Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

15.05.2019 року до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, звернулася позивач, яка зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач, який є колишнім членом сім`ї попереднього власника, зареєстрований у будинку, але не проживає у ньому з 2002 року, його місце проживання на теперішній час позивачу невідоме, тому вирішити питання добровільного зняття відповідача з реєстрації неможливо. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати відповідача - [PERSON] особою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але через канцелярію суду надала заяву, в якій зазначила, що справу просить розглядати без її участі, позовну заяву підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць І.Ю. за реєстровим номером 286 позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . Вищезазначена інформація також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на Реєстру прав власності на нерухоме майно № 163222480 від 11.04.2019 року. Згідно виписки з будинкової книги відповідач - [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначена інформація підтверджується також відповіддю Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 21.05.2019 року № 01-71/7533. При цьому відповідач не проживає у вищевказаному будинку, його особистих речей в будинку [ADDRESS] не має. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до приписів ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією з підстав припинення права власності згідно ст. 346 ЦК України є відчуження власником свого майна. Члени сім`ї попереднього власника втрачають право користування квартирою із переходом права власності на квартиру до нового власника, оскільки право користування є похідним від прав власника, членом сім`ї якого вони були (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 05.11.2014 по справі № 6-158цс14 та Верховного Суду у постанові від 22.05.2019 по справі № 180/1388/17). Відтак, відповідач - [PERSON] , будучи членом сім`ї попереднього власника будинку, із переходом права власності до нового власника, позивачки - [PERSON] , втратив право користування вищезазначеним будинком. При цьому реєстрація [PERSON] в будинку обмежує право власності [PERSON] на вільне користування і розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю - про позбавлення права користування житловим приміщенням (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 по справі № 6-57цс11). Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім способів захисту цивільних прав та інтересів (ч. 2 ст. 16), суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 3 ст. 16). Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав [PERSON] .

Outcome: approved