Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

16 березня 2018 року, [PERSON] звернулася до суду з названим позовом, в якому просила суд, збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.06.2013 р. на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку встановленого законом України «Про Державний бюджет» щомісячно, починаючи з 07.05.2013 р. до повноліття дитини до розміру 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача [PERSON] на її користь на утримання доньки [PERSON], [INFO], але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 березня 2018 року і до повноліття дитини, тобто до [INFO] р., мотивуючи це тим, що вищевказаний розмір аліментів, який стягується з відповідача на її користь на утримання малолітньої доньки є занадто малим і не відповідає життєвим потребам малолітньої дитини, враховуючи постійне подорожчання цін на всі продукти харчування для дітей, дитячий одяг та не дозволяє їй повноцінно забезпечувати малолітню доньку всім необхідним, враховуючи, що відповідач має стабільний заробіток та офіційну роботу. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги. Представниця відповідача в судовому засіданні позов визнала частково, на суму аліментів на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати винесення судового рішення і до повноліття дитини, мотивуючи це тим, що відповідач регулярно несе додаткові витрати на утримання доньки (придбання одягу, іграшок, книжок), а також тим, що він проживає у цивільного шлюбі з [PERSON], у якої мається малолітня дитина [PERSON], [INFO] від попереднього шлюбу з іншим чоловіком, і які обидва знаходяться на його утриманні в орендованій квартирі, за яку сплачує певні кошти, достатніх коштів немає, адже з 05.04.2018 р. він зареєстрований як ФО-підприємець, однак господарської діяльності не здійснює, викладені у відзиві на позов. Заслухавши думку позивачки та представниці відповідача, дослідивши матеріали справи та додатково надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 121 СК України - права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Стаття 184 СК України передбачає - суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України. Сімейний кодекс України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони - розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно зі ст. 192 СК України - розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід'ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов'язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). Суд встановив, що офіційно, шлюб між сторонами зареєстрований 01.03.2012 р. - був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.06.2014 р., яке набрало законної чинності 23.06.2014 р. (а.с. 11-12). В період шлюбу, у сторін народилась донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.07.2012 р., в якому батьком дитини записаний відповідач (а.с. 5). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 11.06.2013 р., з відповідача на користь позивачки були стягнуті аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для осіб відповідного віку встановленого законом України «Про Державний бюджет» щомісячно, починаючи з 07.05.2013 р. до повноліття дитини, тобто до [INFO] р. (а.с. 13-14). 02.02.2018 р. позивачка уклала шлюб з [PERSON], отримавши після одруження прізвище чоловіка [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 02.02.2018 р. (а.с. 62). В судовому засіданні позивачка пояснила, що на сьогодні вона проживає разом із малолітньою донькою [PERSON], [INFO] р. та своїм чоловіком [PERSON] і перебуває на 26 тижні вагітності. Відповідач дійсно немає заборгованості по сплаті аліментів за рішенням суду, однак вказаних коштів, які він сплачує недостатньо для повноцінного і гармонійного розвитку малолітньої дівчинки, якій окрім нормального харчування, потрібні ще й гроші на одяг, вільне дозвілля, відвідування дитячого садочку, чим вона не може самостійно забезпечити свою малолітню доньку. Суд встановив, що відповідач зареєстрований ФО-підприємцем, є платником єдиного внеску, що підтверджується випискою з ЄДРЮОФОПГФ від 05.04.2018 р. виданою ГУРС Чорноморської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області з основним видом економічної діяльності : комп'ютерне програмування (а.с. 31). Згідно довідки РСЦ в Одеській області ТСЦ № 5150 від 22.05.2018 р. - на ім'я відповідача [PERSON], [INFO] зареєстровані два транспортних засоби BMW 520 д/н [NUMBER] та Nissan Qashqai д/н [NUMBER] (а.с. 67). Відповідно до довідки Овідіопольського ДНЗ № 2 «Калинка», дитина [PERSON], [INFO] систематично відвідує дитячий садок з 13.08.2014 р. по теперішній час, матеріальне становище задовільне, є доброзичливою, відкритою, слухняною дитиною. Незважаючи на розлучення та проживання дитини з матір'ю, батько дитини [PERSON] неодноразово приходив до дитячого садка, проводив час з дитиною на прогулянці, спілкується з вихователям дитини, цікавиться її розвитком, що на думку характеризує відповідача з позитивного боку, як уважного батька, який цікавиться життям своєї доньки, що зокрема підтверджується копіями чеків про сплату аліментів у розмірах 1000 грн. та 1020 грн. за січень, лютий, квітень, травень, липень 2018 р. (а.с. 82-86). В той же час, судом не приймаються до уваги, як такі, що суперечать вимогам ст.ст. 76-83,89 ЦПК України щодо їх належності і допустимості, твердження представниці відповідача, викладені у відзиві на позов з приводу того, що на утриманні відповідача перебувають його цивільна дружина [PERSON], з якої вони знаходяться у фактичних шлюбних відносинах та її донька від попереднього шлюбу [PERSON], [INFO], враховуючи, що вказані твердження не підтверджені жодними документальними належними та допустимими доказами, як і не приймаються судом до уваги твердження про нібито відсутність заробітку у відповідача, який зареєстрований ФО-підприємцем з 05.04.2018 р. з тих же підстав, адже даних щодо відсутності отримання прибутку станом на сьогодні, представницею відповідача суду не надано. Також, суд вважає безпідставними як належні докази, надані представницею відповідача прайси на вартість курсів індивідуальних занять психолога, логопеда, договір про надання послуг без дати, підписів сторін, вартість послуг навчальної компанії з англійської мови, як такі, що не відносяться до предмету спору (а.с. 37-49). Договір оренди квартири, наданий представницею відповідача з викресленими даними орендодавця - не відповідає умовам та приписам ст. 207 ЦК України, а тому судом до уваги не приймається (а.с. 50-51). Таким чином, беручи до уваги факт знаходження на утриманні позивачки малолітньої доньки [PERSON], [INFO] та частково доведеної участі в утриманні дитини її батька - відповідача, враховуючи вимоги ст. 182 СК України щодо обставин, які обов'язково враховуються судом при визначенні розміру аліментів (матеріальне становище платника аліментів, знаходження на його утримання інших дітей) і вимоги Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 р., яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2018 року становить 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн., а також те, що позовні вимоги позивачки повністю узгоджуються з вимогами ч. 2 ст. 182 СК України щодо розмір аліментів який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, документально непідтвердженої позиції представниці відповідача щодо існування суттєвих і поважних обставин, які б могли слугувати для часткового задоволення позову і не спростовують доводів позивачки щодо існування обставин для збільшення розміру аліментів, суд, оцінивши та проаналізувавши вищевказані докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість позову, вимоги якого відповідають умовам та приписам ст. 182 СК України щодо розміру збільшення аліментів в межах санкції вказаної статті, і який підлягає задоволенню. З урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України та задоволення позову позивачки, яка в даному випадку звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави слід стягнути суму судового збору у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved