Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

15 березня 2017 року представник позивача звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ «Теплоенергомонтаж» про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. В обґрунтування своїх вимог представник посилається на наступне. [PERSON] (позивач), акціонер, колишній робітник тресту «Теплоенергомонтаж», працюючи в системі тресту з 1972 р., був переведений на роботи з реконструкції Придніпровської ГРЕС на монтажну дільницю з наданням квартири за адресою: [ADDRESS], для проживання. Рішенням №509 від 25.09.1998 р. Самарського виконавчого комітету Самарської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська позивачу та його сімї був виданий Ордер №256 від 16.04.1999 р. на право заняття житлового приміщення та користування ним, а саме 2-х кімнатної квартири житловою площею 28, 9 кв.м., за адресою: м. Дніпропетровськ , вул. Немировича-Данченка, буд.38, кв.І9. На той момент сімя складалась із трьох осіб, а саме: [PERSON] - основний наймач та користувач, [PERSON] - жінка основного наймача; 3. [PERSON] - син основного наймача. З 1999 року [PERSON] зареєстрований та фактично відкрито, безперервно проживав в вищезазначеній 2-кімнатній квартирі. Родина позивача періодично проживала за цією адресою. Так його син, [PERSON] служив в лавах української Армії, пізніше - навчався в Харківському вищому навчальному закладі, тому, якийсь час не проживав в цій квартирі - зареєструвався 28 жовтня 2010 р., про що свідчить в його паспорті відмітка про реєстрацію за адресою : м. Дніпропетровськ, вул. Н.-Данченка[ADDRESS]. На даний момент у цій квартирі зареєстровані на проживають позивач та його син. [PERSON], жінка позивача, на даний момент не зареєструвана за цією адресою. Отже, починаючи з 1999 року, позивач добросовісно, відкрито, та безперервно здійснював обслуговування квартири, доглядаючи за нею, здійснюючи необхідні ремонтні роботи вищезазначеної 2-кімнатної квартирою в цілому, утримував її, підтримував в належному стані, мешкав. На сьогоднішній день він продовжує проживати в цій квартирі, добросовісно та відкрито користуватись цим майном більше сімнадцяти років, здійснює всі витрати по утриманню та догляду за вказаною квартирою, а також сплачує комунальні платежі. В даному випадку має місце добросовісність володіння майном, як обовязкова до застосування положень набувальної давності, та позивач вважає, що на нього поширюються вимоги ст.344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. 13 жовтня 1994 р. громадянка [PERSON] - продавець та Запорізьке монтажне управління тресту «Теплоенергомонтаж» - покупець, уклали договір купівлі-продажу 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчений Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, що зареєстровано в реєстрі №1 -2411. Дане монтажне управління є структурним підрозділом юридичної особи, Державного Українського монтажного тресту «Теплоенергомонтаж». Відповідно до Указу Президента України «Про координацію державних підприємств» від 15.06.1993 р. № 210/93, Наказом Міненерго України від 14.04.1994 р. №99 в результаті реорганізації було створено ВАТ «Теплоенергомонтаж» (ВАТ «ТЕМ»), яке стало правоприємником Державного Українського монтажного тресту «Теплоенергомонтаж». Пізніше, правонаступником підприємств стало Публічне Акціонерне Товариство «Теплоенергомонтаж» (ПАТ «ТЕМ»), про що зазначено у Статуті даної юридичної особи. За Інформаційною довідкою, сформованою 13.03.2017 р. з Держреєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за адресою: м Дніпропетровськ, [ADDRESS], підтверджено, що право власності на квартиру і надалі зареєстроване за ПАТ «ТЕМ». Та постійний користувач цієї квартири, [PERSON] вважає, що у нього є всі підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю. Представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем право власності в порядку наувальної давності на обєкт житлової нерухомості, а саме, на 2-х кімнатну квартиру в цілому за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Немировича-Данченка, 38/19, право власності на яку зареєстровано за ПАТ «Теплоенергомонтаж». В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду письмові пояснення, в яких не заперечував проти задоволення позову та просив розглядати справу у їх відсутність. Представник третьої особи - Самарської районної в м. Дніпро ради в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, квартира [ADDRESS] була придбана Державним підприємством «Запорізьке монтажне управління тресту «Теплоенергомонтаж» на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.1994 року, посвідченого державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори (а.с.9-10). Відповідно до ордеру №256 від 16.04.1999 року, виданого Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів, квартира [ADDRESS], була виділена позивачу [PERSON] для проживання із сімєю у складі 3-х осіб (а.с.6). Зазначений ордер видано на підставі спільного рішенням адміністрації і профспілкового комітету Запорізького монтажне управління тресту «Теплоенергомонтаж», затвердженим рішенням Виконавчого комітету Самарської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, що відповідає вимогам ст.52 Житлового кодексу УРСР (а.с.76-81). Відповідно до довідки №999 від 13.09.2017 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований позивач [PERSON] та його син [PERSON] (а.с.7 зв.). Розпорядженням Виконавчого комітету Енергодарської міської ради народних депутатів №149-р від 06.06.1997 року було Запорізьке монтажне управління ВАТ «Теплоенергомонтаж» було реорганізовано у його правонаступника - Відкрите акціонерне товариство «Теплоенергомонтаж» у особі його відокремленого структурного підрозділу Запорізького монтажного управління (а.с.11). Як вбачається з копії статуту відповідача [PERSON] «Теплоенергомонтаж», воно є правонаступником Державного Українського монтажного тресту «Теплоенергомонтаж», Відкритого акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» щодо майнових прав та інших прав та обовязків, які воно мало на момент реформування. Рішення акціонером назву товариства змінено з Публічного акціонерного товариства «Теплоенергомонтаж» на Приватне акціонерне товариство «Теплоенергомонтаж». Засновником Товариства є Міністерство енергетики та електрифікації України (а.с.53-61). Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. В обґрунтування вимог про визнання права власності на спірну квартиру представник позивача посилається на те, що позивач протягом більш ніж десять років відкрито та безперервно володіє та користується зазначеним нерухомим майном, а отже у відповідності до положень ст.344 ЦК України, набув права власності на неї в порядку набувальної давності. Однак, суд не може погодитися із такими доводами представника позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана Державним підприємством «Запорізьке монтажне управління тресту «Теплоенергомонтаж», правонаступником якого є [PERSON] «Теплоенергомонтаж», то у відповідності до зазначених вище положень Закону вона відноситься до державного житлового фонду. Згідно з ч.ч. 2, 4 п.9 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у разі банкрутства підприємств, зміни форми власності, злиття, приєднання, поділу, перетворення, виділу або ліквідації підприємств, установ, організацій, у повному господарському віданні яких перебуває державний житловий фонд, останній (у тому числі гуртожитки) одночасно передається у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад. Порядок передачі житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні підприємств, установ чи організацій, у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною 10 вищевказаної норми Закону встановлено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, порядок набуття права власності на спірну квартиру прямо передбачений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Як встановлено в судовому засіданні, ні позивач, ні йог представник, не зверталися у встановленому Законом порідку до відповідного органу приватизації із заявою про приватизацію спірної квартири. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки Законом чітко визначений порядок визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, положення ст.344 ЦК України на ці правовідношення поширюватися не можуть. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що представником позивача обрано невірний спосіб захисту його прав, у звязку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed