Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

17.07.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дружини, що потребує матеріальної допомоги. Вимоги мотивує тим, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 27.04.2000 року. В 2015 року у неї виявили важке онкологічне захворювання, яке потребує тривалого дороговартісного лікування. З цього часу відносини з відповідачем почали погіршуватись, він припинив надавати їй матеріальну підтримку у скрутний для неї час. Відповідач зловживаючи спиртними напоями, створив для неї неможливі для спільного проживання умови. В квітні 2016 року вона змушена була змінити своє місце проживання. З серпня 2015 року по липень 2016 року, борячись за своє життя, вона проходила курси лікування в медичному закладі Республіки Білорусь. За вказаний період нею було витрачено на лікування грошові кошти в сумі 6927 доларів США. Вказує, що на лікування вона втратила всі свої заощадження, також змушена була брати грошові кошти в борг. На даний момент позивач непрацездатна, продовжує хворіти, перебуває на диспансерному обліку в лікаря-онколога та потребує тривалого медикаментозного лікування. Станом на червень 2017 року вона отримує пенсію за віком у розмірі 1421,93 грн., інших джерел доходу, окрім пенсії немає. Вказує, що відповідач не надає їй матеріальної допомоги, хоча і спроможний це робити, так як отримує шахтарську пенсію і страхові виплати з відшкодування шкоди у звязку з стійкою втратою працездатності. Незважаючи на скрутне матеріальне становище, вона змушена нести значні витрати на посилене харчування, особисті потреби та оплату комунальних послуг, крім того потребує значних коштів для придбання ліків, які їй вкрай необхідні. Протягом квітня-травня 2017 року вона неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією про мирне врегулювання спору, шляхом укладання відповідного договору про надання їй матеріальної допомоги в розмірі 1200 грн. на місяць, однак відповідач проігнорував її пропозиції. Просить присудити до стягнення з відповідача на її утримання, як на непрацездатну дружину, аліменти в розмірі 1200 грн., та стягнути аліменти в такому ж розмірі за минулий час, починаючи з квітня 2017 року. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. [PERSON] пояснила, що спільних дітей від шлюбу з відповідачем у них немає. З квітня 2016 року вони проживають окремо. У неї є двоє повнолітніх дітей 1970 і [INFO], які проживають в Республіці Біларусь і там працевлаштовані. Саме діти надавали їй фінансову допомогу і підтримку під час проходження у 2015-2016 роках лікування в звязку з онкологічним захворюванням позивача. Зазначила, що суму аліментів на утримання від чоловіка в розмірі 1200 грн. визначила виходячи із вартості ліків, які необхідні їй на місяць для підтримуючого лікування. Представник позивача [PERSON] додатково пояснила, що пенсія позивача є вищою від офіційно встановленого прожиткового мінімуму в Україні, однак за кошти в сумі 1421 грн. 93 коп. позивач не взмозі оплатити комунальні послуги, придбати ліки та продукти харчування. Тому звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача, який може надавати дружині матеріальну допомогу, якої вона потребує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав наведених у запереченнях. (а.с.71-72). Пояснила, що відповідач [PERSON] не може надавати матеріальну допомогу позивачу, так як він є інвалідом ІІІ групи довічно у звязку із професійним захворюванням. Згідно довідки серії ВЛН №0005058 з 9 квітня 2014 року йому встановлено 65 % втрати професійної працездатності довічно, а також встановлено що він потребує додаткових видів допомоги, а саме медикаментозне (амбулаторне та стаціонарне лікування), ВМП, санаторно-курортне лікування, згідно даних ЛКК. Не заперечила, що відповідач отримує шахтарську пенсію та соціальну виплату у звязку із втратою працездатності, однак зазначає, що дані соцвиплати та пенсія по інвалідності використовуються ним на його власне лікування, відповідач не має матеріальної змоги надавати допомогу на лікування позивачу. Також зазначила, що згідно доказів, наданих позивачем, [PERSON] проходила лікування з 2 вересня 2015 року по 20 липня 2016 року в Республіці Білорусь. На даний час вона перебуває лише на диспансерному обліку у лікаря онколога. Групи інвалідності їй не визначено. Жодних доказів на підтвердження тих обставин, що з серпня 2016 року і по даний час позивач проходила лікування чи понесла витрати по придбанню ліків в цей період, суду не надано. Також стверджує, що на час звернення позивача до суду, [PERSON] отримує пенсію в розмірі 1421,93 грн., не є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи, її доходи забезпечують їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд приходить до таких висновків. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2000 року (а.с.5). У відповідності до ст. 75 СК України, право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ, чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Згідно зі статтями 2, 6, 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» мінімальний розмір пенсії за віком і мінімальний розмір заробітної плати віднесені до основних соціальних гарантій і не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму доходів громадян. Прожитковий мінімум, згідно ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», встановлюється для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» - ст. 7 передбачено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, встановлено з 01.01.2017 року 1247 грн., з 01.05.2017 року 1312 грн., з 01.12.2017 року 1373 грн. Правова позиція Верховного Суду України у справі №6-1111цс17 свідчить про те, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з довідки Нововолинсько-Іваничівського обєднаного УПФУ Волинської області від 13.06.2017 року (а.с.48) [PERSON] отримує пенсію за віком в розмірі 1421,93 грн., її доходи забезпечують прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, є вищимивід прожиткового мінімуму, встановленого законом, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. На підтвердження права суду відступити від вказаної позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, [PERSON] та її представник покликаються на потребу позивача у щомісячних витратах, повязаних з необхідністю придбання медикаментів. Такі доводи сторони позивача не підтверджені належними доказами, оскільки до позовної заяви додано лише довідку Нововолинської центральної міської лікарні від 27.04.2017 року (а.с.44) про те, що [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку в лікаря-онколога і потребує тривалого медикаментозного лікування (а.с.44). Доказів на підтвердження придбання необхідних ліків та їх вартості чи понесених на їх придбання, починаючи з квітня 2017 року коштів, позивачем суду не надано. Також не надано суду доказів про витрати позивача на утримання житла, придбання рекомендованих продуктів харчування. Надані позивачем докази медична документація стосується проходження [PERSON] лікування в період з серпня місяця 2015 року по липень 2016 року. Жодного доказу щодо придбання ліків на даний час, в тому числі, починаючи з квітня 2017 року, позивачем суду не надано. Заперечуючи доводи позивача, представник відповідача [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІІ групи довічно у звязку із професійним захворюванням, з 09 квітня 2014 року йому встановлено 65% втрати професійної працездатності довічно, потребує медикаментозного лікування, санаторно-курортного лікування, що підтверджується довідкою МСЕК (а.с.73). Сам факт отримання відповідачем [PERSON] більших від позивача доходів, зокрема пільгової пенсії в розмірі 4196,40 грн. та відшкодування втраченого заробітку в звязку з професійними захворюваннями в розмірі 3875,70 грн., на думку суду, не може слугувати правовою підставою для прийняття рішення про стягнення з нього аліментів на утримання позивача. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Всупереч зазначеним вимогам Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надала суду належних доказів, які б підтверджували її потребу у матеріальній допомозі від відповідача. Таким чином, з огляду на проаналізовані в їх сукупності докази та враховуючи висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у справі № 6-1111цс17, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Outcome: dismissed