Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 24.07.2017 року[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до[PERSON], Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: Святошинський районний відділ ДМС України в м.Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі договору дарування від 10.11.2003 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі 24 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві із [PERSON]. За період шлюбу, 27.04.2012 народилась дитина, [PERSON]. Від 15.06.2015 року рішенням Святошинського районного суду міста Києва, шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Позивач зазначив, що за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] не проживає з 2015 року, так як переїхала разом із малолітньою дитиною за адресою: [ADDRESS]. Отже, на сьогоднішній день у квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та їх малолітня дитина [PERSON]. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням зняття останньої з реєстрації місця проживання, у зв'язку з її непроживанням за вищевказаною адресою без поважних причин понад три роки. Позивач зазначив, що оскільки, за вищевказаною адресою Відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об'єктивно порушуються його права, тому Позивач змушений звернутися за захистом до суду. Ухвалою суду від 25.10.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача з'явилися, позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно у судове засідання не з'явилася, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, причини нявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд вважає за можливе проводити судове засідання у порядку ст.. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування від 10.11.2003 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. (а.с.6). Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS], [PERSON] не проживає з 2015 року, так як переїхала разом із малолітньою дитиною за адресою: [ADDRESS]. В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. 00 коп., які сплачено позивачами за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України та

Outcome: partial