Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

16.04.2014р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики в сумі 79768,14грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 11.04.2011р. між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу грошові кошти в сумі 4070 євро на строк до 11.07.2011р., а останній зобов'язався в указаний строк їх повернути, на підтвердження чого написав розписку, яка посвідчує передання йому вказаної грошової суми. Однак, в зазначений у розписці строк відповідач гроші не повернув та в добровільному порядку відмовляється їх повертати, став уникати з позивачем зустрічі і взагалі перестав відповідати на його телефонні дзвінки. Враховуючи наведене, позивач, посилаючись на приписи ст.1050 ЦК України, просить стягнути з [PERSON] суму боргу з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми боргу та прострочених процентів, а також процентів відповідно до ст.1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ, яка складає 79768,14грн., що станом на 31.03.2014р. за курсом НБУ еквівалентно 5292,32 євро (а.с.2-3, 5). До початку розгляду судом справи по суті позивач в порядку ч.2 ст.31 ЦПК України збільшив розмір позовних вимог і просив суд стягнути з відповідача на його користь 153101,05грн., що станом на 05.02.2015р. еквівалентно 5801,48 євро, у тому числі: сума основного боргу у розмірі 107407,30грн., проценти відповідно до ст.1048 ЦК України в сумі 34173,20грн., а також три проценти річних, нарахованих на прострочену суму основного боргу відповідно до ст.625 цього Кодексу в сумі 1177,54грн. за період з 12.04.2011р. по 05.02.2015р. (а.с.43-44, 53). Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій позов підтримав, просив його задовольнити, згоден на ухвалення заочного рішення, а справу просив розглянути за його відсутності (а.с.54). Як встановлено ч.5 ст.74 ЦПК України, судові повістки про виклик у суд надсилаються фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК України судом встановлено, що зареєстрованим місцем проживання відповідача [PERSON] (фізичної особи, що не є суб'єктом підприємницької діяльності) є смт.Саврань, вул.Леніна, буд.89, Одеської області (а.с.21). Проте, поштові судові відправлення разом з судовими повістками, надіслані відповідачу на вказану адресу, були повернуті до суду з поштовими відмітками про те, що [PERSON] «за зазначеною адресою не проживає», «адресат тимчасово відсутній» та «повернуто за закінченням терміну зберігання» (а.с.24, 29, 38, 39, 41, 51, 52, 52а). Враховуючи положення ч.5 ст.74 ЦПК України суд вважає, що [PERSON] є повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання відповідач не з'явився повторно, про причини своєї неявки суд не повідомив, письмове заперечення проти позову, а також заяву про розгляд справи за його відсутністю не надав. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Також ч.1 ст.224 цього Кодексу встановлено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, враховуючи повторну неявку відповідача, повідомленого належним чином, згоду позивача на ухвалення заочного рішення та вищенаведені положення закону, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 11.04.2011р. [PERSON] і [PERSON] уклали між собою договір позики, згідно якого [PERSON] (позикодавець) передав у власність [PERSON] (позичальник) на строк до 11.07.2011р., а [PERSON] прийняв грошові кошти у сумі 4070 євро і зобов'язався їх повернути в строк до 11.07.2011р.. На підтвердження укладення договору позики та його умов [PERSON] надав [PERSON] розписку, яка посвідчує передання йому позикодавцем вказаної грошової суми (а.с.8). Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). [PERSON] в установлений у розписці строк, а також до теперішнього часу борг не повернув, отже не виконав взяті на себе за договором позики зобов'язання. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.ст.525, 526 та ч.1 ст.530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, та в строк встановлений договором; одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилами ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а відтак нараховані позивачем на прострочену суму боргу за період з 12.04.2011р. по 16.12.2014р. три проценти річних в сумі 436,55 євро, що станом на 05.02.2015р. (по курсу НБУ за 1 євро - 26,39грн.) еквівалентно 11520,55грн. (а.с.53), суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також, як встановлено ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, законом установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. З огляду на викладене, оскільки розмір процентів у договорі не встановлений, він має визначатися на рівні облікової ставки НБУ. З цього приводу позивач також надав відповідний розрахунок, в якому нарахована сума процентів за період з 12.04.2011р. по 05.02.2015р. складає 1294,93 євро, що станом на 05.02.2015р. еквівалентно 34173,20грн. (а.с.53), який суд вважає вірним. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики від 11.04.2011р. в сумі 5801,48 євро, що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленим НБУ станом на 05.02.2015р., становить 153101,05грн.. Також згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1531грн. (250грн.+1281грн.) (а.с.1, 50), який в силу ч.1 ст.88 ЦПК України також слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved