Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

15.08.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ФП№052994 від 12.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі реєстрації актів цивільного стану Снігурівського районного управління юстиції Миколаївської області 12.06.2009 року було зареєстровано шлюб, актовий запис №37. Позивач в заяві зазначає, що на момент подачі позову фактично вони з [PERSON] припинили шлюбні відносини та проживають окремо, оскільки з відповідачем відсутнє порозуміння та між ними склались конфліктні стосунки. 24.01.2017 року від позивача та відповідача надійшли заяви з клопотанням про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач в заяві зазначав, що не заперечує проти розірвання шлюбу та на примирення не згодний. Позивач в заяві зазначала, що на примирення не згодна та просила задовольнити свій позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 211 ч. 3 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Зважаючи, що всі учасники справи заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у суду матеріалів, яких достатньо для ухвалення рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. На момент подачі позовної заяви сторони припинили подружні стосунки, спільного господарства не ведуть та проживають окремо. Неповнолітня дитина, народжена у шлюбі проживають разом із [PERSON] та спору щодо визначення їх місця проживання не має. Відповідач та позивач, в своїх заявах висловили категоричну незгоду на примирення. Згідно зі ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Відповідно до ст. 105 ч. 3 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Встановлено, що позивач та відповідач наполягають на розірванні шлюбу. Згідно ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зясовано, що немає згоди позивача та відповідача на продовження шлюбу, тобто не має їх вільної і повної згоди на шлюб. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка й дружини та збереження шлюбу буде суперечити інтересам подружжя за відсутності їх згоди на продовження шлюбу. З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, яких за твердженням позивача не має. Згідно ст. 113 ЦПК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи викладене, вимога [PERSON] про відновлення дошлюбного прізвища підлягає задоволенню. Судові витрати понесені позивачем у сумі 640 гривень підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України.

Outcome: approved