Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

16.05.2019 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку загальною площею 0,0756 га., призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] і вказаний будинок належить їй відповідно до договору дарування посвідченого державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області 01.04.1994 року, реєстраційний № 2-600 та зареєстрований в КП «Вознесенське МБТІ» 04.04.2007 року за реєстровим № 18410165. Вказує, що позивач не може розпорядитись своїм будинком, так як земельна ділянка, на якій розташовано її житловий будинок нею ще не оформлена, а рахується за попереднім власником будинку - [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем після його смерті є відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Вирішити питання земельної ділянки в позасудовому порядку у позивача відсутня можливість, тому просила суд визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку. Ухвалою суду від 24.05.2019 року провадження відкрито, справа призначена до слухання в порядку спрощеного позовного провадження на 24.06.2019 року та задоволено клопотання позивача про витребування з Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області відомості про заведення спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та його спадкоємців. 24.06.2019 року представником позивача подано уточнену позовну та клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача ще одного спадкоємця попереднього власника будинку - [PERSON] . Ухвалою суду від 24.06.2019 року клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] задоволено. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився надав заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримують просять задовільними та долучити до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.07.2019 року. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились надіслали заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду відзив (письмову заяву) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - Відділ у Вознесенському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи по суті залишає на розсуд суду. Суд вважав можливим розглянути справу без особистої участі позивача, її представника та відповідачів, оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки сторони та їх представники не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до висновку про необхідність застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. [INFO] помер спадкодавець [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть від 09.01.1998 року, серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Вознесенського міськвиконкому Миколаївській області, спадкодавцем після його смерті є його донька [PERSON] , яка є належним відповідачем по даній справі ( а.с. 16). Судом встановлено, що 01.04.1994 року за договором дарування [PERSON] подарував [PERSON] жилий будинок [ADDRESS] . Вказаний договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області 01.04.1994 року, реєстраційний № 2-600 та зареєстрований в КП «Вознесенське МБТІ» 04.04.2007 року за реєстровим № 18410165 ( а.с. 10-12). Відповідно до технічного паспорту , власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] ( а.с.13-15). Згідно повідомлень Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 04.06.2019 року № 692/01-09; 30.05.2019 року № 693/01-09 спадкові справи після смерті [PERSON] , [PERSON] не заведені (а.с. 32,33). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.07.2019 року, зазначається, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] ( а.с. 61). З Державного акту на земельну ділянку площею 0,0756 га, яка призначена для обслуговування вищезазначеного житлового будинку вбачається, що вона передана [PERSON] на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів за №301 від 28.12.1993р. ( а.с.6). Оскільки в позасудовому порядку вирішити питання щодо земельної ділянки не можливо, єдиним правовим способом захисту прав позивача згідно положень ст.16 ЦК України є визнання за нею права власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли ще у 1999 році, оскільки договір купівлі продажу було укладено в листопаді 1999 року, застосуванню підлягає законодавство чинне на той час, а саме: ЦК УРСР (в редакції від 18.07.1963 р.) та ЗК України (в редакції 1990 року). Відповідно до ст. 149 ЦК України (в редакції 1963 року), власник може вимагати усунення всяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Згідно вимог ст. 30 ЗК України (в редакції 1990 року), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. На сьогоднішній день позивач користується зазначеною земельною ділянкою, як власник домоволодіння, розташованого на них, що не суперечить суспільним інтересам, не заперечується відповідачами та не порушує прав інших осіб. В зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що після укладення договору дарування житлового будинку від 01.04.1994 року до позивача на підставі ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України перейшло право власності і на земельну ділянку, а тому позов [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved