Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

16.08.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою площею 0,088 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] шляхом заборони відповідачці користуватися вказаною земельною ділянкою для в'їзду/виїзду з її гаражу, посилаючись на те, що відповідачка є власницею гаражу, в'їзд та виїзд до якого здійснюється через належну йому земельну ділянку, без жодних правових підстав, що перешкоджає йому належним чином користуватися земельною ділянкою, хоча у відповідачки є можливість організувати в'їзд та виїзд з протилежної сторони, на що вона не погоджується добровільно. З посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. 152 ЗК України, ст. 391 ЦК України просив задовольнити позов. 16.09.2013 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення безстрокового безкоштовного земельного сервітуту на площі 52 м2 на право проїзду через земельну ділянку площею 88 м2, розташованою за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON], посилаючись на те, що вона є власницею земельної ділянки, розташованої у дворі багатоквартирного будинку [ADDRESS], на якій у 1992 році був збудований гараж, власником якого вона є. Власником суміжної земельної ділянки є відповідач [PERSON] Під час виділення [PERSON] земельної ділянки, в інтересах першого власника гаражу ([PERSON]) було встановлено обтяження у вигляді сервітуту на право проїзду, площею 52 м2. Крім того, [PERSON] допущений самовільний захват 9 м2 земельної ділянки, збудовано сауну з гаражем замість гаражу. Договір сервітуту від 08.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON] міститься у матеріалах технічної документації із виділення [PERSON] земельної ділянки у власність і відповідно до ст. 101 ЗК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи. Зробити проїзд до гаражу з іншого сторони неможливо, так як там проходять міські комунікації. З посиланням на ст. ст. 101, 152 ЗК України, ст. ст. 13, 16, 401, 402 ЦК України просила задовольнити зустрічний позов. 21.03.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], Голопристанської міської ради Херсонської області про скасування рішення Голопристанської міської ради Херсонської області від 16.04.2003 року № 323 про затвердження [PERSON] проекту відведення земельної ділянки та на безоплатну передачу її у власність для будівництва індивідуального гаражу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХС № 032002 від 16.09.2003 року, посилаючись на те, що вона є власницею земельної ділянки, розташованої у дворі багатоквартирного будинку [ADDRESS], на якій у 1992 році був збудований гараж, власником якого вона є. Власником суміжної земельної ділянки є відповідач [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХС № 032002 від 16.09.2003 року. Оскільки оскаржуваним рішенням Голопристанської міської ради [PERSON] у власність були передані землі загального користування (проїзд), що суперечить ст. 83 ЗК України, просила задовольнити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, наполягали на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позові. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] не визнали, оскільки згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи [PERSON] має технічну можливість перенести ворота гаражу на протилежну сторону та облаштувати в'їзд та виїзд до свого гаражу з протилежної сторони, а не використовувати належну йому земельну ділянку для цього. Також не визнали позов [PERSON] про скасування рішення Голопристанської міської ради Херсонської області від 16.04.2003 року № 323 про затвердження [PERSON] проекту відведення земельної ділянки та на безоплатну передачу її у власність для будівництва індивідуального гаражу, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХС № 032002 від 16.09.2003 року як безпідставний та необґрунтований, оскільки рішення міської ради повністю відповідає чинному законодавству України. У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримав, наполягав на їх задоволенні, з підстав, зазначених у позовах. Позовні вимоги [PERSON] не визнав з тих підстав, що перенесення воріт на протилежний бік гаражу призведе до фактичного руйнування гаражу. [PERSON] не зміг би приватизувати земельну ділянку під гараж, якби не підписав із [PERSON] договір земельного сервітуту. У судовому засіданні представники відповідача Голопристанської міської ради Херсонської області Гурнак А. В. та Година О. О. у судовому засіданні позов [PERSON] не визнали через його безпідставність та необґрунтованість, так як земельна ділянка, яка передана [PERSON] ніколи не перебувала у землях загального користування та не використовувалася для проїзду, а згідно генерального плану забудови м. Гола Пристань була виділена для будівництва індивідуальних гаражів, а тому міська рада не порушувала вимог чинного законодавства, приймаючи спірне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню повністю, а позови [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням восьмої сесії ХХІV скликання Голопристанської міської ради Херсонської області за № 323 від 16.04.2003 року «Про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки [PERSON] на безоплатну передачу її у власність для будівництва індивідуального гаражу» [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на безоплатну передачу у власність для будівництва індивідуального гаражу, площею 88 м2 по [ADDRESS] (т. 2 а. с. 72 - на звороті). Оскільки позивачкою не надано до суду доказів того, що вказана вище земельна ділянка належала до земель загального користування, а доказування викладених у позові обставин лежить саме на позивачці, позовні вимоги [PERSON] про скасування рішення Голопристанської міської ради Херсонської області від 16.04.2003 року № 323 та, як наслідок, такого скасування визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серія ХС № 032002 від 16.09.2003 року задоволенню не підлягають як безпідставні та необґрунтовані. В процесі складання технічної документації [PERSON] було узгоджено межі земельної ділянки із суміжними землекористувачами, в тому числі із [PERSON] (т. 2 а. с. 73 - на звороті). Матеріали технічної документації містять в собі також договір на встановлення земельного сервітуту від 08.09.2003 року, який був укладений між землекористувачами [PERSON] та [PERSON] на проїзд транспортним засобом через земельну ділянку до індивідуального гаражу [PERSON] (т. 2 а. с. 77). При цьому даний договір не містить в собі розміру земельної ділянки щодо якої узгоджені сторонами обмеження. Відповідно до п. 2.1. вище вказаного договору даний договір вступає в силу з моменту його реєстрації в Поземельній книзі. Згідно ст. 98 ЗК України (в редакції станом на 08.09.2003 року) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. За ст. 100 ЗК України (в редакції станом на 08.09.2003 року) власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. Право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку. У відповідності до ст. 125 ЗК України (в редакції станом на 08.09.2003 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За ст. 126 ЗК України (в редакції станом на 08.09.2003 року) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 16.09.2003 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХС № 032002, площею 0,0088 га, кадастровий номер 6522310100:01:001:0617, розташованою за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 3). Таким чином, на момент підписання [PERSON] із [PERSON] договору про встановлення земельного сервітуту від 08.09.2003 року ані [PERSON], ані [PERSON] не були власниками земельних ділянок, якими вони фактично користувалися, договір не містить істотних умов щодо розміру земельної ділянки щодо якої встановлювалося обмеження, не пройшов державної реєстрації у Голопристанському районному відділу земельних ресурсів, а тому є неукладеним, тобто таким, що не відбувся та не тягне за собою жодних юридичних наслідків для його сторін. У відповідності до договору купівлі-продажу від 04.10.2007 року власницею гаражу по [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1 а. с. 31-34). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.07.2013 року [PERSON] набула права власності на земельну ділянку площею 0,0032 га по [ADDRESS], кадастровий номер 6522310100:02:001:0797 (т. 1 а. с. 35-36). Таким чином, на момент ухвалення судом рішення [PERSON] та [PERSON] є суміжними землевласниками, на земельних ділянках яких містяться належні їм гаражі. [PERSON] користується частиною земельної ділянки, яка належить [PERSON] для проїзду до належного їй гаражу. У відповідності до ст. 100 ЗК України (в редакції на момент ухвалення рішення) сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У відповідності до ч.1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 069/2013 від 10.02.2014 року існує технічна можливість користування гаражем, розташованим по [ADDRESS], який належить [PERSON] не використовуючи проїзд через земельну ділянку, що належить [PERSON] Технічна можливість перенесення в'їзних воріт до гаражу [PERSON] з аверсного фасаду (що виходить до будинку [ADDRESS]) до нинішнього реверсного фасаду (що виходить [ADDRESS]) із закладенням існуючого ворітного прорізу і облаштуванням такого прорізу на реверсному фасаді можлива лише після повного обстеження будівлі та її конструктивних елементів, розроблення та погодження необхідної проектної документації (т. 2 а. с. 15-25). Таким чином, [PERSON] у судовому засіданні не доведено необхідність встановлення земельного сервітуту на право проїзду через земельну ділянку, яка належить [PERSON], оскільки [PERSON] має можливість облаштувати проїзд до свого гаражу з протилежного боку, попередньо облаштувавши в гаражі ворітний проріз із закладенням існуючого ворітного прорізу, а тому позовні вимоги, викладені [PERSON] у зустрічному позові задоволенню не підлягають. Натомість позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні ним належною йому земельною ділянкою підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved