Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-05 00:00:00

17.03.2014 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], та визначення місця проживання малолітніх дітей. Шлюб зареєстровано 05.10.1993 року відділом реєстрації актів цивільного стану виконкомом Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області, актовий запис № 63, видане свідоцтво про укладення шлюбу серія [NUMBER] від 05.10.1993 року. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 2007 року шлюбні стосунки між сторонами були припинені через те, що в них втрачені всі фізичні та духовні зв'язки, сімейне життя не складається через відсутність взаєморозуміння між ними, розходженням поглядів на сімейні відносини. Враховуючи різну реєстрацію сторін, той факт, що [PERSON] проживає на цей час з батьком, позивач просила визначити місце проживання [PERSON] з відповідачем, а [PERSON] і [PERSON] з нею. До суду 05.06.2014 надійшла заява від позивача [PERSON] про залишення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей без розгляду. Згідно зі ст. 207 ч. 1 п. 5 ЦПК України, суд виніс ухвалу про залишення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей без розгляду. Відповідач [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечував. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 05.10.1993 року зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану виконкомом Малотокмачанської сільської ради Оріхівського району Запорізької області видано свідоцтво про шлюб (актовий запис № 63). Також, як встановлено в судовому засіданні, шлюбні відносини між сторонами припинені з 2007 року, спільне господарство вони не ведуть, взаємини подружжя не підтримують. Бажання до примирення у позивача відсутнє, відповідач теж не виявив наміру зберегти сім'ю, а отже, подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов'язати її прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, встановлені у справі, свідчать про те, що він фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім'ї стало неможливим, його формальне існування обмежує особисту свободу позивача та порушує її особисті інтереси, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В зв'язку з тим, що зазначена вимога відсутня, то суд вважає за можливе її не розглядати. На підставі викладеного,

Outcome: approved