Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

15 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Любешівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Просить суд зобов'язати Любешівський районний сектор Державної міграційної служби у Волинській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку у належному позивачу нежитловому приміщенні по [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у 1997 році Закрите акціонерне товариство «Стохід» (далі - ЗАТ «Стохід»), яке згодом змінило свою організаційну форму на Приватне акціонерне товариство «Стохід» (далі - ПрАТ «Стохід»), придбало належні Любешівській ремонтно-будівельній дільниці Відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд» (далі - ВАТ «Волиньрембуд») приміщення по [ADDRESS]. 08 квітня 2015 року [PERSON] купив у ПрАТ «Стохід» і є власником нежитлового приміщення, яке знаходиться по [ADDRESS]. Відповідачі ж були зареєстровані у вказаному приміщенні як у гуртожитку у зв'язку з їх трудовою діяльністю у ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід». У період з 2006 по 2010 роки [PERSON], [PERSON], [PERSON] звільнились з роботи. Протягом останніх декількох років відповідачі там не проживають, кожен з них має інше житло тощо. Позивач звертає увагу суду, що реєстрація відповідачів у будівлі по [ADDRESS] проведена незаконно: вказане приміщення ніколи не належало до житлового фонду та не має статусу гуртожитку; ЗАТ «Стохід» було надано дозвіл на проживання відповідачів без відповідного спільного рішення адміністрації та профкому підприємства, без видачі ордеру на вселення тощо. Відповідачі не бажають самостійно знятись з реєстраційного обліку, чим чинять позивачу перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні майном. У матеріально-правовому обґрунтуванні позову позивач покликається на статті 58, 127, 128, 129 Житлового кодексу Української СРС (далі - ЖК УРСР), пункт 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року щодо правового статусу гуртожитку, порядку надання у ньому житлової площі; статті 316, 319, 321, 386, 391 Цивільного кодексу (далі - ЦК) про захист права власності. У письмових заперечення проти позову представник відповідачів [PERSON] вважає позов необґрунтованим, а вимоги позивача незаконними. Звертає увагу, що позивач подає суду неправдиву інформацію щодо передачі 01 квітня 1997 року ВАТ «Волиньрембуд» на користь ЗАТ «Стохід» з подальшим взяттям на баланс майна Любешівської ремонтно-будівельної дільниці, яке знаходилось по [ADDRESS]. Неправдивість вказаного, на думку представника відповідачів, підтверджується наказом регіонального відділення Фонду державного майна України по Волинській області № 156 від 15 травня 2013 року «Про затвердження переліку майна, переданого до статутного фонду відкритого акціонерного товариства «Волиньрембуд» та пунктом 5 Переліку, згідно яких передано до статутного фонду ВАТ «Волиньрембуд» зокрема гуртожиток по [ADDRESS]. У додатку до договору купівлі-продажу від 10 грудня 1997 року, який укладений між ВАТ «Волиньрембуд» та ЗАТ «Стохід», також згадується про гуртожиток по [ADDRESS]. Інвентарна картка «Ремстройучастка» № 45, датована 2000 роком, також містить дані про «общежитие РСУ» тощо. Позивачем не надано доказів яким чином гуртожиток, переданий ЗАТ «Стохід», став нежитловим приміщенням, яке згодом придбав [PERSON] Крім цього, подані відповідачами докази, повністю нівелюють тезу позивача, що вони не проживають у спірному житлі. Це спростовується актом обстеження житлово-побутових умов від 15 січня 2014 року, випискою з будинкової книги, квитанціями до прибуткових касових ордерів за 1999-2010 роки, довідкою Любешівської селищної ради про отримання у 2012-2013 роках коштів на паливо, довідкою Публічного акціонерного товариства «Волиньобленерго» тощо. [PERSON] вважає, що позивач не обрав чіткого способу захисту свого права відповідно до статті 16 ЦК. Таким чином, представник відповідачів дійшов висновку, що у позивача не було належного права на звернення до суду з цим позовом, а у суду не було законної підстави для відкриття провадження у справі. [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Додав, що перед купівлею у ПрАТ «Стохід» приміщень по [ADDRESS] він брав їх в оренду. У цей час там ніхто не проживав, він повісив свої замки тощо. Згодом [PERSON] попросив його покористуватись гаражем, він не заперечував. Через деякий час відповідачі у будівлі, яку вони вважають гуртожитком, почепили свої замки, таким чином порушуючи його право у користуванні та володінні майном тощо. [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані там незаконно, адже вказане приміщення є нежитловим. Разом з тим, позивач вважає, що обрав належний спосіб захисту своїх прав і зняття з реєстраційного обліку відповідачів по [ADDRESS] усуне перешкоди у користуванні, розпорядженні та володінні належним йому нежитловим приміщенням. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - ПрАТ «Стохід» -- Кононенко Д.Є. проти задоволення позову не заперечив. Додав, що під час підготовки документації для проведення державної реєстрації нерухомого майна ПрАТ «Стохід» було виявлено, що будівля по [ADDRESS] не включена до житлового фонду, їй не надався статус гуртожитку тощо. Припускає, що адміністрація Любешівської ремонтно-будівельної дільниці уже у ході експлуатації вказаного приміщення вирішила його використовувати як гуртожиток для працівників. Про те, що згадане приміщення є нежитловими, вказує і цільове призначення земельної ділянки, на якій воно розташоване: для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств. Доказів того, що вселення відповідачів здійснювалось за спільним рішенням адміністрації та профкому підприємства, що видавалась відповідні ордери, немає. Проаналізувавши позов [PERSON], [PERSON] дійшов висновку, що покликання позивача на норми житлового законодавства здійснено у контексті їх недотримання при вселенні відповідачів у приміщенні по [ADDRESS]. Можливість зняття відповідачів з реєстраційного обліку при документальному підтвердженні припинення права користування приміщенням передбачено у статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Любешівського районного сектору Державної міграційної служби у Волинській області - надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника. Відповідачі, їх представник на перенесену дату судового засідання 09 жовтня 2015 року не з'явились, хоча належним чином повідомлялась про час і місце судового розгляду, будь-яких клопотань суду не подавали. Враховуючи наведене, за згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі -- ЦПК). Відповідно до частин 3, 4 статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 60, частини 1 статті 212 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім наявності підстав звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Свідки позивача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні показали, що [PERSON] є їх сусідом і проживає у [ADDRESS]. Крім цього, сторона позивача доводить, що приміщення по [ADDRESS] є нежитловим, а відповідачі зереєструвались там незаконно (а.с. 5, 225, 226, 228-231, 234, 235). Відповідачі ж вважають, що вони зареєстровані по місцю проживання у гуртожитку (а.с. 94, 97, 100, 101, 103-107). Заслухавши учасників процесу, проаналізувавши докази, законодавство, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до витягу з Державного реєстру прав та їх обтяжень (а.с. 5) позивач є власником нежитлового приміщення по [ADDRESS]. На момент ухвалення рішення у цій справі підстав вважати, що реєстрація права власності [PERSON] на вказане майно проведена незаконно, немає. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за місцем проживання [ADDRESS] (а.с. 13-15), тобто у належному [PERSON] нежитловому приміщенні. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. [PERSON] вважає, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] чинять перешкоди у користуванні його майном і захищає свої майнової права у судовому порядку. Відтак, судження представника відповідачів про відсутність права у позивача на звернення до суду з позовом про захист свого майнового права є помилковим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон -- № 1382-IV) питання реєстрації місця проживання, зняття з реєстраційного обліку належить до компетенції органів реєстрації місця проживання та місця перебування осіб. У позовній заяві, у ході судового розгляду справи позивач, покликаючись на порушення його права власності, вказував на незаконність реєстрації місця проживання відповідачів у нежитловому приміщенні по [ADDRESS]. У зв'язку з цим ставить вимогу про покладення обов'язку на Любешівський районний сектор Державної міграційної служби у Волинській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку, залучивши цей орган до участі у справі лише у якості третьої особи на стороні позивача (а.с. 87, 121). Крім цього, відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як слідує із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. По суті аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові № 6-57ц11 від 16 січня 2012 року. Як вбачається з позовної заяви, вимоги щодо права користування відповідачами приміщенням по [ADDRESS] позивачем не заявлялись. Посилання суду на одну з обставин, які зазначені у статті 7 Закону № 1382-IV, буде виходом за межі позову та порушенням статті 11 ЦПК. Слід звернути увагу, що у судовому засіданні судом роз'яснювались позивачу його процесуальні права, зокрема щодо зміни та доповнення позовних вимог, процесуальні наслідки невчинення цих дій тощо. Резюмуючи наведене вище, суд дійшов до переконання про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] Питання про розподіл судових витрат (а.с. 1, 109) між сторонами слід вирішити відповідно до статті 88 ЦПК. При цьому, у зв'язку з відмовою у позові понесені позивачем витрати стягненню з відповідачів не підлягають. Натомість сплачену [PERSON] суму як судовий збір за подання заяви про забезпечення позову слід стягнути з позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: approved