Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

17.08.2017 р. до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON], яку було уточнено, у якій він просив визнати за ним право власності на 78,07 відсотки, тобто 78070/100000 частин квартири 221, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61/9, розділити в рівних частинах 21,93 відсотки вказаної квартири між позивачем та відповідачем по 10,965 відсотки, тобто по 10965/100000, визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 10,965 відсотки, тобто по 10965/100000 частин за кожним на зазначену квартиру. В обгрунтування позовних вимог [PERSON]В, зазначив наступне. Після розірвання шлюбу з [PERSON] залишилось придбане нерухоме майно квартира 221, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61/9, яка придбана на підставі інвестиційного договору та зареєстрована на імя відповідача. Вартість квартири складала 536670 грн. Вказана сума коштів сформована з наступних джерел: 419\~000 грн., кошти отримані позивачем від продажу квартири [ADDRESS] АР Крим, тобто є особистою приватною власністю [PERSON], що становить 78,07 відсотка від вартості квартири та 117670 грн. кошти родини, що становлять 21,93 відсотка, що мають поділити між собою порівну позивач та відповідач, як спільну сумісну власність. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги визнала частково, вказуючи про необхідність поділу квартири в рівних частках по ? частині кожному з подружжя. У наданих запереченнях представник відповідача зазначив, що позивачем була продана квартира, що належала [PERSON] на праві власності, однак доказів, що кошти, що були отримані позивачем від її продажу були витрачені саме на придбання спірної квартири немає, оскільки їх витрачено ним на особисті потреби. [PERSON] на більшу частину намагався займатись бізнесом, а іншу частину коштів повертав у якості боргу як за себе, так і за свого покійного батька. Кошти, які були витрачені на придбання спірної квартири є спільними з позивачем, які набуті ними під час шлюбу, за рахунок спільної праці, а також їх сімї допомагали батьки відповідача. Крім того, право власності зареєстровано за відповідачем. Якщо б спірна квартира була придбана на особисті кошти позивача, то він зареєстрував би її на своє імя. Квартира належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, жодних заперечень щодо оформлення права власності позивач не вчиняв, з позовом про скасування свідоцтва не звертався. В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що сторони не дбали про матеріальне забезпечення сімї, приховували, знищували чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сімї. Таким чином, відповідач вказав, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу в рівних частках по ? кожному з подружжя. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши надані докази, надавши їм оцінку вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2008 р. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.04.2016 р., яке набрало законної сили, шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1032, - розірвано. З Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 32177785 від 24.11.2011 р. [PERSON] на підставі договору дарування ВРН 192059, ВРН 192060, реєстровий № 2443, був власником квартири за адресою: Автономна [ADDRESS]. (а.с. 8) З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 100488092 від 17.10.2017 р. вбачається наявність інформації про зміни у праві власності на квартиру [ADDRESS] АР Крим, а саме відчуження її [PERSON] за договором дарування ВРН 192059 ВРН 192060, реєстр № 2443 18.10.10 р. [PERSON], який у свою чергу за договором купівлі-продажу ВРР 856547 ВРР 856548, реєстр № 317 від 24.04.2012 р. продав її [PERSON] (а.с. 93, 95) З Відомостей Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 07.09.2017 року № 46928 видно, що 24.04.2012 року [PERSON] отримав дохід від продажу нерухомості в розмірі 419000 грн. ( а.с. 51) 28.04.2012 р. між забудівником ТОВ «Стікон» та покупцем-інвестором [PERSON] укладено Договір інвестування № Бр-61/221 від 28.04.2012 р. (далі - Договір) Відповідно до п. 1.1., 1.3. Договору забудовник передає, а покупець-інвестор, шляхом внесення інвестиційних коштів за майнові прав , придбаває у власність квартиру № 221 в житловому будинку за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61, корп. 9, загальною площею 86,4 кв.м., загальна кількість кімнат 2. Згідно п. 2.1. вартість майнових прав на квартиру визначена сторонами в розмірі 536670 грн. (а.с. 10-15) Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 496 від 28.04.2012 р., виданого ТОВ «Стікон» на підставі договору інвестування № БР-61/221 від 28.04.2012 р. було внесено 536670 грн. (а.с. 7) З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 95910327 від 31.08.2017 р. право власності на квартиру № 221 по вул. Бреуса, 61, корп. 9 у м. Одесі зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 38-39) У відповіді на запит суду ТОВ «Стікон» повідомило, що надати договір інвестування № Бр-61/221 та акт приймання-передачі до договору не має можливості у звязку із знищенням. (а.с. 133) Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.ст. 9, 10 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між субєктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобовязань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією субєктів інвестиційної діяльності. Інвестиційна діяльність може здійснюватись за рахунок: власних фінансових ресурсів інвестора (прибуток, амортизаційні відрахування, відшкодування збитків від аварій, стихійного лиха, грошові нагромадження і заощадження громадян, юридичних осіб тощо). Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В такому рішенні Верховного Суду України від 01.07.2015 року (справа 6-612цс15) висловлена наступна позиція. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. П. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК , ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Судом встановлено, що на час придбання квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Джерелом набуття (купівлі) спірної квартири не були в повному обємі спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя [PERSON]. Гроші у розмірі 419 00 грн. надав [PERSON], які він отримав від продажу квартири у м. Феодосії АР Крим, яка йому належала на підставі договору дарування. Ці обставини достовірно встановлені судом, не спростовані іншими доказами. Після продажу [PERSON] зазначеної квартири у м. Феодосії 24.04.2012 р. за 419\~000 грн. через три дні було укладено договір інвестування від 28.04.2012 р. між [PERSON] та ТОВ «Стікон» на спірну квартиру у м. Одесі на 536640 грн. Такий короткий проміжок часу між продажем квартири [PERSON] та укладенням інвестиційного договору суд ставить у прямопропорційну залежність. Посилання представника позивача на витрачання коштів [PERSON] на свої особисті потреби, намагання зайнятися бізнесом та на погашення своїх боргів та боргів свого батька, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не змогла вказати на які саме борги витрачені кошти, отримані в результаті продажу квартири [PERSON], хто є кредитором за вказаними боргами, який розмір суми, що їх заборгував [PERSON], не надано взагалі жодного доказу наявності цих боргів. Суд критично ставиться до посилання [PERSON] про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано лише за відповідачем [PERSON] Чинне цивільне та сімейне законодавство не містить заборони укладання одним з подружжя договору, за яким набувається право спільної часткової власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. ( частини 3 і 4 ст. 355 ЦК України) У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до частин 1 та 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. У спірних правовідносинах щодо набуття права власності на квартиру статтями 57 і 60 СК України, частинами 1 та 2 ст. 357 ЦК України з урахуванням правової позиції Верховного Суду України (справа 6-612цс15) судом встановлюються розмір часток [PERSON] та [PERSON] Частка [PERSON], з врахуванням його особистих коштів у розмірі 419000 грн., у квартирі [ADDRESS] склала 78,07 %, тобто 78070/100000 частин. З огляду на зазначене, саме 21,93 % (100 % - 78,07 %) у спірній квартирі є спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає розділу у рівних частках по 10,965, тобто по 10965/100000, з визнанням за [PERSON] та [PERSON] права приватної власності по 10,965 % або 10965/100000 за кожним на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, суд визнає за [PERSON] право приватної власності на 78,07 %, тобто 78070/100000 частин квартири 221, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Бреуса, 61/9, розділяє 21,93 % квартири [ADDRESS] в рівних частинах між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] по 10,965 %, тобто по 10965/100000 частин за кожним та визнає за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності по 10,965 %, тобто по 10965/100000 частин за кожним на квартиру [ADDRESS]. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: approved