Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

16 січня 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних втрат за договором позики. В обґрунтування позову вказувала, що рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18.09.2014 року з відповідачки на її користь було стягнуто грошові кошти в розмірі 38806,46 грн. за договором позики. Однак, станом на день звернення позивачки до суду відповідачкою зазначене рішення суду не виконане. Позивачка вказує, що за таких обставин між сторонами продовжують існувати правовідносини, які за своєю правовою природою відносяться до договорів позики і тягнуть за собою виникнення всіх повязаних з ними прав та обовязків. З урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] 19649,98 грн. відсотків за користування чужими коштами, 2106,03 грн. 3% річних та 37598,10 грн. інфляційних втрат, а всього 59354,11 грн. Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Зокрема вказав на те, що розрахунок проведено невірно. Заслухавши думку учасників розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом обєктивно встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено два договори позики, відповідно до яких, відповідачка отримала від позивачки у борг 1000 та 2000 доларів США. Отримання цих сум підтверджується розписками про отримання коштів від 29.03.2011 та від 03.06.2013. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 18.09.2014 з відповідачки на користь позивачки було стягнуто грошові кошти в розмірі 36827,73 грн, зокрема, 34\~950 грн сума заборгованості та 1877,73 грн 3% річних. Станом на день звернення позивачки до суду зазначене рішення суду не виконане. Відповідачкою не повернуто суми боргу за договором позики, стягнутої з неї на користь позивачки за рішенням суду. З викладених підстав, здійснивши аналіз ст.ст. 599, 600, 604609 ЦК України суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору позики та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. Отже, відсутність реального виконання боржником свого зобовязання свідчить про наявність між сторонами договірних правовідносин, які за своєю правовою природою відносяться до договорів позики, що не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування коштами позики, згідно із ст.ст. 625, 1048 - 1050 ЦК України. Згідно ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Зобовязання припиняється з підстав передбачених ст.ст. 599, 600, 604609 ЦК України. За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частина друга статті 1047 ЦК України вказує на те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимога позивачки про стягнення з відповідачки інфляційних втрат є необґрунтованою та безпідставною, оскільки відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики між сторонами, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Разом з тим, позивачу розяснено положення ст. 10 та 60 ЦПК України та звернуто судом увагу на те, що розрахунок суми заборгованості проводився із суми 37\~806,46 грн, що є неправильним, оскільки заборгованості, яка стягнена апеляційним судом складається із 36 8267,73 грн (34\~950 грн сума заборгованості та 1877,73 грн 3% річних) та 978,73 грн судових витрат, які не є заборгованістю за договором позики та не можуть бути включені у розрахунок при обчисленні заборгованості. Позивач відмовився надати належний розрахунок суми коштів, які підлягають стягненню із відповідача. Суд не може брати на себе функцію доказування при розгляді цивільної справи, а наданий позивачем розрахунок є невірним та необґрунтований. При прийнятті рішення суд курується ст. 212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed