Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

15.12.2021 року до суду надійшла заява Генерального директора КНП «Одеський обласний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради про застосування до громадянина [PERSON] , 1963 року народження, продовження госпіталізації до психіатричного закладу, згідно ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу». В обґрунтування поданої заяви зазначено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року [PERSON] визнано недієздатним, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2009 року опікуном недієздатного призначено мати [PERSON] . За характером психічного захворювання, [PERSON] потребує постійного стаціонарного лікування. Однак, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення симптомів психічного розладу, від добровільного продовження госпіталізації в умовах стаціонару, відмовляється, відмова від госпіталізації може призвести до негативних наслідків, як хворого так і оточуючих. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. У судовому засіданні представник Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», лікар психіатр Єлісєєв В.Ф., підтримав подану заяву. Зазначив, що у [PERSON] стан «стабільної декомпенсації», тобто покращення стану здоров`я вже не буде. Він агресивний, у нього відсутня критика до свого стану. Конфліктний з персоналом лікарні, з оточуючими, опікуном, відмовляється самостійно приймати ліки, задовольняє свої основні життєві потреби самостійно, однак під постійним наглядом, сам наприклад не розуміє, що йому потрібно прийняти душ, тому часто виглядає неохайно. Опікуна, як мати, [PERSON] не визнає. Чує сторонні голоси, які вказують йому, що робити. Вважає, що [PERSON] являє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, оскільки неприйняття ліків, у випадку його знаходження дома, може призвести до невідворотних тяжких наслідків. Прокурор Суворовської окружної прокуратури міста Одеси Потомська В.Ю., з`явившись до судового засідання, заперечували проти задоволення заяви про продовження примусової госпіталізації [PERSON] , оскільки із матеріалів справи та в ході судового засідання не встановила того, що [PERSON] являє безпосередню небезпеку для себе та для оточуючих. Також зазначила, що матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] неспроможний задовольняти свої основні життєві потреби без продовження примусового лікування. Опікун недієздатного - [PERSON] , з`явившись до судового засідання, просила задовольнити подану заяву про продовження примусової госпіталізації. Зазначила, що [PERSON] з 1989 року майже постійно перебуває у лікарні. В ті періоди, коли вона його забирала додому, стан його погіршувався, він відмовлявся приймати ліки, з опікуном вступає в конфлікти, були випадки коли він бив та штовхав опікуна і вона летіла по сходах. Він самовільно покидав квартиру, де вони мешкають, без врахування думки опікуна, та загублювався, шукав колишню дружину, яка давно мешкає за кордоном, декілька діб його не могли знайти, оскільки він не міг самостійно знайти дорогу додому. Також зазначила, що їй вже 79 років, і їй самій потрібна стороння допомога, [PERSON] не визнає її як мати, у зв`язку із чим між ними виникають постійні конфлікти, тому якщо його відпустять додому, вона з ним сама не впорається, очікувати від [PERSON] можна все що завгодно. Вважає його небезпечним як для себе, так і для нього самого. Однак, опікун декілька разів на тиждень приносить у лікарню продукти та предмети життєвої необхідності, для того щоб підтримати сина, стан здоров`я якого погіршився останнім часом, внаслідок хвороби - геморою, у нього часто сочиться кров, яку зупинити у домашніх умовах вона не зможе. Особа відносно якої розглядається заява - [PERSON] , у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, просив відпустити його додому. Зазначив, що вважає себе здоровою людиною, якій непотрібно приймати ліки. Він все своє життя перебуває у лікарні, і бажає хоча би ненадовго побути дома. Також пояснив, що опікун [PERSON] не являється його матір`ю, його мати померла. Опікуна у судовому засіданні називав спочатку «тётушка», а потім зазначив, що йому голос сказав, що вона вже не є «тётушкой». Також визнав, що конфліктує з опікуном, і не зможе знаходитись з нею в одній квартирі, думає що її заберуть з квартири і відвезуть на машині, оскільки йому так сказали. Пояснив, що являється англійським військовим, перебуває на службі і зараз, також працює на заводі, виробляє деталі, йому виплачують заробітну плату, літає далеко від нашої планети. Чує голос «Земфіри», яка говорить йому, що робити. На питання головуючого, відповів що не знає, як буде поводити себе, якщо його відпустять додому, оскільки все буде залежати від поведінки опікуна. Однак, сподівається що опікуна заберуть з квартири, для нього немає значення що буде з опікуном, навіть якщо вона помре. Зазначив, що вважає що зможе бути в квартирі сам, та самостійно зможе себе обслуговувати, а їжу йому будуть приносити брати. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до\~ст. 3 Конституції України\~людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 2.\~ст. 28 Конституції України\~визначено, що жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до пункту 1 принципу 15 Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги (затверджених Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119) коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації. Згідно з пунктом 1 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу як пацієнт в примусовому порядку або вже була госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку можуть утримувати як пацієнта в психіатричному закладі в примусовому порядку, тоді і лише тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, що працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4 (діагноз про те, що особа страждає на психічне захворювання, встановлюється відповідно до міжнародних визнаних медичних стандартів), що дана особа страждає на психічне захворювання, і визначить: а) що внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам; або b) що в разі особа, чиє психічне захворювання є важким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або утримання даної особи в психіатричному закладі може привести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути проведено за умови госпіталізації до психіатричного закладу у відповідності до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті b), необхідно, по можливості, проконсультуватися з другим таким фахівцем, що працює в області психіатрії. У разі проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або утримання в ньому у примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою другого фахівця, який працює в області психіатрії. Відповідно до пункту 2 принципу 16 «Примусова госпіталізація» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психіатричної допомоги, госпіталізація до психіатричного закладу або утримання у ньому в примусовому порядку здійснюється спочатку протягом нетривалого періоду, визначеного внутрішньодержавним законодавством, з метою спостереження та проведення попереднього лікування до розгляду питання про госпіталізацію або тримання пацієнта в психіатричному закладі наглядовим органом. Причини госпіталізації або змісту має бути негайно поінформовано пацієнту; про факт госпіталізації або змісту і їх причини також невідкладно і в докладному вигляді повідомляється наглядовому органу, особистому представнику пацієнта, якщо такий є, а також, якщо пацієнт не заперечує, сім`ї пацієнта. Відповідно до частини шостої статті 284 Цивільного кодексу України надання фізичній особі психіатричної допомоги здійснюється відповідно до закону. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади. Відповідно до частин 1, 2 статті 340 Цивільного процесуального кодексу України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Статтею 17\~вказаного закону визначено, що перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лiкарiв - психiатрiв не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені\~статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лiкарiв - психiатрiв, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Європейський Суд з прав людини у справі Winterwerpv. The Netherlands, від 24 жовтня 1979, SeriesAno. 33, S:37 висловив свою позицію, зазначивши, що для того щоб були дотримані вимоги законності позбавлення свободи в сенсі ст. 5 S: 1 (е) Конвенції, повинні бути дотримані три основних принципи: по - перше, госпіталізована особа має бути визнана з точки зору об`єктивних медичних показників такою, що страждає на психічне захворювання, за виключенням невідкладної психіатричної допомоги; по - друге, захворювання має бути такого ступеню, щоб вимагати недобровільної госпіталізації; по - третє, захворювання повинно продовжуватись на протязі періоду госпіталізації. Судом встановлено, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.02.2008 року (справа № 2-0-19/09) [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатним. В подальшому, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.06.2009 року (справа № 2-0128/09) [PERSON] , 1943 року народження, призначено опікуном над [PERSON] . Згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2021 року (справа № 523/11163/21), в примусовому порядку продовжено госпіталізацію в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» [PERSON] , строком на 6 (шість) місяців. На даний час [PERSON] , 1963 р.н., за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25.06.2021р. (справа № 523/11163/21) проходить примусовий курс лікування в умовах стаціонару КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР. Згідно висновку комісії лікарів психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР від 15.12.2021 року № 2996, [PERSON] , 1963 року народження, з 1994 року страждає хронічним психічним розладом, багаторазово проходив курс лікування, в ході перебігу захворювання сформувався дефект особистості (параноїдний), остання госпіталізації була з 08.11.2014 року, в лікарні перебуває і на даний час. За характером вказаних у висновку психічних захворювань, громадянин [PERSON] потребує продовження примусового стаціонарного лікування, в той же час, в силу неможливості розуміння своїх дій, загострення психічного розладу, на даний час від добровільного лікування відмовляється, що може призвести до небезпеки для нього чи оточуючих. У висновку також зазначено, що [PERSON] , на момент огляду: зовнішньо неохайний, в мовному контакті доступний формально, емоційно напружений, багатомовний, дратівливий. При спілкуванні виявлено: нестійку увагу, не осмислення бесіди, мислення розірване, увага не концентрується. Мова по типу монологу. Щодо матері зазначає, що вона не є його матір`ю, на його твердження до лікарні приходить інша жінка. З приводу себе: називає себе «головнокомандуючим всієї плати», стверджує що «чує трансляцію голосів з апаратної» .. вони кажуть що робити. Повідомив, що володіє нерухомістю в Одесі та Англії. Під час бесіди відзначаються: об`єктивні ознаки вербальних обманів сприйняття (імперативного змісту), висловлює парафренне марення, переважно експансивного змісту. Періодично відзначалось конфліктування з іншими хворими і персоналом. Агресивно настроєний проти опікуна, проте продуктові набори з`їдає охоче. Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, Серія 10 ААВ № 724485, [PERSON] 19.07.1963 року надано першу Б групу інвалідності, безстроково. У судовому засіданні судом встановлено, що [PERSON] неспроможний задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, без постійного нагляду і контролю за ним. Опікун [PERSON] , за віком, не зможе забезпечити недієздатному потрібний нагляд та контроль вдома. Також під-час розмови з [PERSON] судом встановлено, що останній вважає себе здоровою людиною, ліки приймати йому непотрібно. Внаслідок цього, у суду є всі підстави вважати, що [PERSON] не має наміру продовжувати приймати необхідні йому медичні препарати, будучи за межами медичного закладу, що враховуючи його психічний стан, може призвести до значного погіршення його психічного стану та незворотних наслідків для його здоров`я та психічного стану. Також у судовому засіданні підтвердились обставини агресивного настрою [PERSON] щодо опікуна [PERSON] , внаслідок чого спрогнозувати подальший розвиток подій, за обставин їх знаходження в одній квартирі, майже неможливо. Суд вважає, що існує реальна загроза вчинення [PERSON] дій, що являють собою безпосередню небезпеку як для нього, так і для оточуючих, особливо для опікуна [PERSON] . Обґрунтованість висновків суду підтверджується технічним записом судового засідання. Отже, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема висновком комісії лікарів психіатрів КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР від 15.12.2021 року № 2996, дають підстави стверджувати, що\~\~ [PERSON] , в силу наявного у нього тяжкого психічного захворювання, потребує продовження госпіталізації у примусовому порядку в умовах стаціонару, для проходження курсу лікування, який не може перевищувати 6 (шести) місяців.

Outcome: approved