірний будинок, нажитий позивачкою та відповідачем за час шлюбу, спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу позивачка та відповідач не припинили спільне проживання. Тобто, не дивлячись на те, що шлюб сторін по справі був розірваний у 1997 році, права та обов'язки подружжя між ними припинені не були аж до 2011 року. Відповідач у період дії ст. 57 СК України не звертався до суду з позовом про визнання особистою приватною власністю спірного житлового будинку, набутого за час перебування його у шлюбі з позивачем. У 2013 році позивачка уклала шлюб з [PERSON] та взяла собі прізвище чоловіка - Останкова (а.с. 12). За таких обставин суд вважає, що будинок з надвірними господарськими будівлями під [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача і на день розгляду справи в суді, оскільки закон не передбачає припинення права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, після його розірвання. Той факт, що договір купівлі-продажу будинку не було зареєстровано в Прилуцькому МБТІ не має юридичного значення, оскільки згідно статті 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Посилання сторони відповідача на пропущений трирічний строк позовної давності є безпідставним, оскільки позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на ? частину житлового будинку у період перебування у шлюбі, а не про розподіл сумісного майна подружжя, тому посилання представника відповідача на пропуск строку позовної давності, передбаченого ст. 72 СК України є необґрунтованим. Більше того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивачка [PERSON] має право на ? частку житлового будинку під [ADDRESS] Варвинського району та на ? надвірних будівель та споруд. При поданні позову до суду позивачка сплатила 496 гривень 37 копійок судового збору, про що засвідчує платіжне доручення (а.с. 1). Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому судові витрати слід покласти на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved