Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

17.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки через лінію розмежування у зону проведення Операції Об'єднаних Cил на тимчасово непідконтрольній території України та АР Крим, а також до Російської Федерації, разом із матір'ю , без згоди та супроводу батька. В обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що у 2012 році вона з відповідачем вирішили жити разом , але одружені не були. [INFO] року в них народилась дитина - [PERSON]. [PERSON] одразу визнав батьківство та надав донці своє прізвище. Але нажаль через деякий час стосунки позивача з відповідачем погіршали . Через постійні сварки вони вирішили жити окремо . Після цього відповідач ще деякий час підтримував зв'язок з дитиною та допомагав, але згодом й це припинилось. Зараз дитина мешкає разом з [PERSON] , яка виховує дитину без допомоги відповідача. Протягом довгого часу [PERSON] не бачився з донькою та зовсім припинив цікавитися її життям та потребами. На окупованій території у позивача мешкають усі її родичі. Також позивач бажає відвезти дитину за кордон з метою її оздоровлення та розширення її кругозору, але це не можливо зробити без дозволу відповідача. Тому на даний час [PERSON] змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явились , про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. В позовній заяві просили суд справу розглянути без їх участі, на позовних вимогах наполягали. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений своєчасно та належним чином , проти позову не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: з 2012 року позивач з відповідачем почали разом мешкати. [INFO] року у них народилась дитина- дівчинка [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження виданого виконкомом Комісарівської селищної ради Перевальського району Луганської області від 02.04.2013 року, актовий запис № 03. Зараз дитина знаходиться на повному утриманні позивача, відповідач участі у вихованні та догляді за донькою не приймає вже довгий час та ніяк не приймає участі у її житті. Позивач бажає повезти дитину за кордон з метою відпочинку та розширення її кругозору, однак не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача. Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Судом також встановлено, що дитина мешкає разом з позивачем , яка має намір виїхати в гості до своїх родичів в зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольній території України. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У відповідності до положень п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, а саме рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Крім того, згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини», яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд приходить до висновку та вважає можливим і достатнім надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за кордон за межі території України з матір'ю без згоди та супроводу батька. На підставі викладеного та ст. 141, ч. 2 ст. 150 СК України, ст. 313 ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27 січня 1995 р. N 57, ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН «Про права дитини»,

Outcome: approved