Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

15 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 07 квітня 2015 року у ратуші [PERSON], острів [PERSON], [PERSON] уклав шлюб із відповідачкою, яка є громадянкою України. Після укладення шлюбу із відповідачкою вони проживали разом у місті Мюнхен, Німеччина, у квартирі позивача та за його кошти. У серпні 2016 року, у звязку із виїздом відповідачки [PERSON] до своїх батьків в Україну, шлюбні стосунки фактично припинено, спільне господарство не ведеться. Зазначає, що подальше збереження шлюбу неможливо, оскільки між сторонами втрачене взаємне порозуміння, повага та почуття одне до одного. Просить розірвати шлюб із відповідачем. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, пояснив, що позивач категорично заперечує проти надання строку на примирення та не бажає зберігати шлюб, оскільки на теперішній час відносини між сторонами відсутні. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, пояснив, що позивач та відповідач спілкуються між собою як особисто, так і за допомогою інтернет звязку, вважає, що шлюб ще можливо зберегти. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 07 квітня 2015 року у [PERSON], острів [PERSON], [PERSON] укладено шлюб між громадянами України [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 07.04.2015 року з нотаріально посвідченим перекладом на українську мову. Свідоцтво про шлюб містить Апостіль від 17 квітня 2015 року проставлений у місті Копенгагег, [PERSON], за № DNK-00409077, посвідчений підписом службовця Міністерства іноземних справ [PERSON] Шмідт та містить гербову печатку Міністерства іноземних справ [PERSON]. (а.с.11-12). Сторони від шлюбу малолітніх, неповнолітніх дітей не мають. В судовому засіданні встановлено, що подружні стосунки сторони фактично припинили у серпні 2016 року, мешкають за різними адресами у м. Мюнхен ФР Німеччина, що не заперечувалось представниками сторін. Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності-правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Відповідно до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Так сторони у справі є громадянами України, мають зареєстроване у встановленому порядку місце проживання на території України, а тому спільним особистим законом для сторін є чинне законодавство України та вимоги Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідно до ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до розяснень викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Так, судом встановлено, що з серпня 2016 року сторони фактично не підтримують шлюбно-сімейних стосунків, не ведуть спільного господарства. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам дійсно допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Також, суд вважає, що категоричне небажання позивача перебувати у шлюбі з відповідачкою має істотне значення для вирішення даної справи, так як покладати на позивача обовязок збереження сімї при наявності на це його категоричного заперечення не можна, оскільки це не відповідає вимогам СК України та моральним засадам суспільства. Згідно до положень ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, зважаючи, що сторони спільного господарства не ведуть, між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, шлюбних стосунків вони не підтримують, зважаючи на відсутність волевиявлення позивача щодо примирення з відповідачкою, суд вважає, що подальше збереження сім'ї є неможливим, а шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. \~

Outcome: approved