Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

15 липня 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром маркет», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Позовна заява обґрунтована тим, що в липні 2021 року [PERSON] дізнався, що стосовно нього відкрито виконавче провадження про стягнення коштів у сумі 9068,00 грн. на користь ТОВ «Фінпром маркет» за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М № 10165 від 24.02.2021 року, однак жодних письмових кредитних договорів позивач не укладав та не отримував жодних письмових вимог про сплату боргу, тому прохає суд визнати цей виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Крім цього, позивач прохав суд стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовну заяву підтримує повністю та прохає її задовольнити. Представник відповідача, ТОВ «Фінпром маркет», будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, однак від директова ТОВ «Фінпром маркет» [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог. У заяві директор прохав задовольнити позовні вимоги [PERSON] у частині визнання виконавчого напису № 10165 від 24.02.2021 року таким, що не підлягає виконанню, та стягнути з ТОВ «Фінпром маркет» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 454,00 грн. (інші 50 відсотків судового збору повертаються позивачу з державного бюджету в порядку ч. 1 ст. 142 ЦПК України). Третя особа, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, розглянувши та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Судом встановлено, що 24.02.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис № 10165, згідно якого із [PERSON] стягнуто невиплачені в строк грошові кошти на користь ТОВ «Фінпром маркет», якому ТОВ «Фінансова компанія управління активами» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 250121ФК від 25.01.2021 року, якому в свою чергу ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» відступлено право вимоги на підставі Договору факторингу № 25/01/21 від 25.01.2021 року, якому в свою чергу ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес капітал» на підставі Договору факторингу № 25042019 від 25.04.2019 року відступлено право вимоги за Кредитним договором № 1-20181228-66088 від 28.12.2018 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Бізнес капітал» та [PERSON] (а.с. 16). Згідно даного виконавчого напису, стягнення заборгованості проводиться за період з 24.04.2019 по 24.02.2021 року в розмірі: 3000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 6018,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами та комісією; 50,00 грн. - плата за вчинення виконавчого напису. Загальна сума, що підлягає стягненню, визначена в розмірі 9068,00 грн. (а.с. 16). Державним виконавцем Кобеляцького районного відділу ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Даценко В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 15.06.2021 (ВП № 65791551) на підставі виконавчого напису № 10165 від 24.02.2021 року (а.с. 13). Як вбачається з матеріалів справи, 29 грудня 2018 року до Кобеляцького ВП ГУНП в Полтавській області надійшло повідомлення, що невідома особа, в період часу з 27 по 28 грудня 2018 року, шляхом обману заволоділа грошовими коштами, які були оформлені у вигляді кредиту на [PERSON] . За даним фактом було внесено відомості до ЄРДР в кримінальному провадженні № 12018170190000813 (а.с. 15). Відповідно до ст. 18 Цивілького кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Зі змісту статті 87 Закону України «Про нотаріат» вбачається, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Пунктом 3.5 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 встановлено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», такими документами для одержання виконавчого напису є нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Так, належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а саме: платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. Окрім цього, як було з`ясовано при вивчені виконавчого напису, приватним нотаріусом Остапенко Є.М. було вчинено виконавчий напис на підставі п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», яким передбачено, що до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів належить така форма договору, як кредитний договір. Вказаний пункт № 2 був включений до Переліку Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662, зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Згідно з ч. 1 ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Тому постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року набрала законної сили цього ж дня - 22.02.2017 року, отже і п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року також втратив чинність з цього дня. Тобто з 22.02.2017 року нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Таким чином, діючим на момент вчинення виконавчого напису та на сьогодні є Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 в редакції до Постанови Кабінету Міністрів від 26.11.2014 року № 622, тобто без розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Оскільки виконавчий напис, який є предметом спору в даній справі, вчинено 24 лютого 2021 року, тобто після визнання недійсною постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, що свідчить про те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не враховано тієї обставини, що норми, які визначають перелік документів, що підтверджують безспірність заборгованості по кредитним договорам, вже не чинні. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду України від 05.06.2017 року в справі № 6-887цс17, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачам документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі та встановити й зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною. З матеріалів справи суд вбачає, що приватному нотаріусу Остапенко Є.М. для вчинення виконавчого напису надано відповідачем лише виписку з рахунку боржника із зазначенням сум заборгованості за кредитним договором № 1-20181228-66088 від 28.12.2018 року. Крім цього, із матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус отримував від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому в нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості, зазначений у виконавчому написі, є безспірним. Отже, суд вважає, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, чим порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання судових витрат, суд приходить до наступного. Так, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. згідно квитанції № 0.0.2195103904.1, код квитанції 9238-6554-2698-6687 від 14.07.2021 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 статті 142 ЦПК України передбачено, що, у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, взявши до уваги визнання відповідачем позову та вимоги ст. ст. 141, 142 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, що становить 454,00 грн., а інші 50 відсотків - підлягають поверненню позивачу з Державного бюджету України, тобто сплачена позивачем частина судового збору в розмірі 454,00 грн.

Outcome: approved