Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

17.04.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою «про розірвання шлюбу», якою просила: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 22.04.2016 року Дніпровським районним у місті Дніпродзержинську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №100. В обґрунтування позовної заяви зазначила, що 05.02.2017 року вони із відповідачем за обоюдною згодою припинили спільне проживання, ведення спільного господарства, не мають спільного сімейного бюджету та не піклуються один про одного, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з них. Від шлюбу мають дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №848, місцем постійного проживання якої є місце проживання матері - [PERSON]. Спору щодо місця проживання дитини не має. Також не має майнового спору. Питання щодо утримання дитини вирішено між сторонами самостійно. Позивачка подала до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, позов просить задовольнити, справу розглянути за її відсутності, термін на примирення просить не надавати. Після розірвання шлюбу прохала залишити прізвище «Шевченко». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, тому в силу ст.131 ЦПК України відповідач вважається повідомленим, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд вважає є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.04.2016 року, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії І-КИ №332394, виданого Дніпровським районним у місті Дніпродзержинську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №100. (а.с.8). Сторони від шлюбу мають спільну дитину: [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №848 (а.с.7). Як встановлено судом, місцем постійного проживання [PERSON], [INFO], є місце проживання матері - [PERSON], що підтверджено сторонами. Сторони спору про місце проживання дитини не мають. Як встановлено, сторони припинили спільне проживання з 05.02.2017 року, припинили ведення спільного господарства, не мають спільного сімейного бюджету та не піклуються один про одного, прийшли до обоюдної згоди що перебування у зареєстрованому шлюбі шкодить їх інтересам та інтересах їх дитини, а тому зберегти шлюб не є можливим. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягають. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Відповідно до положень ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як вбачається із встановлених обставин спору, примирення між сторонами не є доцільним. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Як встановлено судом, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін. Відповідно до положень ст.ст. 104, 105 СК України шлюб може бути припинений шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу і що має місце у даному випадку. На підставі ст.112 СК України, суд постановлює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які визнані відповідачем у повному обсязі, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Заява позивачки про залишення шлюбного прізвища після розірвання шлюбу, узгоджується із вимогами ст. 113 СК України, а тому також підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання відповідача і повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень, що становить 352 гривні 40 копійок. Іншу частину судових витрат в розмірі 352,40 копійок стягнути з відповідача в користь позивачки. На підставі вище наведеного,

Outcome: approved