Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

16 травня 2018р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про зменшення розміру аліментів, що стягуються на користь відповідачки на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з нього за рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 22.04.2003р. стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], на користь відповідачки в розмірі 1/4 частки від його заробітку, щомісячно, і до досягнення повноліття дитиною, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З 07.06.2015р. позивач не працює. 04.10.2007 року в нього від іншої жінки народилась дитина [PERSON]. На підставі викладеного, а саме, у зв'язку із зміною його сімейного та матеріального стану, позивач просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь [PERSON] утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], з розміру 1/4 частки від заробітку до розміру у твердій грошовій сумі - 1000 грн. щомісячно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що працює неофіційно та отримує заробітну плату приблизно 4000-4500грн. на місяць, проживає один, має погане здоров'я, від другої дружини [PERSON] він має дитину [PERSON], [INFO], на утримання якого стягнуті аліменти за рішенням Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 26.10.2009р. в розмірі 1/4 частки від його заробітку, щомісячно, і до досягнення повноліття дитиною, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виконавчий лист за вказаним рішенням не подавався на примусове виконання, оскільки він добровільно частково сплачує аліменти. Останнім часом аліменти на користь відповідачки на утримання сина [PERSON] йому нараховуються в приблизному розмірі 1900-2000грн. щомісяця, що враховуючи вищевикладені обставини є для нього надмірним розміром. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснила, що відповідач сплачує аліменти нерегулярно, з затримками та не в повному обсязі, останнім часом сплачував по 1000грн. щомісячно, чого недостатньо для належного утримання дитини, оскільки дитина має хронічні захворювання, потребує частого лікування, а її заробітна сплата складає приблизно 3800грн. на місяць. Вона проживає зі своїми батьками та дитиною. Пенсія батьків складає приблизно 1500-1800грн. на місяць. Також в судовому засіданні зазначила, що позивачем не наведено обставин зміни матеріального стану, оскільки він працює неофіційно тривалий час. Також відповідачем надано письмовий відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги з огляду на їх необґрунтованість, оскільки відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, що свідчить про його небажання виконувати свої батьківські обов'язки, він офіційно не працює з метою, щоб не сплачувати аліменти на утримання дитини. З часу свого звільнення у 2015р. по час подачі позову позивач не звертався з вимогами про зменшення розміру аліментів. Посилання на утримання іншої дитини є неспроможним, оскільки фактично аліменти на іншу дитину не сплачуються, доказів про те, що дійсно інша дитина знаходиться на утриманні позивача до суду не надано. При ухваленні рішення, крім іншого, позивач просить врахувати її тяжкий матеріальний стан, отримання мінімальної заробітної зарплатні та додаткові витрати на лікування дитини тощо. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона матір відповідачки, вони разом з дитиною проживають усі разом. Свідок є пенсіонером, людиною похилого віку, часто хворіє, отримує пенсію в розмірі 2700грн., за можливістю намагається допомагати своїй дочці, однак, утримувати дитину дуже важко, оскільки онука часто хворіє, що потребує додаткових витрат на лікування, мінімум по 500грн. кожного разу. Також пояснила, що позивач нерегулярно сплачує аліменти, а якщо сплачує, то в тому розмірі, в якому йому зручно. Останнім часом сплачує аліменти в розмірі 1000грн. щомісяця, чого не вистачає на належне утримання дитини та забезпечення її потреб. Суд, вислухавши сторони та покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі виконавчого листа №2-3364/2003р., виданого Жовтневим районним судом міста Маріуполя 23.04.2003р. відповідно до рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO]., в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку щомісячно та до досягнення дитиною повноліття. Згідно з довідкою-розрахунком Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя від 13.06.2018р., заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 31.05.2018 року за виконавчим документом №2-3364/2003р. складає 34613,40 грн. За вказаною довідкою аліменти позивачу нараховуються в розмірі: за січень-березень 2018р. - 1831,78грн., квітень 2018р. - 1996грн., травень 2018р. - 2114,13грн. Як вбачається зі свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 11.10.2007р., [INFO] народився [PERSON]. Батьками зазначені: батьком - [PERSON]; матір'ю - [PERSON]. Відповідно до інформації з ЦНАП від 10.07.2018р. [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], разом з сином [PERSON], тобто, за іншою адресою ніж позивач. Даних про сумісне проживання позивача з вказаними особами суду не надано. Як вбачається з рішення Іллічівського райсуду м.Маріуполя від 26.10.2009р. з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], 2007р.н., стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частки від його заробітку, щомісячно, і до досягнення повноліття дитиною, але не менш ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На підставі вказаного рішення видано відповідний виконавчий лист, який не звернуто до виконання. Даних про добровільне виконання вказаного рішення суду не надано. Відповідно до акту про фактичне проживання, виданого [PERSON], остання проживає за адресою: [ADDRESS], разом з [PERSON] (сином) та батьками [PERSON], [PERSON] З довідки про доходи від 05.07.2018р., виданої ТзОВ «ВОГ РИТЕЙЛ» [PERSON], вбачається, що за період січень-червень 2018р. їй було нараховано заробітну плату в розмірі 23 283,63грн., утримання по сплаті податків склали 4191,06грн. З даних трудової книжки позивача вбачається, що він офіційно не працює з 07.06.2015р., однак, як він самостійно зазначив в судовому засіданні, він працює неофіційно та отримує заробітну плату приблизно 4000-4500грн. на місяць. З наданих медичних довідок на ім'я дитини [PERSON], останній перебуває на Д-обліку, часто тривало хворіє та потребує дороге лікування, зокрема, і курортно-санаторного типу. З довідки МЦ «Адастра» від 09.07.2018р. вбачається, що позивач відповідно до рентгенограм має полісегментарний остеохондроз, деформований спондилоартроз та йому показана консультація невропатолога і лікаря-реабілітолога. Також вказано, що цей висновок не є кінцевим діагнозом, який повинен бути встановлений лікарем. Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на відсутність підстав для захисту прав позивача за позовом про зменшення розміру аліментів. Щодо порушеного права та ким воно порушено, то суд виходить з того, що права позивача не порушені стягненням аліментів з останнього у визначеному рішенням суду розмірі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним погіршенням матеріального становища батька таке може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Стаття 12 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказами являються будь-які фактичні дані, які встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 76 ЦПК України). Тобто, для зменшення розміру аліментів позивач повинен довести, що у нього на стільки змінився матеріальний стан, у тому числі завдяки зміні сімейного стану, що воно впливає на його неможливість сплачувати аліменти у визначеному раніше розмірі. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про зменшення розміру аліментів, позивач фактично посилається на те, що його неофіційна заробітна плата становить 4000-4500грн. на місяць та він має на утриманні малолітню дитину від іншого шлюбу, у зв'язку з чим не має можливості сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі. Разом із цим, народження другої дитини не повинно обмежувати права та інтереси дітей, народжених раніше, та саме по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення майнового стану платника аліментів. А таких доказів позивачем не надано й погіршення його майнового стану не доведено. Позивачем не доведено, що дійсно друга дитина знаходиться на його утриманні та він несе з цього приводу матеріальні витрати. У той же час з відзиву та пояснень відповідача вбачається та цей факт не спростовано позивачем, що її матеріальний стан і стан здоров'я дитини, з моменту прийняття рішення суду про стягнення аліментів - не змінився, зокрема, відповідач отримує мінімальну заробітну плату та несе додаткові витрати на лікування дитини, що свідчить про потребу в допомозі від батька по утриманню дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Таким чином, вирішуючи питання щодо зменшення розміру аліментів, суд враховує вимоги ст. 182 СК України, право дитини на достатній рівень життя, з урахуванням обов'язку обох батьків утримувати своїх дітей, та вважає, що позивачем не доведений факт погіршення його матеріального становища до такого ступеня, що може бути беззаперечною підставою для зменшення розміру аліментів, необхідно дійти висновку, що визначений раніше розмір аліментів є належним та достатнім, а підстави для його зменшення відсутні. Отже, оцінюючи всі докази в сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для зменшення розміру аліментів, а тому позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновків про відсутність підстав для задоволення позову, тому судові витрати позивача покладаються на нього та поверненню йому не підлягають. На підставі ст.ст. 180, 182, 192 СК України,

Outcome: dismissed