Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

17.02.2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] року померла його мати [PERSON], якій на праві приватної власності належала земельна ділянка загальною площею 6,65 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. На випадок свої смерті 31.08.2011 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй земельну ділянку заповіла йому. Проте, коли позивач звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини після смерті [PERSON], йому було повідомлено про існування ще одного заповіту складеного [PERSON] 06.11.2015 року, згідно якого все належне майно остання заповіла відповідачці [PERSON] Посилаючись на те, що заповіт від 06.11.2015 року посвідчений з порушенням ст.ст. 1227, 1257 ЦК України, просив визнати його недійсним. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідач та представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними та необґрунтованими. Вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [INFO] року померла [PERSON] (а. с. 14). Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді земельної ділянки загальною площею 6,65 га призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 10). 31.08.2011 року на випадок свої смерті [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 51, згідно якого належну їй земельну ділянку заповіла позивачу (а. с. 8). 06.11.2015 року [PERSON] склала новий заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №17. Згідно останнього заповіту спадкодавиця заповіла все майно, що належало їй на день смерті, відповідачці [PERSON] (а. с. 26). Згідно розпорядження Нововасилівського сільського голови №9-р від 13.11.2015 року та рішення виконавчого комітету Нововасилівської сільської ради № 2 від 26.01.2016 року на секретаря виконавчого комітету [PERSON] подкадено обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на території вказаної сільської ради (а. с. 79-80). В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] щодо спадкового майна останньої заведено спадкову справу №76/2016 (а. с. 9, 81-113). У вказаній спадковій справі містяться дві заяви про прийняття спадщини - відповідачки від 11.05.2016 року (а. с. 83) та позивача від 13.05.2016 року (а. с. 84). У відповідності до загальних засад цивільного законодавства, тобто свободі договору та положень ст. 1235 ЦК України заповідач є вільним у визначенні кола спадкоємців. Згідно ч.2 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю, або у тій частині, в якій він йому суперечить. Таким чином, заповіт від 06.11.2015 року скасував попередній заповіт [PERSON] від 31.08.2011 року. Проте, позивач та його представник вважають, що заповіт від 06.11.2015 року складений з порушенням норм чинного законодавства та посвідчення заповіту, а також він не відповідає дійсній волі спадкодавиці. Так, згідно з ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Вищевикладені положення поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити відповідну судову експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Проте, сторонами у судовому засіданні не заявлялося клопотань про проведення такої експертизи. Враховуючи відсутність будь-яких доказів на підтвердження неспроможності заповідачки [PERSON], в момент здійснення заповідального розпорядження, розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, суд вважає, що волевиявлення останньої на час складення заповіту було вільним і відповідало її внутрішній волі. Крім того, факт вільного волевиявлення заповідачки підтверджується поясненнями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та оглянутою в судовому засіданні амбулаторною карткою [PERSON], згідно якої слідує, що в останньої були відсутні будь-які хронічні захворювання або психічні розлади, що могли б вплинути на її дійсну волю при складанні заповіту. Оглянувши в судовому засіданні заповіт [PERSON] від 06.11.2015 року, суд встановив, що вказаному заповіті дійсно не вказано місця його складання. Так, в силу вимог ст.ст. 1247, 1251 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з п.п. 1.1, 1.3 розділу І, п.п.2.1,2.3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року №3306/5, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. Проте, суд вважає, що допущене секретарем виконавчого комітету Нововасилівської сільської ради порушення при посвідченні заповіту в частині не зазначення місця вчинення нотаріальної дії, не є істотним порушенням та не може бути підставою для визнання заповіту недійсним, оскільки, форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, волевиявлення заповідачки було вільним і відповідало її волі. Крім того, заповіт складався та посвідчувався в межах нотаріального округу Нововасилівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Із викладеного слідує, що в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним слід відмовити. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed