Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

16.11.2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила зобовязати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні її власністю 1/5 частиною житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом зобовязання надати один ключ від вхідних дверей даної квартири та допустити її з донькою та онучкою у спірну квартиру. Позивач обґрунтувала свої вимоги тим, що вона, її донька [PERSON] та відповідач є співвласниками спірної квартири. Їй (позивачу) безпосередньо належить 1/5 частка спірного майна. Після смерті батьків їх відносини поступово почали погіршуватися і навесні 2016 року відповідач забрала ключі від спірної квартири, а також встановила додатковий замок на вхідні двері. На неодноразові звернення з приводу отримання ключів - відповідач відповідає відмовою, без її згоди неофіційно вселила у квартиру сторонню особу та отримує від неї плату за користування квартирою, порушуючи при цьому її права як співвласника. Добровільно відповідач не бажає вирішити спір і надати можливість їй здійснювати своє право власності на спірну квартиру, тому вона змушена звернутися до суду. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити з наведених підстав, при цьому пояснила, що іншого жила, окрім спірної квартири не має, на даний час тимчасово проживає у свого співмешканця, однак хоче у повній мірі користуватися своєю власністю. Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав та просив також стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 3200 грн. згідно наданого розрахунку. Відповідач позов не визнала, при цьому пояснила, що дійсно була змушена встановити додатковий замок, оскільки вхідні двері у квартирі дуже старі та ненадійні, при цьому дозволу у позивача не питала, оскільки не вважала це за потрібне, а ключ від старого замка вона ніколи не забирала, його віддала донька позивача [PERSON], оскільки не хотіла, щоб її мати навідувала цю квартиру. До вересня 2016 року ніхто і не згадував про ці ключі, однак, потім їй почали приходити смс повідомлення на телефон з вимогами надати доступ у квартиру, разом з тим вона вважає, що нічого позивачу не винна і не збирається ані виготовляти дублікати ключів для позивача, ані давати [PERSON] свої ключі, щоб вона виготовила дублікати самостійно, так як між ними останнім часом вкрай неприязні стосунки, які вникли на ґрунті прийняття спадщини після смерті бабусі та матері. Крім того, позивач зловживає спиртними напоями, ніде не працює, раніше вона (відповідач) жаліла її та намагалася якось допомогти, однак [PERSON] цікавлять лише гроші, а тому вона (відповідач) не хоче з нею взагалі спілкуватися. Представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, вважаючи його необґрунтованим та просила у задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні обставини. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.05.2000 року(а.с. 92) позивач та відповідач є одні із співвласників квартири за адресою: [ADDRESS], крім того, 1/5 спірної квартири належить доньці позивача [PERSON], інші співвласники [PERSON] та [PERSON] померли, що підтверджується свідоцтвами про смерть (а.с. 5,6). Судом встановлено, що відповідач встановила додатковий замок на вході до спірної квартири, не узгоджуючи це з позивачем, та відмовляється надавати ключі у звязку з неприязними стосунками, що підтверджено особисто відповідачем підчас судового засідання 14.02.2017 року. При цьому відповідач не заперечувала належність на праві власності 1/5 частки спірної квартири позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статях 316,317,319,321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 ст.355 ЦК України визначає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У відповідності до положень передбачених ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Аналізуючи наведені вище правові норми, суд приходить до висновку, що усі співвласники спірного нерухомого майна, будучи наділені спільними правами володіння, розпоряджання та користування, мають право на безперешкодний доступ до усіх приміщень квартири. А відтак, будь-які дії інших співвласників, що позбавляють іншого співвласника можливості доступу до цього майна, є такими, що порушують майнові права такого співвласника на вільне користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з роз'яснень, викладених у\~\~п. 33 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року\~\~«Про судову практику в справах про захист\~\~права власності\~\~та інших\~\~речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Оскільки підчас розгляду справи судом безспірно встановлено, що відповідач [PERSON] встановила додатковий замок на вході до спірної квартири та не вважає себе зобовязаною надавати ключ позивачу, про що особисто зазначила відповідач підчас судового засідання 14.02.2017 року, тому суд прийшов до висновку про те, що у такий спосіб відповідач порушує майнові права позивача, вчиняючи їй перешкоди у користуванні майном. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що позивачем не доведено існування перешкод у користуванні квартирою, так як раніше ключ передавався між співвласниками за взаємною згодою, оскільки це спростовується поясненнями відповідача, яка повідомила, що з весни 2016 року ключ від спірної квартири знаходиться тільки у неї, у вересні 2016 року на її телефон почали приходити смс повідомлення з вимогами надати ключ, одна вона не бажає цього робити, оскільки з позивачем неприязні стосунки. Таким чином, суд вважає позов у частині зобовязання [PERSON] надати [PERSON]ключі від спірної квартири та не чинити останній перешкод у користуванні даним жилим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога позивача про зобовязання відповідача допустити її доньку [PERSON] (прізвище до шлюбу - [PERSON]) І.В. та онучку у спірну квартиру задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, ані донька позивача [PERSON] у своїх інтересах, ані як представник своєї малолітньої доньки (онучки позивача) не зверталася до суду з вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю. Окрім того, повноважень на представництво інтересів даних осіб позивачем також не надано. Що стосується вимоги позивача про зобовязання відповідача допускати її у спірну квартиру суд вважає, що вона фактично охоплюється вимогою про зобовязання не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, а тому задоволенню також не підлягає. Задовольняючи позовні вимоги позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 551\~ грн. 20 коп. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу позивача у розмірі 3200 грн. суд виходить з наступного. За частинами 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в області права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Статтею 47 ЦПК України встановлено, що учасниками цивільного процесу, крім осіб, які беруть участь у справі, є секретар судового засіданні, судовий розпорядник, свідок, експерт, перекладач, спеціаліст, особа, яка надає правову допомогу. Згідно до вимог частин 1 та 2 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право знайомитись з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. В п.11 роз'яснень, які містяться у Постанові Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції » зазначено, що особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі, а належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу, та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій статті 56 ЦПК України. Разом з тим, адвокат [PERSON] приймав участь у розгляді справи як представник позивача, надавав пояснення, користуючись правами, передбаченими ст. 44 ЦПК України, що підтверджується журналом судового засідання. Питання про залучення даної особи як особи, яка надає правову допомогу судом не вирішувалося, оскільки позивач із даною заявою не зверталася. Крім того, п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 визначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст.ст. 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проте, відповідачем не надано жодних належних в контексті положень ст.ст. 58-60 ЦПК України доказів, які б підтверджували факт понесення цих витрат. Так, в силу ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідно до Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року № 13, на підтвердження факту надання послуг та отримання коштів у сфері послуг субєкт господарювання має видати споживачеві розрахунковий документ, форма і зміст якого відповідають цьому положенню та залежать від виду субєкта господарювання. В п. 3 вказаного Положення зазначено, що у разі відсутності в документі хоча б одного з обовязкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, такий документ не прийматиметься як розрахунковий. Статтями 13-15 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально, у складі адвокатського бюро і у складі адвокатського обєднання. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 13 цього Закону, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Такий же припис мається у ч. 2 п. 65.1 ст. 65 Податкового кодексу України. Оскільки адвокатом [PERSON] здійснюється індивідуальна адвокатська діяльність, то в силу п. 65.7 ст. 65 Податкового кодексу України і Порядку обліку платників податків і зборів, він, як самозайнята особа, має бути зареєстрований як платник податків у податковій інспекції та мати довідку про взяття на облік платника податків (форми № 4-ОПП). Копії довідки за цією формою щодо адвоката [PERSON] позивачем суду не надано. Оскільки у справі відсутній документ про те, що адвокат [PERSON] зареєстрований як самозайнята особа, то у суду відсутня можливість констатувати той факт, що відомості про сплату [PERSON] адвокату коштів в сумі 3200 грн., які містяться в квитанціях (а.с. 90), є розрахунковими документами, які відповідають вимогам згаданого вище Положення. Таким чином, у відшкодуванні витрат на правову допомогу [PERSON] належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial