Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

16 вересня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 20 595.55 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 серпня 2011 року між банківською установою та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав, в звязку з чим виникла заборгованість. Рішенням Корюківського районного суду від 19 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що відповідач отримав картку зі строком дії по останній день травня 2015 року, а строк повернення кредиту у повному обсязі є останній день місяця, вказаного на платіжній картці, тобто банківською установою не пропущений строк звернення до суду. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що відповідач у своїх запереченнях на позов зазначає, що останній платіж провів ще 25 липня 2012 року і просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що право банку щодо повернення кредиту вважається порушеним зі спливом строку його повернення і з цього часу слід обчислювати початок перебігу позовної давності, а щодо щомісячного платежу з моменту несплати відповідачем кожного платежу, який підлягав сплаті, а відтак і початок перебігу позовної давності кожного разу відсувається з кожним несплаченим черговим платежем. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 01 серпня 2011 року між банківською установою та [PERSON] був укладений кредитний договір на суму 1700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що залишок простроченої заборгованості за кредитом виник 26 грудня 2012 року, а тому з цієї дати розпочався відлік позовної давності, який закінчився 27 грудня 2015 року; позовна заява подана до суду після спливу строку позовної давності; про застосування наслідків спливу позовної давності заявлено відповідачем. Проте, з таким висновком суду не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного. В ході апеляційного розгляду справи представник ПАТ КБ «ПривтБанк» пояснив, що відповідач отримав декілька платіжних карток : у серпні 2011 року, у серпні 2012 року та у листопаді 2012 року; у серпні 2012 року та у листопаді 2012 року відповідачу видавались дві нові платіжні картки у зв»язку з втратою попередніх і строк дії останньої є липень 2016 року; нарахування комісії передбачено умовами кредитування, які підписані відповідачем; розрахунок заборгованості рахується по картці 5577212710584577, виданій у серпні 2011 року; розмір заборгованості по комісії складає 3480 грн., а у розрахунку помилково зазначено, що ця сума є і комісією, і пенею. В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача адвокат [PERSON] не заперечував, що на документах про отримання платіжних карток, наданих представником банківської установи, зображений його довіритель ( а.с..96-98), та пояснив, що його довіритель користувався платіжною карткою ПАТ КБ «ПриватБанк», але його довіритель не пам»ятає коли та яку кількість платіжних карток отримував. В ході апеляційного розгляду справи [PERSON] пояснив, що на документах про отримання платіжних карток, наданих представником банківської установи, зображений він ( а.с..96-98), та пояснив, що заяву про закриття карткового рахунку він до банківської установи не писав. Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256., які є складовою частино кредитного договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на той же строк. Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав три платіжні картки : 01 серпня 2011 року - № 5577212710584577 строком по травень 2015 року, 14 серпня 2012 року - № 5211537322128864 строком по травень 2016 року , 23 листопада 2012 року - № 5211537331086616 строком по липень 2016 року ( а.с. 95-98). За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, є липень 2016 року. Посилання відповідача на те, що відсутні докази про надання кредитних коштів, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки такі посилання спростовуються письмовими доказами про надання платіжних карток відповідачу; розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що відповідачем проводилась оплата за кредитним договором; відсутністю будь-яких письмових звернень відповідача до банківської установи з приводу неперерахування грошових коштів на платіжну картку. Як вбачається з розрахунку , наданого банківською установою, станом на 31 серпня 2016 року заборгованість позивача за кредитним договором від 01 серпня 2011 року становить 20 595 грн. 55 коп.: заборгованість за кредитом 848.93 грн., заборгованість по процентам 14809.69 грн. , комісія - 3480 грн., штраф ( фіксована сума) 500 грн., штраф ( процентна складова) 956.93 грн. З вказаного розрахунку також вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором проведений відповідачем у грудні 2013 року, що свідчить про переривання перебігу позовної давності. Посилання відповідача на те, що кредитним договором не передбачене нарахування комісії, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки сплата комісія передбачена умовами кредитування, які підписані відповідачем ( а.с. 99). Згідно п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256., які є складовою частино кредитного договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми боргу. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що банківська установа в межах строку позовної давності звернулась до суду з даним позовом, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved