Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

15 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до Миколаївського районного суду Одеської області з даним позовом, який обґрунтовує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] . 20 серпня 2020 року позивачка звернулась із заявою до Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб Олега Анатолійовича щодо оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , як спадкоємець першої черги за законом. Після смерті [PERSON] , відкрилась спадщина, до складу якої входить земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,5999 га., яка розташована на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, яка відповідно до розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 18 березня 2005 року № 203/А-2005 «Про надання згоди на передачу земельних ділянок для ведення особистих селянських господарств на території Новопетрівської сільської ради», передано у приватну власність [PERSON] . Проте, [PERSON] , за час свого життя не встиг завершити процедуру приватизації земельної ділянки та зареєструвати право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,5999 га, розташовану за межами населеного пункту на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області на своє ім`я. Оскільки, приватизація земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,5999 га, розташованої за межами населеного пункту на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області не завершена, приватний нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку та рекомендував звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав, про що свідчить лист Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб Олега Анатолійовича від 20.08.2020 №208/01-16. Просила суд визнати за нею, [PERSON] , в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , право на завершення процедури приватизації та одержання у приватну власність земельну ділянку площею 1,5999 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, шляхом здійснення всіх реєстраційних дій, пов`язаних з державною реєстрацією даної земельної ділянки. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд про задоволення позовних вимог. 22 березня 2021 року відповідач - Миколаївська селищна рада Миколаївського району Одеської області, в особі голови Купченко В., на адресу суду, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, з позовними вимогами згодний. Інших заяв і клопотань не надходило. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, оскільки в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 42 від 25.02.2020 р., що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого Миколаївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування належного йому майна здійснюється за законом. Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є: [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] (син померлого) і [PERSON] (донька померлого). 20 серпня 2020 року позивачка звернулась із заявою до Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб Олега Анатолійовича щодо оформлення своїх спадкових прав після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , як спадкоємець першої черги за законом. [PERSON] і [PERSON] , відмовились від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , шляхом подання до Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області відповідних заяв про відмову від прийняття спадщини. Тобто, [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] і протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявила про відмову від неї. Зазначені вище обставини додатково підтверджуються копією спадкової справи № 33/2020 року, яка заведена 14 квітня 2020 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області. Розпорядженням Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 18 березня 2005 року № 203/А-2005 [PERSON] було безкоштовно передано у приватну власність: земельну ділянку площею 1,60 га, для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області, а також зобов`язано замовити проект відводу земельних ділянок, що підтверджується архівним витягом. У випадку, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). На підставі зазначеного розпорядження Миколаївської районної державної адміністрації Одеської області від 18 березня 2005 року №203/А-2005 спадкодавець [PERSON] за життя розпочав процес приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,5999 га., але не встиг його завершити у зв`язку зі смертю. Оскільки, приватизація земельної ділянки з цільовим призначенням, для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 1,5999 га, розташованої за межами населеного пункту на території Новопетрівської сільської ради Миколаївського району Одеської області не завершена, приватний нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку та рекомендував звернутися до суду для оформлення своїх спадкових прав, про що свідчить лист Приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області Сологуб Олега Анатолійовича від 20.08.2020 №208/01-16. Таким чином, судом встановлено, що спадкодавцем [PERSON] , розпочато, але не завершено процедуру приватизації земельної ділянки. Згідно з ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Європейський суд з прав людини, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) (рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1296 ЦК України оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину. Згідно з пунктом «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Разом із тим, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки. Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації. Оскільки [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , який за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, то вважається, що позивач набула права на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали [PERSON] на підставі ст. 1216 та ст. 1218 ЦК України. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Відповідно до ч. 5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved