Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

15.07.2019 [PERSON] , в інтересах якого діють представники [PERSON] та [PERSON] , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , в інтересах якого також діє представник [PERSON] , про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В обґрунтування позову зазначається, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої залишилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0812 га з кадастровим номером 4421610100:02:201:0105 для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . У встановлений законом шестимісячний строк позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом звернення з відповідною заявою до нотаріуса. У жовтні 2018 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом, однак нотаріус своєю постановою відмовив [PERSON] у вчинені нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, зокрема свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та свідоцтва про право на спадщину, оригінали яких були втрачені ще за життя спадкодавця та отримати їх дублікат в позасудовому порядку неможливо, оскільки діючим законодавством не передбачено видачу спадкоємцям дублікатів відповідних правовстановлюючих документів. У своєму позові [PERSON] зазначив, що крім нього спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] є його рідні брати [PERSON] та [PERSON] відповідач та третя особа у справі, кожен з яких має право на 1/3 частину зазначеної спадщини. Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Відповідачем [PERSON] право на отримання спадщини було реалізовано та рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за ним було визнано право власності на 1/3 частину зазначених житлового будинку та земельної ділянки. Інший спадкоємець третя особа у справі [PERSON] відмовився від належної йому 1/3 частки спадщини в нотаріальному порядку на користь позивача, а тому наразі останній має право на 2/3 частини спадкового майна. За таких обставин, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0812 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 06.08.2019 разом із вирішенням питання про відкриття провадження у справі було задоволене клопотання представника позивача [PERSON] про витребування у приватного нотаріуса Кремінського районного округу Луганської області Гребінюка О.В. належним чином завіреної копії спадкової справи № 63/2016, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 35-36). 29.08.2019 [PERSON] звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 01.11.2019 зазначені цивільні справи були об`єднані в одне провадження для забезпечення їх своєчасного розгляду та дотримання розумних строків розгляду обох справ, а також недопущення вчинення одних і тих самих процесуальних дій повторно, оскільки позовні вимоги за позовами у вищезазначених цивільних справах є однорідними, виникають з одних правовідносин між тими самими особами та нерозривно взаємопов`язані між собою, а їх вирішення залежить одне від одного (а.с. 168 т. 1). Так, в обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на ті обставини, що до смерті матері [PERSON] між ним та його рідними братами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо розподілу спадщини в майбутньому на випадок смерті їх матері у вигляді нерухомого майна, а саме житлового будинку з будівлями і спорудами та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку загальною площею 0,0812 га, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] .03.2005 в рахунок відмови [PERSON] від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] останнім було надано своєму рідному брату [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500 грн, про що останнім була складена відповідна розписка, в якій також зазначалося, що [PERSON] жодних претензій з приводу батьківської спадщини в майбутньому не матиме. 03.11.2003 та 06.01.2006 в рахунок відмови [PERSON] від своєї частки у спадщині на користь [PERSON] останнім було надано своєму рідному брату [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 грн та 500 грн відповідно, про що останнім була надана відповідна розписка, в якій також зазначалося, що [PERSON] жодних претензій з приводу батьківської спадщини в майбутньому не матиме. [INFO] після смерті їх матері [PERSON] та відкриття спадщини на вищезазначене нерухоме майно [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] . Водночас обидва брати [PERSON] 05.09.2016 також звернулися до нотаріуса з аналогічними заявами. 27.06.2017 [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/3 частку житлового будинку з будівлями і спорудами та на 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною площею 0,0812 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Проте нотаріус відмовив [PERSON] у вчиненні цієї нотаріальної дії, оскільки ним не було надано оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. У зв`язку з цим [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на вищезазначене спадкове майно і рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку з будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та на 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за вказаною адресою. У зв`язку із невиконанням домовленостей за розписками 06.10.2018 [PERSON] надіслав своїм братам вимоги про необхідність повернення грошових коштів, а саме у розмірі 15076 грн [PERSON] та у розмірі 16960 грн [PERSON] . Ці суми складалися із власне суми боргу у розмірі 1500 грн, а також інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Оскільки [PERSON] та [PERSON] всупереч наданим ним розпискам від своїх часток у батьківській спадщині не відмовилися в нотаріальному порядку на користь [PERSON] , останній вважає, що він має право ще на 2/3 частки житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за вищевказаною адресою. За таких обставин, [PERSON] просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього житлового будинку загальною площею 0,0812 га, яка знаходиться за вказаною адресою. Позивач-відповідач [PERSON] та третя особа і відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, їх представники [PERSON] та [PERSON] наполягали на розгляді справи за їх відсутності. Адвокат Шмуйлова І.М., яка представляє інтереси позивача [PERSON] , в судовому засіданні підтримала позовні вимоги свого клієнта у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Позов [PERSON] представник не визнала, пояснивши, що будь-які спадкові договори між сторонами не укладалися, про що свідчить відомості із дослідженої судом довідки нотаріуса. Щодо отриманих [PERSON] та його братом [PERSON] коштів від [PERSON] зазначила, що права на розпорядження спадковим майном в них на момент отримання цих коштів не існувало, а позбавлення права на спадщину є нікченим. Адвокат Прохватілов М.Ю., який представляє інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON] , у судовому засіданні підтримав позов [PERSON] і заперечував проти позову [PERSON] . Також [PERSON] пояснив, що відповідачі дійсно отримували грошові кошти від позивача [PERSON] , проте це мало місце задовго до відкриття спадщини, а тому не можна вважати, що ці гроші вони отримали саме за спадщину, оскільки розпоряджатися спадковими правами на майбутнє вони не могли. Договір щодо поділу спадщини має бути нотаріально посвідченим, і такого договору між сторонами не укладалося. Також [PERSON] просив стягнути з позивача [PERSON] на користь його клієнтів [PERSON] та [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3000 грн кожному, надавши суду документи на підтвердження наявності та розміру таких витрат. Позивач-відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за своїм позовом підтримав у повному обсязі та наполягав на його задоволенні, надавши пояснення, зміст яких збігається із тими, що викладені у позовній заяві. Позовні вимоги [PERSON] не визнав повністю, надавши суду відзив на позов (а.с. 54-76 т. 1), та зазначив, що на його думку його брати ввели його в оману, взявши грошові кошти та не виконавши домовленість за розписками, а тому з цього приводу він був вимушений звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення шахрайських дій із боку братів, на підставі якої наразі ще триває досудове розслідування. [PERSON] також зазначив, що факт отримання його братами грошових коштів у рахунок спадщини ними не оспорювався, про що зазначалося у рішенні Кремінського районного суду Луганської області від 21.04.2017 та в ухвалі Апеляційного суду Луганської області від 21.07.2017. [PERSON] вважає, що у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтвердженням відмови його братів від своєї частки у спадщині можуть бути надані ним розписки. Також [PERSON] просив винести окрему ухвалу щодо вчинення кримінального правопорушення його братами. Щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу [PERSON] зазначив, що заперечує проти цього, оскільки, крім іншого, [PERSON] мав одразу двох представників. Представник позивача [PERSON] , в свою чергу, надала суду відповідь на відзив [PERSON] , в якому викладено аналогічні пояснення тим, що були надані нею в судовому засіданні (а.с. 146-156 т. 1). Заслухавши позивача-відповідача та представників сторін, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані суду докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рідними братами та синами [PERSON] , що також визнавалося всіма учасниками в судовому засіданні (а.с. 9, 24, 91, 111 т. 1). [INFO] [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки загальною площею 0,0812 га з кадастровим номером 4421610100:02:201:0105 для будівництва та обслуговування цього будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10, 15, 16, 93-100 т. 1; а.с. 9, 10, 11, 19-22 т. 2). Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України\~цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її\~\~смерті.\~ Згідно зі\~ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).\~\~ Статтею 1217 ЦК України\~передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.\~ Згідно зі\~ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах\~уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини, яким є день смерті особи (ч. 1 ст.\~1269, ч. 1 ст.\~1270, ч. 2 ст.\~1220 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1273 ЦК України). Судом встановлено, що у шестимісячний строк із дня відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв нотаріусу. Натомість [PERSON] у передбачений законом строк відмовився від спадщини після смерті матері на користь свого брата [PERSON] . Інші спадкоємці за законом чи заповітом відсутні. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні документами спадкової справи № 63/2016, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 88, 89, 107, 108 т. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 19.07.2018 за [PERSON] , якому постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, було визнано право власності на 1/3 частку житлового будинку та 1/3 частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього будинку загальною площею 0,0812 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-14, 131-133, 135-137 т. 1; 25-27 т. 2). Також із постанови приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Гребінюка О.В. № 751/02-31 від 30.10.2018 про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що під час розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право власності на спадщину за законом на 2/3 частки житлового будинку та 2/3 частки земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що залишилися після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у задоволенні цієї заяви було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно (а.с. 22-23, 144-145 т. 1). Таким чином, перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку позивачу [PERSON] є відсутність у останнього оригіналів документів, що підтверджують право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з п.п. 3.1, 3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.\~Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392\~ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Отже, для оформлення в нотаріальному порядку спадкових прав на вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку у позивача [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] як спадкоємець за законом, існують перешкоди через відсутність у нього оригіналів відповідних правовстановлюючих документів. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача [PERSON] не може бути проведена на загальних підставах, які зазначені у Законі України «Про нотаріат», суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає повному задоволенню, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки житлового будинку та на 2/3 частки земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити наступне. У судовому засіданні судом було встановлено, що до відкриття спадщини [PERSON] зі своїми братами [PERSON] та [PERSON] досягли домовленостей, згідно з якими [PERSON] надав братам грошові кошти у розмірі по 1500 грн кожний, які останні отримали в рахунок їх часток у батьківській спадщині (засвідчивши відсутність претензій до [PERSON] щодо неї) у вигляді будинку та садиби за адресою: [ADDRESS] . Про факт отримання грошових коштів [PERSON] та [PERSON] склали відповідні розписки, копії яких додано [PERSON] до матеріалів справи, і отримання яких не заперечувалося представниками сторін у судовому засіданні та їх клієнтами у досліджених судом письмових поясненнях, відібраних працівниками поліції під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12016130460001138 від 06.12.2016 за заявою [PERSON] (а.с. 61, 62, 63-64, 65-66, 140, 141-142 т. 1, а.с. 23, 24, 33, 36, 37 т. 2). У той же час, щодо посилання позивача [PERSON] на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 21.04.2017, суд не може взяти їх до уваги, оскільки останнє не набрало законної сили та було скасоване ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 21.06.2017 у зв`язку із залишенням позовної заяви [PERSON] без розгляду за заявою останнього (а.с. 72-73, 171-172 т. 1; 28-29 т. 2). Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦК України правочин, що обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. При цьому недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до абз. 1 ч. 1\~ст.\~216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1\~ст.\~220\~ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно зі\~ст.\~236\~ЦК України нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, суд не може прийняти до уваги зазначені розписки як такі, що свідчать про відмову від спадщини на майбутнє та вважає за необхідне зазначити наступне. Так, право на спадкування у позивача [PERSON] та відповідачів [PERSON] і [PERSON] виникло 19.08.2016 із дня відкриття спадщини, та до такого моменту у них було відсутнє право на розпорядження будь-яким майном чи правами, які в майбутньому могли бути ними успадковані, а тому розпоряджатися таким майном чи правами на нього останні не могли, у той час як позбавлення права на спадщину на майбутнє з огляду на положення ч. 1 ст. 27 ЦК України є нікчемним і таким, що не відповідає закону. Позбавлення права на спадкування можливе з виключних підстав, визначених ст. 1224 ЦК України, однак виплата обумовленої сторонами вартості такого майна, яке може входити до складу спадщини в майбутньому, із відібранням розписки про отримання коштів за таку (потенційну) спадщину, у перелік таких підстав не входить. Разом із тим, у відповідності до ч. 3 ст. 1267 ЦК України спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Однак, таке право виникає лише після відкриття спадщини та не може виникати наперед, тобто до відкриття спадщини. При цьому в матеріалах справи відсутні письмові угоди, посвідчені нотаріусом, про зміну розміру часток у спадщині сторін. Відсутність таких угод між сторонами також підтверджується відомостями з інформаційної довідки нотаріуса № 48227188 від 27.06.2017, що міститься в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 129 т. 1). Розписка ж за положеннями діючого цивільного законодавства є борговим документом, який складається у відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов, і посвідчує передання позичальнику позикодавцем визначеної грошової суми. Відтак відповідні правочини суд вважає нікчемними, оскільки вони, крім іншого, обмежували можливість відповідачів [PERSON] та [PERSON] мати не заборонені законом цивільні (спадкові) права та обов`язки. Посилання позивача [PERSON] на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України № 6-79цс14 від 02.07.2014, № 6-1967цс13 від 11.11.2015, № 569/11141/15-4 від 25.01.2017 та № 6-996цс17 від 13.12.2017, суд вважає неспроможними, оскільки вони стосуються правовідносин щодо стягнення боргу за розпискою та не мають відношення до спадкових правовідносин. Суд також не може взяти до уваги посилання позивача [PERSON] на те, що за рахунок проведених ним робіт вартість спадкового майна суттєво збільшилася, на підтвердження чого він надав відповідні документи (а.с. 179, 180, 181, 182 т. 1; 50-51, 52, 53-56, 57-61, 62 т. 3), оскільки вказана обставина жодним чином не може вплинути на визначення розміру часток спадщини, а тому ці докази є неналежними. Крім іншого, у наданому [PERSON] висновку експертного дослідження № 19/113/9/4-4ед від 07.07.2020 не міститься інформація, за який саме період виконувалися відповідні будівельні роботи, вартість яких визначалася експертом. Також у цьому висновку в порушення вимог ч. 5 ст. 106 ЦПК України не зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не може взяти цей висновок до уваги, оскільки він не є допустимим доказом (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України). За таких обставин, оскільки позивач [PERSON] наразі реалізував свої спадкові права щодо 1/3 частки спадкового майна у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що залишилася після смерті його матері [PERSON] , суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. При вирішенні питання про стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу суд виходить із наступного. Згідно з п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі за позовом [PERSON] [PERSON] та [PERSON] 01.11.2019 уклали із адвокатом Прохватіловим М.Ю. договори про надання правової допомоги, повноваження якого підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 823 та ордерами серії АА № 057428 та № 057429 від 20.02.2020 (а.с. 183, 184, 185 т. 1; 63-64, 67-68, т. 3). Із наданих представником [PERSON] розрахунків погодинної вартості правової допомоги до договорів про надання правової допомоги від 01.11.2019 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] понесли витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі по 3000 грн кожний, які складаються з наступного: 1) консультація 200 грн; 2) пошук судової практики та ознайомлення з нею 800 грн; 3) представлення інтересів у суді 2000 грн, сплата яких підтверджується квитанціями № 2 та № 4 від 01.04.2020 (а.с. 65, 66, 69, 70 т. 3). Розмір витрат відповідачів на оплату послуг адвоката суд вважає співмірним з огляду на положення ч. 5 ст. 134 КАС України. Згідно з ч. 4\~ст.\~137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому суд враховує, що у разі недотримання вимог частини ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Однак обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, тому суд враховує його під час обрання та застосування норм до спірних правовідносин з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України. У той же час, позивач [PERSON] не зазначав про неспівмірність витрат відповідачів на правову допомогу, а його доводи щодо відсутності необхідності у залученні другого представника [PERSON] та отримання професійної правничої допомоги суд вважає неспроможними, оскільки право кожного на правову допомогу гарантується як положеннями Конституцієї України, так і Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на викладене, оскільки суд дійшов висновку про необхідність у відмові у задоволенні позову [PERSON] , суд вважає за необхідне стягнути з останнього на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу по 3000 грн кожному. Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. У той\~же час,\~суд не вбачає в даній справі підстав для винесення окремої ухвали за вимогою [PERSON] . Крім того, з наданих та досліджених у судовому засіданні самим [PERSON] документів вбачається, що наразі вже здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за його заявою за фактом неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved