Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

16.03.2021 року позивачка звернулася до суду із даним позовом, в якому просить: 1) визнати укладений 01.11.2018 р. між нею та ПП «Девік» договір виконання робіт - удаваним, вчиненим для приховання насправді вчиненого трудового договору; 2) визнати, що між нею та ПП «Девік» з 16.10.2018 р. до 28.11.2018 р. існували трудові правовідносини; 3) зобов`язати відповідача, оформити із нею трудовий договір з 16.10.2018 р. до 28.11.2018 р., зареєструвати його в податковій службі, винести наказ про виконання нею обов`язків юрисконсульта, інспектора з питань кадрів, нарахувати та сплатити відповідно до законодавства податок на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період роботи з 16.10.2018 р. до 28.11.2018 р.; 4) стягнути з відповідача у її користь 13 800,60 грн. оплати праці; 5) зобов`язати Державну службу України з питань праці накласти на відповідача фінансову санкцію, передбачену абз. 2 ч.2 ст. 265 КЗпП України. В обґрунтування позову послалася на те, що з 16.10.2018 р. до 28.11.2018 р. включно, вона працювала в Транспортно-експедиційній компанії «Девік» на посаді юриста з частковим виконанням функцій інспектора кадрової служби, та згідно попереднього роз`яснення керівника ПП «Девік» [PERSON] в її обов`язки входило ведення юридичного супроводу господарської діяльності підприємства, договірної роботи (підготовка, редагування, візування договорів, ведення переговорів з контрагентами), претензійної роботи, кадрового діловодства, а також представництво підприємства перед державними органами в господарських та адміністративних судах та співробітництво зі страховими компаніями. Попередньо між ними було погоджено, що перший місяць вона буде працювати на умовах випробування, та на цей час між ними було укладено цивільно-правовий договір без оформлення наказу про прийняття на роботу. 16.10.2018 р. директор ПП «Девік» визначив їй робоче місце в бухгалтерії, надав дані доступу до її робочого комп`ютера, підключив внутрішній телефон, та з цього часу по 28.11.2018 р. щодня, як і інші працівники, приходила на роботу в бухгалтерію Транспортно-експедиційної компанії «Девік», розташованої в бізнес-центрі за адресою: м. Львів, вул. Хмельницького, 212, та виконувала умови трудового розпорядку і дисципліни, приймала участь у щоденних службових нарадах та виконувала встановлені їй завдання. Ствердила, що вказаний вище цивільно-правовий договір вона підписала на вимогу керівника відповідача, щоб мати хоча б якесь підтвердження існування між ними трудових відносин, проте зробила вона це лише 01.11.2018 р., тобто на два тижні пізніше від початку виконання трудових обов`язків, оскільки намагалась переконати керівника відповідача переробити договір з визначенням предмету договору і обов`язків юриста, а не менеджера-логіста. Вважає, що обсяг виконуваної нею роботи свідчить про вчинення між сторонами не цивільно-правового договору, а трудового договору, а тому вважає, що відносини між ними повинні регулюватися нормами трудового законодавства. 28.11.2018 р. за спільною згодою між сторонами були розірвані трудові відносини, при цьому між ними не було підписано жодного акта про прийняття виконаних робіт. Зазначила, що відповідач лише частково оплатив її роботу, її спроби в досудовому порядку врегулювати спір виявились безрезультатними, при цьому саме із за цього вона пропустила строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який вона просить суд поновити. З огляду на те, що в жовтні 2018 р. вона відпрацювала 12 робочих днів, а в листопаді 2018 р. 20 робочих днів, відтак сума заробітної плати, що підлягає стягненню становить 13 800,60 грн.. За таких обставин, пославшись на приписи ст.ст. 235 ЦК України, 232-234, 265 КЗпП України, просить позов задовольнити. Ухвалою від 19.03.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 26.04.2021 року з повідомленням сторін, який було відкладено, востаннє, на 02.08.2021 р., у зв`язку із неодноразовими неявками позивачки у судове засідання. 16.04.2021 р. представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку із його безпідставністю. Зазначає, що між сторонами існували договірні правовідносини згідно з цивільно-правовим договором, при цьому підписання позивачкою Договору про виконання робіт від 01.11.2018 р., підтверджує взяття нею зобов`язань саме щодо пошуку та забезпечення організації перевезення вантажів при транспортно-експедиційній діяльності замовника. При цьому, протягом 2018 р. в штатному розписі відповідача не існувало таких посад як «юрист» чи «інспектор служби кадрів», про виконання посадових обов`язків яких зазначає позивачка, робочого місця створено не було, більше того, ведення кадрового діловодства на підприємстві здійснює директор підприємства. Ствердила, що позивачка протягом зазначеного періоду перебувала у трудових відносинах з ПП «Юридична консультація Іванни Малицької», тобто з 2007 р. та до сьогоднішнього дня являється керівником, що у свою чергу спростовує підстави наведені у позовній заяві, оскільки остання фактично не могла працювати повний робочий день у двох суб`єктів, що свідчить про вигідність укладення позивачем саме цивільно-правового договору. У позовній заяві позивач посилається на часткову оплату її праці, однак доказів на підтвердження таких фактів не надає, так само у позовній заяві не зазначено суми, що нібито були виплаченими. Також зазначає, що більшість наданих позивачкою документів не містять підписів, дат та інших реквізитів, що безпосередньо встановлювали б обставини, описані у позові, а також не зрозуміло, яке відношення вони мають до сторін у справі. Ствердила, що позивачкою не дотримано вимог законодавства щодо позовної давності у трудових спорах, а саме зі змісту позовної заяви позивачка довідалася про нібито порушення свого права 01.11.2018 р. під час укладення вказаного вище договору, отже з 02.11.2018 р. повинен був розпочатися перебіг тримісячного строку, визначений ст. 233КЗпП України, останнім днем якого є 01.02.2019 р., при цьому звертаючись до суду з даним позовом позивачкою не обґрунтовано наявність поважних причин пропуску такого строку, проте позивачка зазначає про наявність у неї вищої юридичної освіти та чітке знання та розуміння ст. 233КЗпП України. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала частково, просила задовольнити позов в частині визнання того, що між сторонами існували трудові правовідносини так як договір про виконання робіт був удаваним, стягнути середній заробіток за вказаний період та відповідно оформити наказ. В обґрунтування своїх доводів послалась на обставини описані у позовній заяві. Зазначила, що підписала договір виконання робіт, оскільки на підприємстві фактично була відсутня посада юриста, однак згідно укладеного договору жодних робіт не виконувала, актів виконаних робіт до роботодавця на оплату не подавала. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила у повному обсязі, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що вказаний договір не реєструвався в органах ДФС оскільки роботи, згідно нього, виконані не були, жодна оплата не проводилась. Оцінивши докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). 01.11.2018 р. між ПП «Девік» (замовник) та [PERSON] (виконавець) був укладений договір про виконання робіт, відповідно до умов якого, такий було укладено відповідно до глави 61 ЦК України, виконавець заявила про своє бажання укласти даний договір цивільно-правового характеру, в зв`язку з можливістю виконувати роботу за цим договором у вільний час (через сімейні обставини, стан здоров`я, зайнятість за основним місцем праці, навчання чи ін.. Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє протягом 3-х місяців. Дія договору припиняється: після закінчення терміну його дії; за угодою сторін; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України (п.п. 1.1, 5.1, 5.3 Договору). Згідно п. 1.2 Договору, предметом цього договору є зобов`язання виконавця від імені замовника здійснювати роботу відповідно до вимог замовника щодо пошуку та забезпечення організації перевезення вантажів при здійсненні замовником транспортно-експедиційної діяльності, а замовник в свою чергу приймає та оплачує належно виконану роботу. За виконану роботу по кожному рейсу з перевезення вантажів, пошук якого був виконаний виконавцем, замовник сплачує виконавцю суму в розмірі 100,00 грн., з якої вираховуються всі податки та обов`язкові платежі і здійснюються нарахування, передбачені чинним законодавством України. Оплата здійснюється у відповідності з чинним законодавством України (п. п. 3.1, 3.4 Договору). За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України). Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу . Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Відповідно до копії наказу ПП «Девік» від 27.09.2018 р. за №27/09/18, внесено зміни у штатний розклад підприємства з 01.10.2018 р., тобто з вказаного періоду у штатному розписі підприємства визначено наступні посади (професії), а саме: директор підприємства, директор виконавчий, начальник відділу транспортно-експедиційної діяльності, менеджер з транспортно-експедиторської діяльності, бухгалтер, водій автотранспортних засобів, охоронець. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що укладена з відповідачем цивільно-правова угода щодо виконання робіт носять формальний, удаваний характер і фактично, на її думку, була укладена для приховання трудових відносин між сторонами. Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що викладена у постанові від 13.06.2019 р. по справі № 815/954/18 (адміністративне провадження №К/9901/3195/19). Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших правовідносин, ніж ті, які ним передбачені, вирішенню підлягають питання правової природи оспорюваного правочину та характер спірних правовідносин сторін. Суд звертає увагу на те, що позивачкою не доведено наявність дефекту волі при укладенні договору, невідповідність її волі та зафіксованого у договорі волевиявлення. Договір містить усі обов`язкові умови договору підряду. Позивачка намагалась виконувати взяті на себе зобов`язання згідно цивільно-правового договору, що підтверджується копією заявки №2018-06644 від 20.11.2018 р. про здійснення пошуку перевезення вантажу - рулонів, проте в ході судового розгляду встановлено, що вказаний рейс нею не був до кінця доведений. Акти виконаних робіт позивачка (виконавець) не подавала, через що відповідач жодної оплати, згідно вказаного вище договору, не проводив, будь-які інші належні та допустимі докази виконання позивачкою роботи, що передбачена договором про виконання робіт, у матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд критично оцінює доводи і міркування позивачки, що стосуються виконання нею обов`язків юриста, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях та спростовуються матеріалами справи, оскільки не наведено доказів систематичного виконання нею такого роду робіт. При цьому, відповідь на притензію №19/10/18 від 19.10.2018 р., яка оформлена на офіційному бланку відповідача, за підписом директора, у якій наявне посилання на виконавця «юрист [PERSON]», жодним чином не доводить протилежного, оскільки всі наявні записи у відповіді закреслені, що в свою чергу анулює його офіційність. Інші письмові докази, які долучені позивачкою до матеріалів справи, а саме: аркуші паперу із рукописними та друкованими записками, графічними табличками, роздрукований текст із загальнодоступної вебсторінки, копії з щоденника (блокнота), суд не приймає до уваги, окільки на підставі таких неможливо встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що підлягають доказуванню. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено удаваності правочину, що свідчить про необґрунтованість основних позовних вимог (визнання правочину удаваним та встановлення факту існування трудових відносин), а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, при цьому не підлягають задоволенню і похідні вимоги про оформлення трудового договору та стягнення оплати праці. Окрім цього,згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячнийстрок з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Уразі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до положень п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 223 КЗпП (322-08) строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін згідно ст. 233 КЗпП України Зі змісту позовної заяви встановлено, позивачка дізналася про порушення свого права 01.11.2018 р., проте до суду з даним позовом позивачка звернулася лише 16.03.2021 р., тобто більш як через два роки з часу коли дізналася про порушення свого права. Зважаючи на вказане, позивачкою пропущено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли вона дізналася про порушення свого права. Жодних доводів, які б свідчили про поважність причин пропуску цього строку позивачка не навела. За наведених вище обставин суд вважає, що такий строк пропущено позивачкою без поважних причин та вказана підстава також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed