Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

17.06.2014 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просила суд визнати недійним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 30.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], а також скасувати запис про державну реєстрацію права на вказане вище нерухоме майно №40749 від 15.01.2013 року. Обґрунтовуючи позов [PERSON] зазначила, що в період з 16.11.1985 року по 18.09.2001 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. В період шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], яку було оформлено на відповідача [PERSON], яку він 30.11.2012 року подарував їх сину [PERSON] без її згоди. На думку позивача, вказаний договір дарування порушує її право, як співвласника вказаного вище нерухомого майна. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позов не визнала просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] позов не визнав просив у його задоволенні відмовити. Третя особа приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON], повідомлялася про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, натомість відповідно до ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 18.06.2014 року надіслала на адресу суду належним чином посвідчені копії документів, які стали підставою для посвідчення неї оскаржуваного договору дарування. (а.с. 37-42) Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так під час розгляду справи встановлено, а також підтверджено письмовими матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] в період з 16.11.1985 року по 18.09.2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі. (а.с.9) Згідно свідоцтва про право власності від 20.01.2000 року №12, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с.31) 13.11.2012 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п.2 Постави Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ст. 65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя за укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Укладаючи оскаржуваний договір дарування відповідач [PERSON] надав нотаріусу письмову заяву, в якій зазначив, що на момент придбання ним квартири [ADDRESS] в зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах ні з ким не перебував, (а.с.41), що не відповідає дійсності, адже, як було зазначено вище [PERSON] набув право власності на спірну квартиру 20.01.2000 року, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, який було розірвано 18.09.2001 року. Таким чином [PERSON] під час посвідчення оспорюваного договору надав нотаріусу неправдиві відомості. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.06.2013 року, яке набрало чинності 08.07.2013 року, визнано квартиру [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], здійснено розподіл вказаної квартири та визнано за [PERSON] право власності на ? частину цієї квартири. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійним судом не вимагається. У випадках встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але один із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 30.11.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу [PERSON] має бути визнаний судом недійсним, адже в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому при її відчуженні обов'язково мала бути згода позивача. У зв'язку з визнанням договору дарування недійсним, суд вважає за можливе і скасувати запис про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, адже вказана вимога є похідною від вимоги, про визнання договору дарування недійсним.

Outcome: approved