Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

16 липня 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені, мотивуючи свій позов тим, що 17.05.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №129Ф-Н. Реєстраційний номер в системі обліку банку №10806530000. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав відповідачу [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 10\~000 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов»язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 16.05.2026 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором, між [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 17.05.2005 року. Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов»язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов»язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Позивач виконав взяті на себе зобов»язання в повному обсязі. Згідно з пунктом 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, або процентів за кредит, або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2% від суми зазначеної заборгованості, розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 03.06.2015 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить 6,310,59 доларів США заборгованість по кредиту та процентам та 19 грн. 76 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту строкова 5,238,40 доларів США, заборгованість по кредиту прострочена 435,66 доларів США, заборгованість по процентах строкова 60,27 доларів США, заборгованість по процентах прострочена 576,26 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності 8 грн. 61 коп., заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів 11 грн. 15 коп. Просили суд ухвалити рішення про стягнення на користь [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» солідарно з [PERSON], [PERSON] суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №129Ф-Н від 17.05.2005 року в розмірі 6\~310,59 доларів США заборгованість по кредиту та процентам та 19 грн. 76 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Стягнути з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» суми сплаченого судового збору. 14 червня 2016 року позивач [PERSON] звернулась в суд з зустрічним позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання пункту 1.5 кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року недійсним, мотивуючи свій зустрічний позов тим, що 17.05.2005 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк», було укладено кредитний договір №129Ф-Н, положення якого щодо черговості (пункт 1.5) погашення позичальником заборгованості та права банку самостійно визначати іншу черговість, ніж встановлена договором, не відповідає вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Стаття 534 ЦК України встановлює черговість платежів. Отже, у цій статті йде мова про випадок недостатності суми перерахованої позичальником, а не про випадок наявності заборгованості по кредиту. Таким чином, дане положення кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року суперечить статті 534 ЦК України. Також суперечить законодавству і положення про те, що банк має право визначати іншу черговість. По-перше, черговість встановлена і передбачена ст.534 ЦК України і зміна цієї черговості є порушенням законодавства. По-друге, відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» вказана умова є несправедливою, що згідно ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає можливість визнати це положення недійсним. Крім того, оспорюваний пункт договору містить порушення та звуження прав споживача у кредитному договорі, встановлює дисбаланс договірних прав та обов»язків сторін, зазначене положення пункту 1.51.4 кредитного договору не відповідає чинному законодавству. Отже, всупереч принципу добросовісності зазначені положення в кредитному договорі створюють істотний дисбаланс на шкоду споживача. Ця обставина доводиться доказом укладеним кредитним договором. Просила суд визнати недійсним положення кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року, яке міститься в пункті 1,5, щодо черговості погашення позичальником заборгованості. Визнати недійсним положення кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року, яке міститься у пункті 1.5 про право банку самостійно визначати іншу черговість ніж встановлена в договорі. 22 липня 2016 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року. Вважає, що кредитний договір №129Ф-Н від 17.05.2005 року є недійсним на підставі наступного. При укладанні даного кредитного договору у нього була відсутня індивідуальна ліцензія, що мала була видана йому [PERSON] банком України відповідно до п.п.в) п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», який є чинний, має силу Закону України та встановлює правовий порядок використання іноземної валюти. До суду відповідачем не надано генеральну або індивідуальну ліцензії, що були чинними на 17.05.2005 року. Тобто, на той час у банка всупереч п.2 ст.5 та п.п.в) п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України, були відсутні індивідуальна та генеральна ліцензія, що дозволяли би банку видачу позичальнику [PERSON] валютного кредиту в доларах США. Станом на 17.05.2005 року у АКІБ «УкрСиббанк» була в наявності лише банківська ліцензія №75 від 21.12.2001 року з дозволом №75-2 від 09.11.2002 року з відповідним додатком. Використання іноземної валюти як предмету кредитного зобов»язання можливо лише у разі дотримання вимог валютного законодавства України. Станом на 17.05.2005 року встановленого порядку видачі генеральних ліцензій в Україні [PERSON] банком України не було. У відповідності до п.2 ст.1054 ЦК України та ст.1051 ЦК України кредитний договір №129Ф-Н від 17.05.2005 року є договором позики валютних цінностей. Відповідно до ст.1 Декрету Кабінету Міністрів надання відповідачем позичальнику [PERSON] валютного кредиту по кредитному договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року є валютною операцією, так як передбачає перехід прав власності на валютні цінності в сумі 10\~000 доларів США від відповідача до позичальника [PERSON] Вважає, що станом на 17.05.2005 року при укладанні кредитного договору №129Ф-Н у нього була відсутня індивідуальна ліцензія НБУ та у АКІБ «УкрСиббанк» були відсутні генеральна або індивідуальна ліцензії НБУ, які згідно чинного законодавства мали бути в наявності для видачі АКІБ «УкрСиббанк» йому валютного кредиту в сумі 10\~000 доларів США. А наявна банківська ліцензія АКІБ «УкрСиббанк» давала право лише на використання доларів США у якості засобу платежу. Про необхідність отримання індивідуальної ліцензії АКІБ «УкрСиббанк» не попередив його, [PERSON] Станом на 17.05.2005 року видача АКІБ «УкрСиббанк» валютного кредиту в доларах США без наявності індивідуальної або генеральної ліцензії чинним законодавством України не передбачалася. Станом на 17.05.2005 року жодним законом України не передбачалося надання дозволу банкам на видачу валютного кредиту в доларах США за умови наявної банківської ліцензії та письмового дозволу з додатком замість генеральної або індивідуальної ліцензії. Вважає, що відповідач свідомо замовчував та приховав існування вказаної обставини, а саме відсутність у нього генеральної та індивідуальної ліцензії, наявність яких передбачена Декретом, а тому ця обставина має істотне значення для вчинення правочину. Крім того, обман з боку відповідача полягає в тому, що замість того, щоб надати у кредит гроші відповідач видав йому речі, користування якими вимагає спеціальних знань і обмежене законодавством України. Отже, він вважає цей правочин таким, що підпадає під дію п.п.6 п.2, п.п.2 п.3, п.п.5 п.3, п.п.5 п.4, п.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» і є забороненим. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року, а саме п.8.1. Розділу 8. Гарантії: «Підписанням даного договору [PERSON] підтверджує, що у нього маються всі необхідні ліцензії і дозволи НБУ, необхідні для видачі та обслуговування кредиту за даним договором» суперечить актам цивільного законодавства, а саме Декрету КМУ №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Згідно ч.1 ст.215 ЦК України та ст.227 ЦК України вказане є підставою для визнання недійсності правочину. Відповідно до наданого до суду статуту від 05.09.2013 року відповідач змінив свою назву з АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «УкрСиббанк». При цьому всупереч ст.90 ЦК України АКІБ «УкрСиббанк» не повідомив його про зміну своєї назви. Вважає, що цим самим АКІБ «УкрСиббанк» ввів його в оману та порушив його права позичальника на отримання достовірної та своєчасної інформації про АКІБ «УкрСиббанк» (кредитодавця), передбачені ст.ст.4, 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також відповідачем не була проведена з ним переддоговірна робота. В цивільній справі №552/4116/15-ц відсутнє письмове підтвердження про ознайомлення позичальником [PERSON] з інформацією про кредитування перед підписанням кредитного договору. Також йому не було повідомлено про наявні форми кредитування, відмінності між ними. Крім того, йому взагалі не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що призвело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Таким чином, АКІБ «УкрСиббанк» замовчав важливу інформацію про умови кредитування. Кредитний договір має містити графік платежів. Під час укладання договору він не міг оцінити його реальну вартість. Зміст графіку платежів протирічить вимогам законодавства та позбавляє його, як споживача фінансової послуги, контролювати розподіл своїх власних коштів та залишок зобов»язань перед банком. На момент укладання кредитного договору в його тексті та додатках до нього станом на 17.05.2005 року відсутній розпис сукупної вартості кредиту. Таким чином, він вважає, що банк свідомо ввів його в оману щодо істотної умови договору його ціни. В іншому випадку він не підписав би подібного договору на таких підставах. Виходячи з викладеного, він вважає, що істотними умовами кредитного договору як споживчого кредитного договору відповідно до чинного законодавства є умови про предмет, ціну, строк його дії, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом та умови, визначені у Законі України «Про захист прав споживачів». Вимога надати переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана повністю. На підставі зазначеного вище він вважає, що під час укладання кредитного договору АКІБ «УкрСиббанк» приховав від нього повну та об»єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення [PERSON], як позичальником, свідомого вибору. Отже, вважає, що відповідач перед укладанням кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року та в подальшому ввів позичальника [PERSON] в оману щодо істотних обставин та допустив відносно позичальника [PERSON] агресивну та нечесну підприємницьку діяльність, що є порушенням ст.99 Конституції України, Закону України «Про захист прав споживачів», Декрету Кабінету Міністрів України №15-193 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Закону України «Про [PERSON] України», ЦК України, приховав факт відсутності у нього генеральної та індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в доларах США, перед укладанням кредитного договору надав невірну інформацію щодо умов кредитування та не вказав розмір сукупної вартості кредиту, у графіку платежів не розписав сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом, перед укладанням кредитного договору не вказав інформацію про процентні ставки у гривнях та доларах США, додаткові комісії та інші обставини, що є суттєвими при укладанні кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року, не повідомив позичальника [PERSON] про зміну своєї назви, не надав документи, що були витребувані судом за його клопотанням. Просив суд визнати недійсним кредитний договір №129Ф-Н від 17.05.2005 року. Визнати недійсним договір іпотеки від 17.05.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] Зняти заборону відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №2734 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запис про заборону на нерухоме майно як об»єкт обтяження: квартира [ADDRESS]. Виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири [ADDRESS]. Постановити окрему ухвалу та направити її до правоохоронних органів для вжиття заходів щодо наявних ознак кримінального правопорушення в діях відповідача та його працівників, передбаченого ст.ст.ст.190, 191, 192 КК України. В судовому засіданні представник [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» [PERSON] позов банку підтримав, просив суд задовольнити позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» в повному обсязі. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] просив суд відмовити за безпідставністю. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] просив суд відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце слухання справи. Про що в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с.136, том 2). Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з»явились. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перенесення судового засідання, оскільки вона повинна бути присутньою в судовому засіданні Октябрського районного суду м.Полтави 19.09.2016 року о 10 годині (а.с.178, том 2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилась, але надала суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв»язку неможливістю за станом здоров»я бути присутньою в судовому засіданні (а.с.177, том 2). Частиною 1 статті 157 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Враховуючи вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України та повторну неявку в судове засідання відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON] (а.с.121, 177, том 2), суд вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача [PERSON], його представника [PERSON], відповідача [PERSON] на підставі наявних в справі даних та доказів. Суд, заслухавши представника [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] необхідно відмовити за безпідставністю. Судом встановлено, що 17.05.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» , з 21.12.2009 року [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №129Ф-Н (а.с.5-8, том 1). Реєстраційний номер в системі обліку банку №10806530000. Відповідно до умов кредитного договору, банк надав відповідачу [PERSON] кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 10\~000 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов»язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 16.05.2026 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 11,5% річних. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплати проценти. В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували відповідачі по справі, що банк виконав взяті на себе зобов»язання в повному обсязі та надав [PERSON] кредит в сумі 10\~000 доларів США. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов»язань [PERSON] за кредитним договором, між [PERSON] акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 17.05.2005 року (а.с.14-15). Відповідно до умов договору поруки, поручитель зобов»язується відповідати у повному обсязі за виконання позичальником усіх зобов»язань, що виникли з кредитного договору. Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Частиною 1 статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з пунктом 7.1. кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, або процентів за кредит, або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню з розрахунку 0,2% від суми зазначеної заборгованості, розрахованої за кожний день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 03.06.2015 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить 6,310,59 доларів США заборгованість по кредиту та процентам та 19 грн. 76 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту строкова 5,238,40 доларів США, заборгованість по кредиту прострочена 435,66 доларів США, заборгованість по процентах строкова 60,27 доларів США, заборгованість по процентах прострочена 576,26 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності 8 грн. 61 коп., заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів 11 грн. 15 коп.(а.с.16-28, том 1). Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені підлягають задоволенню. А тому з [PERSON], [PERSON] необхідно стягнути солідарно на користь [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту №129Ф-Н від 17.05.2005 року в розмірі 6\~310,59 доларів США заборгованість по кредиту та процентам, що еквівалентно 163\~444 грн. 28 коп. та 19 грн. 76 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Разом з тим суд приходить до висновку, що в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання пункту 1.5 кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року недійсним необхідно відмовити з наступних підстав. Статтею 534 ЦК України встановлено, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов»язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов»язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Згідно пункту 1.5 кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року визначена черговість погашення позичальником своїх грошових зобов»язань за даним договором: 1) прострочені проценти (якщо буде мати місце прострочення); 2) прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення); 3) строкові проценти; 4) строкові комісії; 5) прострочена сума основного боргу (якщо буде мати місце прострочення); 6) строкова сума основного боргу; 7) штрафні санкції за цим договором. Отже, даним кредитним договором, а саме пунктом 1.5 передбачена черговість погашення позичальником своїх грошових зобов»язань. Дія статті 534 ЦК України застосовується в тому випадку, якщо інше не встановлено договором. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його недоліком є істотний дисбаланс договірних прав та обов»язків на шкоду споживача. Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позичальник [PERSON] своїм підписом засвідчив згоду з усіма умовами, викладеними в кредитному договорі №129Ф-Н від 17.05.2005 року. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 17.05.2005 року до серпня 2014 року належним чином виконував свої зобов»язання за кредитним договором №129Ф-Н від 17.05.2005 року та не повідомляв банк про незгоду з будь-якими пунктами даного кредитного договору. Згідно зі статтями 4, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» [PERSON] мав право відмовитись від підписання кредитного договору, вважаючи його умови несправедливим і вимагати відшкодування збитків, а також мав право відкликати свою згоду протягом 14 днів з дати підписання вказаного кредитного договору без пояснення причин. Але дані дії [PERSON] здійснені не були. Отже він погодився з умовами даного кредитного договору, до серпня 2014 року належним чином виконував його умови. Крім того, відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В матеріалах справи відсутні докази того, що банк примушував [PERSON] до укладання кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року. Зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача та про визнання недійсним кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року також не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і дана обставина підтверджується матеріалами справи, що відсутність індивідуальної ліцензії у позичальника [PERSON] станом на 17.05.2005 року не перешкодила йому отримати від банку кредит в іноземній валюті на підставі діючого на той час законодавства України. Отримання кредиту в іноземній валюті не означало використання валюти фізичною особою як засобу платежу на території України. Отримані кредити в іноземній валюті громадянин України мав право конвертувати в гривну і таким чином використати отримані кошти як засіб платежу. Висновок позивача [PERSON] та його представника [PERSON] про обов»язковість отримання банком або позичальником індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України для здійснення валютних операцій: а) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; б) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93 [PERSON] банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто виходячи з положень статті 5 Декрету, можна зробити висновок, що генеральні ліцензії видаються [PERSON] банком України лише певному колу суб»єктів: банкам, фінансовим установам та оператору поштового зв»язку на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім суб»єктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті Кабінету Міністрів визначено вичерпний перелік таких операцій. [PERSON] банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України від 17.07.2001 року №275, відповідно до пункту 5.3 якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93. Відповідно до пункту 2.3 даного Положення за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки банк отримав банківську ліцензію та дозвіл [PERSON] банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, то він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Відповідно до п. «в» ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93 індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тому висновок [PERSON] та його представника [PERSON] про обов»язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечить статті 19 Конституції України, за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов»язань щодо отримання індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Зазначений висновок також підтверджений самим [PERSON] банком України, який в своєму листі від 29.05.2001 року №28-313/2178 з посиланням на норми Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року за №15-93 визначив, що здійснення резидентами операцій по отриманню та наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України. Позиція щодо правомірності надання кредитів в іноземній валюті на підставі саме генеральної ліцензії також підтверджена іншими нормативними актами [PERSON] банку України, який відповідно до статті 44 Закону України «Про [PERSON] банк України» діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. Так, у Положенні про порядок діяльності «Вестерн Ен-Ай-Ес Ентерпрайз Фонду» (США) та його кредитно-фінансової установи в Україні, затвердженому постановою Правління [PERSON] банку України №269 від 01.11.1995 року зазначається, що кредити в іноземній валюті господарюючим суб»єктам приватної форми власності України установа надає на підставі отриманої від [PERSON] банку України генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (пункт 6 зазначеного Положення). За наявністю в установи генеральної ліцензії [PERSON] банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України установа має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України господарюючим суб»єктам приватної форми власності (пункт 10 зазначеного Положення). 28.10.1991 року [PERSON] банком України видано Акціонерному товариству «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий Дозвіл №75-2 на право здійснювати операції з валютними цінностями. Таким чином, суд приходить до висновку, що банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від [PERSON] банку України банківської ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. Є хибними посилання [PERSON] та його представника [PERSON] на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони банкам надавати споживчі кредити в іноземній валюті на території України, оскільки стаття 11 доповнена ч.3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 22.09.2011 року №3795-6. Закон №3795-6 набрав чинності 16.10.2011 року. В прикінцевих положеннях Закону України №3795-6 визначено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Таким чином, на дату укладання спірного кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року законодавчої заборони щодо надання кредитів в іноземній валюті не існувало. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пункт 1 ст.99 Конституції України, ст.З Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», які визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України не містять заборони на вираження грошових зобов'язань в іноземній валюті. \~ Відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, а обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. \~ Можливість вираження грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті прямо передбачено Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України) та іншими нормативно-правовими актами. \~ Так, відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. \~ Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. \~ Відповідно до ч.2,3 ст.533 цього ж Кодексу, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. \~ У нормах ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), зазначено, що банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями на підставі банківської ліцензії. \~ Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у пункті 3 частини першої та у пунктах 3-7 частини другої статті 47 цього Закону. \~ Виходячи з викладеного, банк як фінансова установа може здійснювати кредитування як валютні операції в іноземній валюті. Тобто, відповідач ПАТ «УкрСиббанк» має право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (що також передбачено Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління [PERSON] банку України № 275 від 17.07.2001), тобто кредитування в іноземній валюті на підставі банківської ліцензії. \~ На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що посилання позивача [PERSON] та його представника [PERSON] в поданій до суду зустрічній позовній заяві на те, що укладення договору в іноземній валюті не відповідає вимога чинного законодавства, не заслуговує на увагу. Як встановлено судом, при укладенні кредитного договору 17 травня 2005 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» в особі Полтавської філії АКІБ «УкрСиббанк», сторони в п.1.1. договору валютою кредитування визначили долар США. Отримання позивачем за кредитним договором саме 10 000 доларів США підтверджується самим кредитним договором, де стоїть підпис [PERSON] Також судом встановлено, що відповідно до п.1.3.2. кредитного договору сторони також визначили, що проценти за користування кредитними ресурсами також сплачуються у валюті кредитування, тобто, зобовязання сторони виразили в іноземній валюті, розрахунки за договором також здійснювали в іноземній валюті - в доларах США. Тому суд приходить до висновку, що укладенням кредитного договору сторони мали на меті саме надання [PERSON] в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів в сумі 10 000 доларів США, що ними і було здійснено. Також судом встановлено, що кредитний договір №129Ф-Н від 17 травня 2005 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року були внесені зміни 21.12.2009 року у Статут Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». [PERSON] акціонерне товариство «УкрСиббанк» став правонаступником усіх прав та обов»язків, які мав АКІБ «УкрСиббанк», тому повідомлення позичальника [PERSON] про зміну назви банку не є обов»язковим, не несе для позичальника будь-яких змін в укладеному між банком та ним кредитному договорі №129Ф-Н від 17.05.2005 року. Тому твердження [PERSON] та його представника [PERSON], що даними діями банк ввів його в оману та порушив права позичальника [PERSON] на отримання достовірної та своєчасної інформації про АКІБ «УкрСиббанк» (кредитодавця), передбачені ст.ст.4, 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є хибними. Крім того, зміни, які відбуваються в законодавчих актах України оприлюднюються в засобах масової інформації, є загальнодоступними та не містять ніякої таємниці. Є безпідставними твердження [PERSON] та його представника [PERSON], що банком не дотримані вимоги ч.2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення позичальника [PERSON] про сукупну вартість кредиту. Відповідно до ч.1 ст.203, ст.215 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним може бути невідповідність саме змісту правочину Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В даному випадку зміст кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року повністю відповідає вимогам законодавства. Перед укладанням спірного кредитного договору банк надав позичальнику [PERSON] інформаційний лист відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», так як відповідно до пункту 8.2 кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року підписанням даного договору позичальник підтверджує: що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов»язки за цим договором і погоджується з ними. Таким чином, суд приходить до висновку, що на час укладення спірного договору, [PERSON] розумів та усвідомлював, що отримує кредит в доларах США. Протягом тривалого часу [PERSON] належним чином виконував умови кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року, здійснював погашення кредиту в доларах США. Тому його вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору №129Ф-Н від 17.05.2005 року є безпідставними та такими, що суперечать зібраним по справі доказам та чинному законодавству України. З підстав наведених вище не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору іпотеки від 17.05.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON]; зняття заборони відчуження зазначеного в іпотечному договорі нерухомого майна, що зареєстрована в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №2734 та виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна запису про заборону на нерухоме майно як об»єкт обтяження: квартира [ADDRESS]; виключення з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою квартири [ADDRESS]. На виконання вимог статті 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений банком судовий збір по 664 грн. 44 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved