Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

17.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області, актовий запис №274, який заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04.05.2012 року (№435/492/12) розірвано (а.с.7, 8). В період шлюбно-сімейних стосунків сторін 18.12.2006 року у них народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії І-КИ № 460504 від 08.10.2013 року (а.с.6). Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.02.2012 року (№435/493/12) судом присуджено стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітної плати (доходу) [PERSON], щомісяця, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до повноліття сина. Із матеріалів справи вбачається, що до конфлікту між батьками та припинення їх стосунків малолітній [PERSON] з народження значився зареєстрованим разом з матірю та проживав в [INFO] (довідка №41 КОМ ДІС «НОВА-КОМ» від 03.07.2017 року, а.с.12). Після припинення між сторонами шлюбних стосунків, дитина залишилась проживати з матірю, спір про визначення місця проживання дитини на той момент був відсутній. Відповідно до довідки від 11.11.2016 року (а.с.13), [PERSON] навчається в Криворізькому навчально-виховному комплексі №35 «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів багатопрофільний ліцей «Імпульс». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що протягом останнього часу відповідач [PERSON] своїми діями, поведінкою почав проявляти незгоду з тим, аби дитина проживала з нею. Відповідач чинить на неї та сина тиск, застосує насилля, настроює дитину проти неї, змушує залишатись у себе супроти волі сина. Перевіряючи обґрунтованість таких доводів позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року та рішенні у справі «Олссон проти Швеції» від 27.02.1992 року зазначив, що «…між інтересами\~\~дитини\~\~та\~\~інтересами батьків\~\~повинна\~\~існувати\~\~справедлива рівновага, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших\~\~інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Відповідно до ч.3\~ст.51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як визначено\~ст.ст.141, 153 СК України, яка кореспондує зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.1\~ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст.157 СК України, ч.ч.1,2\~ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В розумінні положень ст.160 СК України в контексті суті поняття «місце проживання» відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», місце проживання дитини у віці від 10 до 14 років є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною і батьками, оскільки в такому віці дитина хоча і вправі висловлювати свою думку з цього приводу, однак її думка не має вирішального значення. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде \~проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що 23.06.2017 року [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради з приводу обмеження участі батька [PERSON] у спілкуванні з сином [PERSON], його вихованні, оскільки як позивач вказувала, останній чинить на нього негативний вплив, моральний тиск, застосовуючи шантаж, настроюючи дитину проти матері. Відповідач часто без її дозволу та повідомлення залишав сина ночувати у себе, всупереч його волі не відпускаючи додому. Наміри вирішити конфлікт мирним шляхом не дали сенсу, у звязку з чим позивач просить визначити місце проживати дитини з нею в судовому порядку. Заперечуючи проти вимог в частині визначення місця проживання дитини, представник відповідача [PERSON] посилалась на відсутність між сторонами спору, адже відповідач не заперечує проти проживання сина з матірю, жодних неправомірних дій, тиску ні на позивача, ні на дитину не чинить. Однак суд не може повністю погодитись з такими доводами представника відповідача з огляду на наступне. Як слідує з відповіді Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 07.10.2016 року за результатами розгляду матеріалів ЖЕО 3958 (а.с.18), за результатами проведення перевірки за заявою [PERSON] з приводу того, що її колишній чоловік [PERSON] без її дозволу забирає їх сина встановлена дійсність таких обставин, з приводу чого з [PERSON] проводилась профілактично розяснювальна бесіда про недопущення подібної поведінки. З аналогічних підстав [PERSON] також зверталась до поліції 29.09.2016 року (матеріал ЖЕО №20009), факт наявності між батьками конфлікту встановлений в ході проведення перевірки та підтверджується висновком від 03.10.2016 року (а.с.21). Як слідує з постанови Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.09.2017 року, залишеної без змін за результатами апеляційного перегляду 17.10.2017 року (а.с.25-27, 75-77) про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП, причиною вчинення ним дрібного хуліганства стало виникнення конфлікту стосовно малолітнього сина, при цьому висловлювання нецензурною лайкою, застосування фізичного насилля [PERSON] відносно [PERSON] мало місце в присутності малолітньої дитини. З довідки від 15.11.2017 року слідує, що призначене судом адміністративне стягнення [PERSON] виконав, поводив себе задовільно (а.с.109, 110). Посилання представника відповідача на неналежність вказаної постанови як доказу по справі, оскільки притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.173 КУпАП за вчинення дрібного хуліганства за своїм складом не можна трактувати як вчинення [PERSON] психологічного насилля відносно [PERSON] суд оцінює критично з огляду на те, що хоча в діях [PERSON] й встановлено інший склад адміністративного правопорушення, однак в силу ч.5 ст.82 ЦПК України встановлені в рамках розгляду тієї справи обставини вчинення ним насилля відносно [PERSON] в присутності дитини стосуються сторін даної справи, вирішення виниклого між ними спору, а тому суд вправі їх покласти в основу рішення. В порушення ч.4 ст.81 ЦПК України представником відповідача не надано доказів, які б свідчили про відсутність події, не вчинення [PERSON] вказаних дій, у звязку з чим суд визнає зазначені обставини встановленими. Судом також встановлено, що з приводу застосування [PERSON] до [PERSON] фізичного насилля, остання раніше зверталась до правоохоронних органів, зокрема 20.12.2011 року, що підтверджується постановою про відмову в порушенні кримінальної справи №4513 від 22.12.2011 року (а.с.20), в якій знайшли підтвердження вказані обставини, виникнення яких спровоковане наявністю між сторонами неприязних стосунків, у т.ч. 26.09.2017 року (а.с.74). Відповідно до довідки БО «Благодійне товариство «ШАНС» м. Кривий Ріг» від 02.10.2017 року №21/20 (а.с.78) з 08.09.2017 року по 19.09.2017 року включно [PERSON] разом з сином [PERSON] перебували в Центрі для жінок, постраждалих від насильства «З надією на майбутнє». Як вказувала в судовому засіданні позивач, що також підтвердила представник третьої особи [PERSON], причиною перебування позивача з дитиною в зазначеному Центрі стало постійне застосування [PERSON] насильства відносно них, зміна місця проживання дитини супроти волі матері та дитини, у звязку з чим Центр надавав їм допомогу в переховуванні. Присутня в судовому засіданні представник відповідача хоча й заперечувала проти вказаних обставин, однак доказів в підтвердження своїх доводів та спростування наявних доказів суду не надала. Надані позивачем висновки за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №394 від 10.01.2013 року, №12899 від 22.11.2013 року (а.с.22, 23) суд не приймає до уваги, оскільки викладені в них обставини стосовно конфліктів між [PERSON]А та [PERSON] виникли з питань, які не стосуються визначення місця проживання їх малолітнього сина, прийняття участі у його вихованні. Суд також оцінює критично надані позивачем докази в підтвердження спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень з огляду на недоведеність його вини у спричиненні їй таких ушкоджень судовим рішенням в кримінальному провадженні та в силу діючої презумпції невинуватості, що також підтверджується відповіддю Саксаганського ВП Криворізького ВП ГУ НП в Дніпропетровській області від 15.12.2017 року (а.с.126). Суд також не приймає надані представником відповідача висновки за результатами перевірки матеріалів ЖЕО за зверненнями [PERSON] з приводу встановлення місцеперебування [PERSON], її сина, причини відсутності дитини в навчальному закладі як свідчення чинення позивачем перешкод відповідачем у спілкуванні з дитиною та участі у його вихованні, оскільки відповідачем зустрічних вимог в рамках даної справи не заявлялось, а спір в межах заявлених [PERSON] вимог не має до них відношення (а.с.123-125). З огляду на встановлені судом обставини, наявний обсяг доказів суд приходить до висновку про дійсність між сторонами спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] При цьому, хоча [PERSON] і не заперечує проти визначення місця проживання дитини з матірю, однак вчинювані ним дії, характер його поведінки, ставлення до сина та [PERSON] в своїй сукупності є свідченням наявності між сторонами неузгоджень в питанні визначення місця проживання дитини, яке за даних обставин необхідно визначити в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може знешкодити розвиткові дитини. В ході розгляду судом справи встановлено, що [PERSON] у своїй власності має житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Співдружності 50/70, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, офіційно працює контролером-касиром в ПАТ «Ощадбанк», за місцем роботи зарекомендувала себе з позитивного боку (а.с.16), має стабільний дохід, В свою чергу, [PERSON] має у приватній власності житлове приміщення, розташоване за адресою: вул. Співдружності 104/52, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область з облаштованими в ньому умовами для проживання малолітньої дитини, офіційно працює майстром рудозбагачувальної фабрики №2 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», має стабільний заробіток, з якого щомісячно на користь [PERSON] утримуються аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], за місцем роботи та проживання зарекомендував себе з позитивного боку, психічних розладів не має, на обліку у лікаря нарколога не перебуває (а.с.100-108, 111-116, 118). Аналізуючи рівень виконання батьками своїх батьківських обовязків відносно [PERSON], судом встановлено, що кожен з них приймає участь у вихованні дитини, матеріальному забезпеченні, відвідує разом з малолітнім сином секції, проявляє інтерес до навчального процесу. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Вказані норми також кореспондує ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Станом на момент вирішення спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] виповнилося 11 років. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17, дитині надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та захищати права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією та Декларацією прав дитини. В ході судового розгляду суд не знайшов підстав для відібрання пояснень у малолітнього [PERSON] з огляду на позицію батьків дитини та представника служби у справах дітей, які заперечували проти відібрання у нього пояснень з огляду на вік та психоемоційний стан, пов'язаний зі стосунками між батьками. За даних обставин суд вважає за можливе прийняти до уваги висновки Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради як органу, діючого у справі з метою забезпечення захисту прав, свобод та інтересів малолітнього [PERSON], що відповідатиме правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17. Так, згідно висновку служби у справах дітей від 28.11.2017 року №10/36-4805 (а.с.72-73), в ході проведення бесіди представниками служби з [PERSON], останній виявив бажання проживати з матірю. В судовому засіданні представник служби [PERSON] неодноразово зазначала про доцільність визначення місця проживання дитини з матірю [PERSON] Наданий позивачем висновок практичного психолога КВНК №35 «Імпуль» (а.с.17) за результатами проведення консультаційної та діагностичної роботи з [PERSON] в частині начебто його посилань на те, що йому комфортніше та краще з матірю суд не приймає до уваги, оскільки Положенням про психологічну службу в системі освіти України, посадовою інструкцією практичного психолога вказаного навчального закладу не включено до обсягу повноважень психолога надання висновків щодо особистої прихильності дітей до членів сімї (а.с.128, 131-133). Наданий представником відповідача діагностично-консультативний висновок зясування особливостей взаємовідносин [PERSON] та його батьків (а.с.134-136) суд оцінює критично з огляду на однобічність проведення дослідження лише з батьком без участі матері, а також відсутність доказів, які б свідчили про повноважність його надання [PERSON] (підтвердження його статусу як кандидата психологічних наук, доцента кафедри вікової психології Криворізького державного педагогічного університету). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. У справі, яка розглядається, судом не встановлено виняткових обставин у розумінні положень ст.161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання [PERSON] разом з матірю. Натомість доведеність факту вчинення [PERSON] психологічного насильства відносно [PERSON], у тому числі в присутності дитини, наявні між ними ускладнені міжособистісні стосунки, які відображаються на дитині, є свідченням його поведінки, яка може зашкодити розвиткові [PERSON] у випадку, якщо він постійно проживатиме з батьком. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання [PERSON] з матірю [PERSON], та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення дитини зі своєю матірю, у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно предявленої [PERSON] вимоги про обмеження батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, визначення способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.15, ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення; юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Цивільне законодавство не містить визначення поняття «спосіб захисту цивільних прав та інтересів». За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав (майнових, особистих немайнових) та інтересів, що приводяться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, порушення прав, свобод чи інтересів особи повинне бути, реальним, дійсним та існувати на момент її звернення до суду. При цьому, матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів полягає в першочерговому зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Процесуально-правовий аспект захисту прав полягає у здійсненні їх захисту способом, визначеним законом. У звязку з цим важливим є зясування питання щодо того, про який саме захист прав та від яких конкретно порушень йдеться. Відповідно до\~ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Частиною 3 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що у разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. В ході судового розгляду встановлено, що малолітній [PERSON] проживає з [PERSON], перешкод в спілкуванні її з сином, вихованні відповідач не чинить. При цьому, саме по собі заявлення вимог про обмеження участі відповідача [PERSON] у вихованні сина є свідченням предявлення вимог на захист його прав, а не прав [PERSON], які в даному випадку не порушуються, адже із змісту ст.159 СК України слідує, що право на предявлення позову про усунення цих перешкод має той з батьків, хто проживає окремо, тобто виключно [PERSON] Аналогічні доводи з цього приводу викладено у відповіді служби у справах дітей від 30.06.2017 року №Я-34/130 (а.с.11). За даних обставин суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] в цій частині, у звязку з чим підстави для їх задоволення відсутні. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь [PERSON] в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 320 грн. пропорційно частині задоволених вимог.

Outcome: partial