Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

15.12.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до К.П. «Південукргеологія» про стягнення\~ заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки\~ розрахунку, суми індексації заробітної плати (а.с. № 2 4). В обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що вона наказом від 01.07.1997р. № 17-Д-к КП «Південукргеологія» прийнята на посаду гідрогеолога. Наказом відповідача № 71-к від 17.07.2015р. позивачку звільнено з 17.07.2015р. з вказаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується довідкою № 1/09-24 від 21.11.2016р. Згідно довідки відповідача № 258-10/1 від 23.11.2016р. з червня 2014р. по липень 2015р. заборгованість по заробітній платі перед позивачкою становить 26 657 грн.29коп. Як зазначає позивачка, до цього часу відповідачем з нею розрахунку не проведено. У звязку з чим вона і звернулася до суду з даним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 26 657 грн. 29 коп., середній заробіток за період затримки з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 28 092 грн. 50 коп., суму індексації заробітної плати за період з серпня 2015р. по січень 2017р. 14 210 грн. 43 коп., а також судові витрати по справі, зокрема, витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. Позивачка в судове засідання 06.02.2017р. не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи. Проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с. № 27). Представник відповідача в судові засідання 18.01.2017р. та 06.02.2017р. повторно не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України (а.с. № 22, 26), про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з чим суд, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом також встановлено, що [PERSON] наказом від 01.07.1997р. № 17-Д-к КП «Південукргеологія» прийнята на посаду гідрогеолога (а.с. № 8). Наказом відповідача № 71-к від 17.07.2015р. позивачку звільнено з 17.07.2015р. з вказаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою № 1/09-24 від 21.11.2016р. (а.с. № 5, 9). Згідно довідки відповідача № 258-10/1 від 23.11.2016р. з червня 2014р. по липень 2015р. заборгованість по заробітній платі перед позивачкою становить 26 657 грн. 29 коп. (а.с. № 6). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Представник відповідача в судове засідання не зявився, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, про день, час та місце розгляду якої був повідомлений належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надав, також не надав жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості по сплаті заробітної плати позивачу. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як було встановлено судом та підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, відповідач, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не розрахувався з [PERSON] та не виплатив їй нараховану заробітну плату за період з червня 2014р. по липень 2015р. (включно) на загальну суму 26 657 грн. 29 коп. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014р. по липень 2015р. (включно) у розмірі 26 657 грн. 29 коп. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з КП «Південукргеологія» на її користь середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 28 092 грн. 50коп. та суми індексації з аробітної плати за період з серпня 2015р. по січень 2017р. в розмірі 14 210 грн. 43 коп., то в цій частині позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці» у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати працівникам проводиться компенсація втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Між тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Такі самі висновки містить і п. п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. „Про практику застосування судами законодавства про працю, де зазначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП України), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення. Вирішуючи питання про поважність причини пропуску строку позовної давності, суд виходив з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на звернення до суду. Позивачкою жодних доказів про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання позову до суду в межах встановленого законодавством 3-місячного строку надано не було. Посилання позивачки на її необізнаність з вимогами чинного законодавства, що стосуються строків позовної давності та сподівання на добровільне погашення заборгованості по заробітній платі відповідачем перед нею не є поважними причинами пропуску строку позовної давності, що сплинув 17.10.2015р. в частині вимог, що не стосуються виплати нарахованої заробітної плати, оскільки позивачка не була обмежена у праві скористатися правовою допомогою з цього питанні. Отже, суд не находить підстав для поновлення [PERSON] пропущеного строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати та стягнення суми індексації заробітної плати за період з серпня 2015р. по січень 2017р. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць. На підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми заробітної плати за один місяць в розмірі 1904 грн. 09 коп. (26 657грн. : 14 мес.= 1\~904 грн. 09коп.) допустити до негайного виконання (а.с. № 6). Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь суми у розмірі 500 грн., сплаченої нею за отримання правової допомоги, судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Отже, враховуючи зміст вказаної статті, при відшкодуванні витрат на правову допомогу, сторона повинна надати суду документ, в якому буде зазначено, скільки часу було витрачено при наданні таких послуг. Також в цьому документі повинно бути зазначено, які саме дії (участь в судовому засіданні, складання процесуальних документів, тощо) з боку адвоката були вчинені в конкретній справі. Також особа, якій надається правова допомога, повинна підписати акт прийому-передачі наданих послуг, який складається адвокатом чи фахівцем в галузі права (які можуть виступати самостійно чи від імені адвокатського обєднання або юридичної фірми). Після підписання акта приймання передачі сторона повинна сплатити кошти за надані послуги і предявити всі ці документи в суді. За викладеного, з урахуванням того, що стороною позивачки надано всіх необхідних доказів на підтвердження оплати отриманої нею правової допомоги, суд дійшов висновку про можливість задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. (а.с. № 10 18). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що судовий збір за частину позовних вимог, яка є задоволеною, слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 640 грн. (мінімальний розмір судового збору за цією категорією позову з 01.01.2017р.). Що стосується тієї частини позовних вимог, в задоволені яких позивачці відмовлено, то суд вважає за можливе віднести ці витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,\~\~

Outcome: partial