Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

16.05.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, просила розірвати шлюб між нею (позивачем) та відповідачем ( [PERSON]В.), зареєстрований 15.03.2003 році Відділом РАГС Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 04, мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачем не склалося, що привело до припинення шлюбних відносин у грудні 2015 р. Від даного шлюбу мають двох синів: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] , які проживають з позивачем . Позивач у судове засідання не зявилася , однак надав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився , однак надав до суду заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до поданих сторонами заяв суд розглянув справу у їх відсутності. Оскільки в судове засідання сторони не з'явились, суд відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Сторони по справі [PERSON] і [PERSON] 15.03.2003 році зареєстрували шлюб Відділом РАГС Казанківського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 04 . Від даного шлюбу маютьдвох синів: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] , які проживають з позивачем . Письмові доводи позивача, що видно з тексту позовної заяви, вказують на те, що сторони з липня 2017 р. проживають окремо, спільного господарства не ведуть , спільне життя з відповідачем не склалося, що привело до припинення шлюбних відносин у грудні 2015 р. , тому наполягання позивача на розірванні шлюбу базується на неможливості подальшого збереження сім'ї. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу, та під час його розірвання. Згідно зі ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.113 СК України , особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. При ухваленні рішення суд бере до уваги те, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 15.03.2003 року. Від даного шлюбу мають двох синів: [PERSON] [INFO] і [PERSON] [INFO] , які проживають з позивачем . Шлюбні відносини у них припинилися у грудні 2015 р. Чоловік і жінка після припинення шлюбних відносин згоди щодо продовження подружнього життя не досягли, примирення між ними не відбулося. Їх родина фактично розпалася і вони проживають окремо. Розірвання шлюбу не порушує їх інтересів та інтересів їх дітей. Відмова в розірванні шлюбу може порушити їх право на створення нової сім'ї. Сукупність досліджених судом доказів, їх оцінка свідчать проте, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Outcome: approved