Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

15 лютого 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 березня 2007 р. вони з відповідачем зареєстрували шлюб в Запорізькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 122. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені у зв'язку з тим, що між подружжям відсутнє взаєморозуміння, вони постійно сваряться, внаслідок чого між ними втрачено почуття любові та поваги. Просившлюб розірвати, оскільки можливості примирення немає. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та пояснив суду, що з відповідачем вони сумісно не проживають з лютого 2014 р., сімейні відносини між ними припинені, можливості примирення немає. Зазначив, що він вже звертався до суду з позовом про розірвання шлюбу у 2015 році, однак позовну заяву він відкликав, оскільки мав намір примиритися з відповідачем. Проте, це результатів не дало, тому просив шлюб розірвати, не надавати сторонам строк для примирення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином рекомендованими листами із повідомленнями про вручення (арк. справи 9, 15). У судове засідання, призначене на 9 березня 2016 р., відповідач не прибула, надала заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з її від'їздом з м. Запоріжжя з 5 по 30 березня, проте підтверджуючих цю обставину документів суду не надано. У судове засідання, призначене на 1 квітня 2016 р. відповідач повторно не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки не повідомила. Заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності відповідач не надавав. За таких обставин, суд, за згодою позивача, вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів у порядку ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухав позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, доходить висновку, що позов про розірвання шлюбу є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Так, відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 122, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 березня 2007 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження видане 8 листопада 2007 р. Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 702). Дитина проживає з відповідачем. Шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2014 року з причин відсутності взаєморозуміння, постійних сварок, внаслідок чого між ними втрачено почуття любові та поваги. Майнового спору між сторонами немає, до примирення не прагнуть. З вказаних підстав суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Судом було встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а також інтересам неповнолітньої дитини, шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідач при реєстрації шлюбу змінювала прізвище, однак не просила суд відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права неповнолітньої дитини, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, задовольнивши позовні вимоги. Судові витрати позивач просив покласти на нього, у зв'язку із чим питання про їх стягнення судом не вирішувалось. На підставі викладеного,

Outcome: approved