Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

16 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про захист прав споживачів, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.09.2015 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір № 000020 фінансового лізингу. Згідно п. 1.1. вказаного договору, предметом договору є транспортний засіб Reno Duster 1,6, вартість якого згідно п. 8.2. сторони погодили в сумі 14 175,62 доларів США. Позивач вказує, що представник відповідача під час укладання договору запевнила його, що сплативши 20 % від вартості автомобіля, він зможе забрати авто вже на наступний день. 09.09.2015 року [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 66 616 грн., проте до цього часу автомобіль він не отримав. Позивач вважає, що зазначений вище договір № 000020 фінансового лізингу є таким, що порушує його права, як споживача, містить несправедливі умови, а тому підлягає визнанню недійсним, з огляду на те, що п. 1.4 договору передбачено, що, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов'язаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і додатках до нього взагалі відсутні. Крім того, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів. Вказує, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору. Вищезазначені положення договору свідчать про несправедливість умов, які вказані у п. п. 4, 5, 7, 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві. Оскаржуваний договір, на думку позивача, в повній мірі відповідає вказаним положенням закону, а тому підлягає визнанню недійсним. Також позивач зазначає, що оспорюваний договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак автомобіля, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль із поміж інших однорідних авто. Згідно з квитанцією № 12400484-2 від 09.09.2015 року позивач сплатив на користь відповідача 66 616 грн. при цьому, в призначені платежу, як і в рахунку, отриманому від відповідача вказано «авансовий платіж згідно фінансового лізингу № 000020». Однак з аналізу умов договору випливає, що сума, сплачена позивачем на користь відповідача була за умовами договору Адміністративним платежем. Також, як зазначає [PERSON] умови договору фінансового лізингу від 09.09.2015 року не відповідають вимогам закону, оскільки містять у собі платежі не передбачені статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». У зв'язку з наведеним [PERSON] просить суд визнати недійсним договір № 000020 фінансового лізингу від 09.09.2015 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» і стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» кошти в сумі 66 616 грн. 00 коп. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення проти позову, де зазначив, що у задоволенні слід відмовити через те, що вищезазначений позов є безпідставним, необґрунтованим, та таким, що не підкріплений жодним належним та допустимим доказом і ґрунтується виключно на припущеннях позивача, без належного ознайомлення з нормами Закону, що безпосередньо регулюють діяльність відповідача. Вказує, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, він свідомо перекручує або несвідомо помиляється у їх тлумаченні через те, що недостатньо уважно читає умови цивільно-правового договору, на підставі якого виникли цивільно-правові відносини між ним та відповідачем, а також посилається на норми Закону, які взагалі не стосуються виниклих між сторонами правовідносин. Представник відповідача зазначає, що оспорюваний договір укладено відповідно до положень цивільного законодавства та законодавства, що регулює діяльність у сфері фінансового лізингу. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та додатків до нього, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Умови надання Позивачу послуг на підставі Договору та інформація про ці послуги викладені досить детально і ясно в Договорі та додатках до нього. Після підписання договору, позивачем було сплачено суму в розмірі 66 616,00 грн. Грошові кошти було зараховано згідно умов визначених п. 9.7. договору, а саме в рахунок Адміністративного платежу - 33 308,00 грн. та в рахунок Авансового платежу (як його частину) - 33 308, 00 грн. Відповідно до вищевказаного п. 1.8 ст. 1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати Позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі. Закон України «Про захист прав споживачів» взагалі не регулює відносини які склались між сторонами договорів фінансового лізингу. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення відповідачем чинного законодавства України. Також, звертає увагу суду на те, що свідчення позивача щодо несправедливості умов договору являється суто суб'єктивним. В своїй позовній заяві позивач жодним чином не доводить того, що умови договору порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 ЦК України; того, що умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; та того, що умови договору завдають якоїсь шкоди споживачеві. Крім того, поведінка позивача свідчить про бажання ухилитись від взятих на себе зобов'язань за будь-яку ціну. Таким чином, вважає даний позов безпідставним та таким, що не підкріплений жодним належним доказом, даний правочин не підлягає визнанню недійсним лише з підстав заперечення його дійсності позивачем (лізингоодержувачем). Укладений договір фінансового лізингу є дійсним в силу його укладення та досягнення згоди по всіх істотних умовах. Суд, дослідивши докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.09.2015 року між позивачем [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було укладено договір № 000020 фінансового лізингу. Даний договір нотаріально не посвідчений. Згідно п. 1.1. вказаного договору, предметом договору є транспортний засіб Reno Duster 1,6. Згідно п. 8.2. сторони погодились, що вартість предмета лізингу на час укладення договору становить 14 175,62 доларів США, що на час укладення договору еквівалентно 333 080 грн. Згідно пункту 1.7 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачеві не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства : адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу. Позивач зазначає, що після підписання договору, представником відповідача було надано позивачу рахунок до сплати в розмірі 66616,00 гривень, при цьому представник відповідача під час укладання договору запевнила позивача, що сплативши 20 % від вартості автомобіля, він зможе забрати авто вже на наступний день. 09.09.2015 року [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача кошти в сумі 66 616 грн. Станом на час звернення до суду з позовом позивач не отримав у користування предмет лізингу, що відповідачем не оспорюється. Позивач вказує, що договір № 000020 фінансового лізингу від 09.09.2015 року є недійсним в силу того, що порушує його права, як споживача, тобто всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; містить несправедливі умови. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Так, згідно з п. 10.5 договору у випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. Пункт 10.15 договору за змістом теж свідчить про право лізингодавця в односторонньому порядку змінювати платежі, а в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмета лізингу лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмета лізингу, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються. Пунктом 10.13 Договору передбачено, що розмір лізингової плати може індексуватися залежно від зміни законодавства, яке впливає на лізингову діяльність лізингодавця, збільшенням або зменшенням податків та змінами ситуації на грошовому ринку. Також, розмір лізингової плати може індексуватися та змінюватися в залежності від зміни законодавства, розміру податків і прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу, проте формули перерахунку не передбачено. Тому аналізуючи спірний договір фінансового лізингу від 09.09.2015 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Тому такі умови є несправедливими. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 09.09.2015 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову не лише у зв'язку із несправедливими умовами договору, а також бере до уваги порушення щодо відсутності ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності та нотаріального посвідчення спірного договору. Дані висновки суду відповідають правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловленій 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Згідно з п. 7 Постанови пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Також, згідно п. 10 цієї ж Постанови, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Отже, правомірною є вимога про стягнення з відповідача на його користь 66 616 грн. 00 коп., сплачених ним. У зв'язку з наведеним, суд застосовуючи реституцію, стягує з відповідача на користь позивача [PERSON] передані за договором фінансового лізингу № 000020 від 09.09.2015 року кошти у сумі 66 616 грн. 00 коп., що відповідає суті реституції, яка полягає у поверненні стороною всього отриманого за недійсним договором. Судові витрати по справі (а саме судовий збір в сумі 666 грн. 16 коп.) стягується з відповідача в дохід держави згідно вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved