Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

16.09.2014 року позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із вищезазначеною позовною заявою посилаючись на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір. З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за укладеним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав іпотекодержателю об'єкт нерухомого майна. Взяті на себе зобов'язання з повернення отриманого кредиту та сплати відсотків за його користування позичальник належним чином не виконує, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. 20.01.2015 року відповідач подав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що вимоги позивача задоволення не підлягають, оскільки з моменту порушення його права сплив строк загальної позовної давності. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, у своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, просив суд позовні вимоги задовольнити. Разом з тим, вказав, що твердження відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу, так як 05.12.2011 року позивачем було вчинено дій, що свідчили про визнання ним свого боргу, що є підставою для переривання перебігу позовної давності. Відповідач та третя особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, з підстав викладених у письмових запереченнях відповідача. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 09.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 226Є/V-U, відповідно до умов якого, остання отримала кредитні кошти у розмірі 450 000,00 грн. строком до 08.11.2012 року із сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 20,00 % річних. Згідно умов договору позичальник взяв на себе зобов'язання повертати кредит та відсотки за його користування, сплатити винагороду (комісію) в строк та в порядку, встановленому договором, а саме, щомісячно в період сплати, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок погашати рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору належні до сплати платежі за договором. Для забезпечення виконання позичальником - [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № 226Є/V-U від 09.11.2007 року між кредитором та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець - відповідач передав іпотекодержателю об'єкт нерухомого майна, а саме: [ADDRESS], вартістю 494 900,00 грн., що належить йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2002 року. 12.06.2014 року в зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 226Є/V-U від 09.11.2007 року банком надіслано позичальнику - [PERSON] досудову вимогу про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, однак, така була проігнорована останньою. З наданого позивачем розрахунку слідує, що заборгованість позичальника за кредитним договором № 226Є/V-U від 09.11.2007 року, станом на 01.08.2014 року складає 1 481 321,71 грн. Оцінивши докази, зібрані та досліджені у ході судового розгляду справи, у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У ході судового розгляду справи встановлено, що позичальник взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за кредитним договором належним чином не виконує, що є підставою для задоволення вимог кредитора за рахунок предмета іпотеки. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, тощо. За умовами договору іпотеки іпотекодавцем також надано повноваження іпотекодержателю на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі у разі порушення основного зобов'язання. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних договорів» від 30.03.2012 року № 5 в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у резолютивній частині рішення в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що боржник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, суд прийшов до переконання про наявність підстав для задоволення вимог кредитора, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналізуючи заперечення відповідача з приводу пропуску позивачем строку позовної давності суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною даною або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Статтею 256 ЦК України регламентовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 226Є/V-U від 09.11.2007 року, 05.12.2011 року, в рахунок погашення боргу за вказаним договором, було сплачено 1364,25 грн., що відповідно до вимог ст. 264 ЦК України, є підставою для переривання перебігу позовної давності. Частиною 3 статті 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так як позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.09.2014 року - в межах строків позовної давності, перебіг якої слід обліковувати з 05.12.2011 року, суд вважає, що заперечення відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності не заслуговують на увагу. Витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved