Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

16.10.2013 року [PERSON], якій діє в інтересах недієздатного [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати за недієздатним [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], як частку у спільному майні подружжя. При цьому представник позивача вказує на те, що з 03.12.1977 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано між ними 04.11.1999 року. У 1987 році [PERSON] стала членом ЖБК «Хімік-16», а у 1989 році вони отримали двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Під час перебування в шлюбі з [PERSON], за спільні кошти останньої та позивача в повному обсязі був сплачений пайовий внесок за вказану квартиру, тому, відповідно до ч.3 ст. 384 ЦК України вони стали її власниками. Посилаючись на зазначені обставини, положення ст.ст. 63,68 Сімейного Кодексу України представник позивача вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вона була виплачена [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу, тому відповідно до ст.70 СК України, [PERSON] має право на ? частину вказаної квартири, як частку у спільному майні подружжя. Крім того, представник позивача зазначає, що виділити жиле приміщення відповідно до частки позивача у спільному майні не представляється можливим, тому він просить визнати за позивачем право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні представник недієздатного [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав. Відповідачка [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] проти позову заперечують. При цьому позивачка пояснила, що ще до одруження з позивачем вона з 1976 року перебувала на квартирній черзі разом зі своєю дочкою в Смілянському ЖБК-9 «Залізничник» і там платила пайові внески. У 1977 році вона уклала шлюб з [PERSON] З січня 1978 року вона стала працювати лікарем-експертом ВТЕК Жовтневого району м.Києва та в подальшому була зарахована на квартирну чергу в ЖБК «Хімик-16» в м.Києві. [PERSON] не заперечує проти того, що пайові внески за спірну квартиру в розмірі 10.924 грн. 11 коп. були повністю виплачені під час шлюбу з [PERSON] Однак зазначає, що оклад позивача був значно меншим та частина його заробітної плати перераховувалась на виплату аліментів на утримання двох синів позивача. Крім того, частину пайових внесків в сумі 3.954 крб. вона сплатила за рахунок внесків, сплачених в ЖБК м.Сміла. З цих підстав відповідачка вважає, що пайові внески за спірну квартиру були фактично виплачені нею одноособово, за власні кошти. Як вказує відповідачка, 04.11.1999 року вони з [PERSON] розлучились, а 13.12.1999 року вона отримала Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, про що позивачу було відомо. Після розлучення вони продовжували проживати разом в одній квартирі до 2006 року, оскільки роз»їхатися їм було нікуди. У 2006 році [PERSON] стало погано зі здоров»єм, після чого його брат [PERSON] забрав позивача до м.Черкаси до сестри. У лютому 2008 року позивача було визнано недієздатним, а 02.11.2013 року вона отримала дану позовну заяву, подану від імені [PERSON] Як вказує [PERSON], за всі роки спільного з позивачем проживання у квартирі [ADDRESS] він ніколи не казав про поділ квартири, тим більше, не збирався з нею судитися, до теперішнього часу позивач зареєстрованій у вказаний квартирі та не позбавлений права користування спірною квартирою. Тому їй незрозуміло, чому, коли [PERSON] став недієздатним, його опікун ставить питання про поділ квартири. Представник [PERSON] - [PERSON], крім зазначених заперечень відповідачки, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, посилаючись на те, що згідно ч.2 ст. 72 СК України вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність три роки, в той час як шлюб між сторонами розірваний у 1999 році. З цих підстав [PERSON] просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Так, згідно положень ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, якій діяв на час шлюбних відносин сторін та розірвання ними шлюбу, майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цім майном. Подружжя користуються рівними правами на майно і в тому випадку, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або по іншим поважним причинам не мав самостійного заробітку. Згідно ч.1 ст.28 КпШС України у випадку розділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, їх долі визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити він рівності часток, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного із подружжя. Ті ж самі положення зазначені і в Сімейному Кодексу України, прийнятому Верховною Радою України 10.01.2002 року. Зокрема, відповідно до вимог ст.ст. 60,63 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вони також мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 03.12.1977 року перебували в зареєстрованому шлюбі, якій розірвано між ними 04.11.1999 року. Від даного шлюбу сторони дітей не мають (а.с.3,4). Рішенням виконкому Київської міськради № 1237 від 21.12.1987 року [PERSON] була затверджена членом ЖБК «Хімик-16» та їй дозволено внести гроші за двокімнатну квартиру в сумі 3.954 руб. (а.с.27). В подальшому на підставі ордеру № 077891 серія Ж від 01.08.1989 року [PERSON], як член ЖБК «Хімик-16», отримала двокімнатну квартиру [ADDRESS] на себе та чоловіка [PERSON] Згідно довідок ЖБК «Хімик-16» № 94 від 12.07.1995 року та № 545 від 20.10.1999 року пайовий внесок за вказану квартиру був сплачений 10.06.1995 року в повному обсязі ( а.с. 29,30). На даний час на спірній житловій площі зареєстровані позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] та її онука [PERSON] (а.с.31). Як зазначає представник позивача [PERSON], спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була виплачена [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу. При цьому, відповідно до ст.70 СК України, [PERSON] має право на ? частину вказаної квартири, як частку у спільному майні подружжя. Як встановлено судом, спірне майно - це квартира [ADDRESS]. Пайові внески за вказану квартиру були сплачені під час спільного життя позивача та відповідачки [PERSON] у червні 1995 року. При цьому під час розгляду справи в суді відповідачкою [PERSON] не доведено, що пайові внески за спірну квартиру були виплачені тільки за її особисті (дошлюбні) кошти, тому суд вважає, що відповідно до положень ст.22 КпШС України, 60,63 Сімейного Кодексу України, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Судом також встановлено, що 04.11.1999 року сторони шлюб розірвали. При цьому [PERSON] продовжував проживати в одній квартирі з відповідачкою до 2006 року. У 2006 році [PERSON] стало погано зі здоров»єм, після чого брат позивача [PERSON] забрав його до м.Черкаси до сестри. Згідно довідки МСЕК від 11.06.2007 року [PERSON] встановлено першу групу інвалідності, безстроково, в який зазначено, що останній потребує сторонньої допомоги та догляду (а.с.5). Як вбачається з рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 24.03.2008 року, за заявою [PERSON] його брата [PERSON] визнано недієздатним та призначено опікуном останнього [PERSON] (а.с.6,7). Саме як опікун недієздатного [PERSON] [PERSON] у жовтні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за недієздатним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. При цьому представник позивача просить відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України поновити йому строк позовної давності з 26.11.2013 року, посилаючись на те, що [PERSON] через місяць після розлучення з його братом 03.12.1999 року таємно отримала свідоцтво про право власності на квартиру, яка також належала його подопічному, порушивши таким чином його право власності на частину вказаної квартири. Ці дії всі роки приховувалися відповідачкою, тому він вперше дізнався про зазначені обставини лише в судовому засіданні 26.11.2013 року. Вказані доводи представника недієздатного [PERSON] суд оцінює критично і до уваги не приймає, виходячи з наступного. Поняття позовної давності визначено у статті 256 ЦК України, згідно якої позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала із загальною позовною давністю. Вимоги, з якими звернувся представник позивача до суду з даним позовом, не передбачають підстав для застосування спеціальної позовної давності, передбаченої ст.258 ЦК України. В той же час статтею 72 Сімейного Кодексу України передбачено застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого право власності. Статтею 29 КпШС України встановлено для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, трирічний строк позовної давності. В судовому засіданні представник позивача просить поновити йому строк позовної давності з 26.11.2013 року, посилаючись на те, що [PERSON] через місяць після розлучення з його братом 03.12.1999 року таємно отримала свідоцтво про право власності на квартиру, про що він вперше дізнався лише в судовому засіданні 26.11.2013 року. Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено перебіг позовної давності, який починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, як правило, особа, яка володіє конкретним суб»єктивним правом, дізнається про його порушення саме в момент такого порушення. Але можливі ситуації, коли особа дізнається про порушення свого права пізніше, через деякий час після його фактичного порушення. У такому випадку особа, яка подає позов (позивач) повинна довести в суді, що вона не мала можливості довідатися про порушення свого права раніше. Як встановлено судом, позивач, в інтересах якого звернувся з даним позовом [PERSON], після розлучення у 1999 році до 2006 року проживав в одній квартирі разом з відповідачкою [PERSON] При цьому позивач, маючи вищу освіту та будучи дієздатним, у цей період не вирішував питання щодо поділу квартири [ADDRESS]. Судом також встановлено, що з серпня 2006 року [PERSON] після повторного інсульту та потреби в постійній сторонній допомозі, знаходиться під доглядом брата в м.Черкаси. Як вбачається з виписки з амбулаторної карти [PERSON], складеної 16.01.2014 року лікарями Черкаського обласного психоневрологічного диспансеру, за період з 2007 року по 2013 рік психічні розлади [PERSON] поглибилися: він майже перестав спілкуватися, не висловлює ніяких прохань, мотивації обмежувалися лише колом фізіологічних потреб: їжа та сон. (а.с.59-60). Згідно рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 24.03.2008 року, за заявою [PERSON] його брата [PERSON] визнано недієздатним та призначено опікуном останнього [PERSON] (а.с.6,7). Проте, [PERSON] в інтересах недієздатного [PERSON] звернувся з даним позовом лише у жовтні 2013 року, тобто майже чим через п»ять років. Таким чином, теж пропустив трирічний строк позовної давності. При цьому доводи представника позивача про те, що про порушення права власності [PERSON] на ? частину спірної квартири він вперше дізнався лише в судовому засіданні 26.11.2013 року, суд оцінює критично і до уваги не приймає з наступних підстав. Як вбачається зі змісту позовної заяви, поданої до суду 16.10.2013 року, представнику позивача було відомо, що відповідачка [PERSON] з 1987 року була членом ЖБК «Хімік-16» тау. В своєму позові представник позивача посилається також на положення ч.3 ст. 384 ЦК України, відповідно до якої у разі викупу квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу член цього кооперативу стає її власником. Саме тому [PERSON], як член ЖБК «Хімік-16» отримала Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], про що представнику позивача було відомо. Саме тому в прохальній частині позову, [PERSON] просить витребувати реєстраційне посвідчення на право власності [PERSON] на спірну квартиру в будинку житлового будівельного кооперативу. Як вбачається з пояснень [PERSON] в судовому засіданні щодо пропуску строку позовної давності, то представника позивача зазначив, що на протязі тривалого часу не міг зібрати документи, необхідні для звернення до суду з даним позовом. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності суд дійшов до висновку, що [PERSON] знав про порушення прав позивача та не навів суду доказів того, що що він не мав можливості довідатися про порушення прав позивача раніше. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що [PERSON], який діє в інтересах недієздатного [PERSON], пропустив передбачений законом строк для звернення до суду з даним позовом. Поважних причин для поновлення цього строку суд не вбачає. Враховуючи обставини справи, а також те, що представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] просить застосувати наслідки спливу позовної давності, суд, на підставі ст. 267 ЦК України, відмовляє [PERSON] у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed