Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

15.08.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. На обґрунтування позовних вимог позивач в заяві зазначив, що 22 вересня 1979 року між ним та відповідачем було укладено шлюб. Шлюбно-сімейні відносини між ними припиненні з 2011 року. За час перебування в шлюбі ними було спільно придбано житловий будинок [ADDRESS]. Відповідач не погоджується в добровільному порядку поділити даний будинок. На думку позивача, в даному випадку частки кожного із співвласників в вищевказаному будинку є рівними та складають 1/2 частину, кожному. На підставі викладеного позивач просить винести рішення, яким визнати за ним право власності на ? частину вказаного будинку. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просили їх задовольнити наполягаючи на тому, що будинок набутий продружжям спільно. В судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що спірний будинок не є спільною сумісною власністю сторін, а є особистою приватною власністю відповідача на підставі договору дарування від 26.07.1985 року, виходячи з якого вищевказаний будинок було подаровано відповідачу її братом [PERSON]. Заслухавши сторін, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши наявні у справі письмові докази (довідки Пісківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 04.09.2014 року за №513/01-33, 510/01-33, 511/01-33, 512/01-33, копію договору купівлі-продажу від 13.03.1984 року, копію договору дарування від 26.07.1985 року, копію рішення виконавчого комітету Пісківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 23.10.1998 року за №37, архівну довідку архівного сектору Баштанської районної державної адміністрації від 28.08.2014 року за №Д-173-04/6, копію свідоцтва про право власності на житловий будинок від 05.11.1998 року та реєстраційного напису Баштанського БТІ від 05.11.1998 року за №180, згідно якої житловий будинок, розташований в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення виконкому Пісківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 23.10.1998 року за №37, копію замовлення №82 від 17.09.1999 року, копію висновку про реєстрацію домоволодіння від 05.11.1998 року, копію звіту про визначення ринкової вартості вищевказаного житлового будинку, копію паспорту на ім'я [PERSON], [INFO] зі штампом реєстрації шлюбу з [PERSON] 22.09.1979 року), суд приходить до висновку про доведенність позовних вимог і необхідність їх задоволення. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 22 вересня 1979 року між сторонами було укладено шлюб. Рішенням Пісківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 23 жовтня 1998 року за №37 було вирішено оформити право власності, зокрема, на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON]. На підставі даного рішення 05 листопада 1998 року Пісківською сільською радою Баштанського району Миколаївської області було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, згідно якого посвідчено, що вищевказаний будинок в цілому належить відповідачу. Згідно ст. 22 КпШС України (який діяв на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні правові норми закріплено і положеннями Сімейного кодексу України: - відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. В силу вимог ч. 1 ст. 69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.ст. 70, 71 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Вищенаведені обставини свідчать, що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружя та частки кожного з них становлять по ? частині. Підстав для відступу від начала рівності часток подружжя, судом не вбачається. Враховуючи, що право власності позивача на житловий будинок оспорюється та не визнається відповідачем, суд вважає необхідним захистити порушенне право позивача та визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], з метою повної реалізації прав позивача на володіння, користування та розпорядженням належною йому часткою майна. Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи даний спір саме таким чином, суд критично оцінює обставини наведені відповідачем, щодо належності даного спірного будинку їй на праві особистої власності на підставі договору дарування від 26.07.1985 року, так як вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому є недоведеними. Судом критично було оцінено як докази пояснення свідка [PERSON], із змісту яких вбачалось, що останній 13.03.1984 року продав [PERSON] саме вищевказаний житловий будинок та пояснення свідка [PERSON], із змісту яких вбачалось, що останній 13.03.1984 року придбав у [PERSON] саме вищевказаний житловий будинок та в подальшому 26.07.1985 року подарував його відповідачу, оскільки вони не є належними доказами, враховуючи, що правочини з приводу нерухомого майна укладаються в письмовій формі (ст. 44 ЦК Української РСР, що діяв на час виникнення правовідносин) та підлягають нотаріальному посвідченню (ст.ст. 227, 244 ЦК Української РСР), а тому обставини, щодо їх укладання не можуть ґрунтуватися на поясненнях свідків. Згідно ст. 46 ЦК Української РСР, недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Крім того, з наявних в матеріалах справи копій договорів купівлі-продажу від 13.03.1984 року (а.с.30-32) та договору дарування від 26.07.1985 року (а.с.33-34) вбачається, що вищевказані правочини мали місце відносно житлового будинку [ADDRESS] Обставини щодо помилкового зазначення в вищевказаних договорах розташування житлового будинку по [ADDRESS], також не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Згідно ст.ст. 59,60 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог допустимості доказів, суд критично оцінює як доказ, довідку Пісківської сільської ради Баштанського району від 10.09.2014 року за №521/01-33, згідно якої в вищевказаних договорах купівлі-продажу та дарування помилково записано адресу спірного будинку «по [ADDRESS]». В силу статті 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати понесені ним по справі - сплата судового збору на користь держави в розмірі 542 грн. 96 коп., що підтверджено відповідною квитанцією. На підставі викладеного та

Outcome: approved