Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

17.06.2020 [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості із заробітної плати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період з 2013 року по 2019 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем. 30.08.2019 позивач був звільнений з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП. Вказує, що після звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі, а саме невиплаченою залишилась сума в розмірі 115 000 грн. Приписом Управління держпраці у Волинській області про усунення виявлених порушень від 15.11.2019 зобов`язано відповідача усунути порушення щодо проведення неналежного розрахунку з працівником після звільнення. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи наведене, просив суд, стягнути з відповідача в його користь невиплачену заробітну плату у розмірі 115 000 грн., та 83 464,96 грн. суму середнього заробітку за весь час прострочення виплати заробітної плати, а всього коштів - 198 464,96 грн. Ухвалою суду від 19.06.2020 було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. У встановлений строк від відповідача до суду надійшов відзив на позов. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримав частково, просив стягнути з відповідача лише суму середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з роботи, оскільки заробітна плата йому була виплачена в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову визнав частково. Суду пояснив, що невиплата позивачу коштів була спричинена об`єктивними обставинами - наявністю накладеного арешту на все майно і банківські рахунки підприємства. Окрім того, заявлені суми є неспівмірними із встановленим розміром заборгованості, а тому вимоги позову визнали в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 20 000 грн. В частині стягнення 115 000 грн. просив закрити провадження у зв`язку з відсутністю предмета спору. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] у період з 02.01.2013 по 30.08.2019 працював в Державному підприємстві «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на посаді начальника планово-фінансового відділу, головним бухгалтером. Даний факт підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 9,10). Відповідно до наказу №43 про звільнення з роботи від 30.08.2019 [PERSON] - головного бухгалтера, було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України - за систематичне не виконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором (а. с. 11). Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок виплати заробітної плати і проведення повного розрахунку зі звільненим працівником - виплати всіх сум, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. З відповіді на адвокатський запит наданої ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України від 05.06.2020 (а.с. 12), копії розрахункових листків (а.с. 17), встановлено, що за ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України обліковується заборгованість із заробітної плати перед позивачем в сумі 116 856,99 грн. Відповідач частково сплатив заборгованість в розмірі 1 856,99 грн., що стверджується копією видаткового касового ордера №36 від 12.02.2020 (а.с. 19). Станом на день звернення із позовом до суду, не виплаченою залишалася сума в розмірі 115 000 грн. Факт проведення неналежного розрахунку та невиплати [PERSON] заробітної плати в день звільнення встановлено і в ході проведення інспекційного відвідування ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України - Управлінням держпраці у Волинській області (а.с. 28). Щодо відповідача винесено припис про усунення виявлених порушень №ВЛ 1023/1647/АВ/ПТ, яким зобов`язано в строк до 14.02.2020 провести належний розрахунок із працівниками, в тому числі [PERSON] . Відповідач затримку проведення повного розрахунку із [PERSON] в судовому засіданні визнав та пояснив її наявністю накладеного арешту на рахунки підприємства, як боржника у виконавчому провадженні в період з жовтня 2019 року по серпень 2020 року. Після зняття арешту з рахунків ДП «Дослідне господарство «Перемога», [PERSON] було виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 115 000 грн., що стверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 18.08.2020. [PERSON] в судовому засіданні не заперечував факту проведення розрахунку. Із роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП. Таким чином суд дійшов висновку, що оскільки з вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, останній вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач надав суду розрахунок відповідно до якого, період затримки розрахунку при звільненні позивача з 31.08.2019 по 31.12.2019 включно, становить 85 робочих днів, в період з 01.01.2020 по 16.06.2020 становить 112 робочих днів. В загальному затримка у проведенні розрахунку складає 197 робочих днів. З урахуванням вказаної в розрахунковому листі (а.с.18) середньоденної заробітної плати позивача - 423,68 грн., позивачем заявлено до відшкодування суму середнього заробітку в розмірі (197х423,68) 83 464,96 грн. Судом встановлено, що в період з 05.11.2019 по 05.08.2020 в ході виконавчого провадження №60454495 з виконання наказу Господарського суду Волинської області від 16.10.2019 про стягнення з відповідача в користь ТОВ «Спектр-Агро» коштів, за постановою державного виконавця було накладено арешт на рахунки боржника. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки наявний арешт рахунків роботодавця стався з його вини, і не виключає його відповідальності. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, арешт коштів роботодавця сам по собі не може слугувати причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, відступивши від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, вказала на наступне. «Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. … звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. …виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: -Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; -Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; -Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; -Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача суд враховує те, що позивачу при звільненні з 31.08.2019 не було виплачено 115 000 грн. заробітної плати. Разом з тим, суд враховує те, що невиплата позивачу належних при звільненні сум була пов`язана з арештом рахунків відповідача, і виплата належної позивачу суми була позивачу 18.08.2020 відразу після зняття арешту з рахунків. Враховуючи можливі майнові втрати позивача, суд вважає, що при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на день ухвалення рішення розмір мінімальної заробітної плати становить 5 000 грн. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період 11,5 місяців становить (11,5х5000) 57 500 грн. Такий розмір середнього заробітку суд вважає достатнім і справедливим. Таким чином, проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що з ДП «Дослідне господарство «Перемога» Волинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної академії аграрних наук України на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 57 500 грн. Крім того, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial