Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

15.12.2014 року до Московського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява від [PERSON] в особі представників за довіреністю - [PERSON] та [PERSON], до [PERSON], ТОВ «Грімальді», ПАТ «НЕОС БАНК» про визнання договору поруки недійсним. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 24.12.2009 року було укладено Договір поруки № 46-2009 (надалі Договір поруки), відповідно до якого [PERSON] (надалі Відповідач-1) поручився перед ВАТ «Банк Кіпру», правонаступником якого на сьогодні є ПАТ «Альфа-Банк» (надалі Відповідач-3), за ТОВ «Грімальді» (надалі Відповідач-2) по Кредитному договору № 01-11/2009 від 24 грудня 2009 року. [PERSON] (надалі Позивач), яка перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (серія свідоцтва [NUMBER]), зазначена інформація стала відома лише 25.07.2014 року. На думку Позивача, відповідно до норм сімейного законодавства Відповідач-1 мав отримати згоду дружини на укладання Договору поруки, оскільки договір не є дрібним побутовим. Наслідками укладення Договору поруки Позивач убачає розпоряджання майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Також, Позивач вважає, що Договір поруки фактично створює обов'язки не лише для [PERSON] (Поручителя, Відповідача-1), а й для Позивача, оскільки для погашення заборгованості ПАТ «Неос Банк» має право звернути стягнення на її майно. На підтвердження своєї думки Позивач посилався на ст.41 Конституції України; ст.3, 18, 59, 60, 61, 63, 65, 73 СК України; ст.16, 31, 203, 215, 321, 368, 369, 371, 559 ЦК України. 30.12.2014 представник Відповідача-1 - [PERSON], подав зустрічний позов до Позивача, Відповідача-2, Відповідача-3. У зустрічному позові Відповідач-1 просив відмовити у задоволені первісного позову і задовольнити зустрічний, яким визнати припиненим Договір поруки. Зазначив, що первісний та зустрічний позови взаємопов'язані, оскільки випливають із одних правовідносин, а саме, базуються на положеннях Кредитного договору № 01-11/2009 від 24 грудня 2009 року, укладеного між ВАТ «Банк Кіпру» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк») та ТОВ «Грімальді» (надалі Кредитний договір), та Договору поруки № 46-2009 від 24.12.2009 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ «Банк Кіпру» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк») у забезпечення виконання основного зобов'язання. У первісному позові Відповідач-1 просив відмовити, посилаючись на те, що, укладаючи Договір поруки, він розпоряджався лише своєю часткою майна, договір було укладено не в інтересах сім'ї, а отже він не створює обов'язку для другого з подружжя, відтак ніяких правових наслідків для дружини не створив. Також, Відповідач-1 просив визнати Договір поруки припиненим, посилаючись на недотримання Відповідачем 3 умов Договору поруки та приписів цивільного законодавства щодо необхідності погодження з поручителем змін умов основного зобов'язання (Кредитного договору), які призвели до збільшення обсягу відповідальності для Відповідача-1. Свою позицію Відповідач-1 підтвердив ст.16, 31, 559 ЦК України. У судовому засіданні 16.01.2015р. представником Відповідача-3 - ПАТ «Неос Банк» Козленко О.В. подано клопотання про зміну Відповідача-3 у справі правонаступником - Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (ПАТ «Альфа-Банк»), яке мотивовано тим, що 30.09.2014 р. між ПАТ «Неос Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір факторингу № 18/14-Ф, згідно з яким право грошової вимоги за Кредитним договором № 01-11/2009 від 24.12.2009р. та за відповідними договорами поруки та іпотеки перейшли до ПАТ «Альфа-Банк». Ухвалою від 16.01.2015 р. клопотання про зміну Відповідача-3 - правонаступником ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. 30.01.2015 р. у відкритому судовому засіданні представники Позивача - [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача-1 - [PERSON], підтвердив свою позицію, зазначену у зустрічному позові, заперечував проти первісного позову, просив за зустрічним позовом визнати Договір поруки припиненим. Представник Відповідача-3 - ПАТ «Альфа-Банк» Козленко О.В.- проти первісного та зустрічного позову заперечувала, мотивуючи це тим, що наслідком підписання додаткових угод до Кредитного договору не стало збільшення відповідальності для [PERSON] як поручителя, просила відмовити у задоволенні позовів. Відповідач-2 у судове засідання не з'явився, про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надіслав клопотання про розгляд справи без участі його представника. У судовому засіданні суд вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідив матеріали справи, зокрема зміст Кредитного договору № 01-11/2009 від 24 грудня 2009 року, укладеного між ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді», та 13 Додаткових угод до нього (№ 1 від 23 квітня 2010 р.; № 2 від 30 квітня 2010 р.; № 3 від 5 квітня 2010 р.; № 4 від 5 квітня 2011 р.; № 5 від 7 листопада 2011 р.; № 6 від 27 грудня 2011 р.; № 7 від 23 травня 2012 р., № 8 від 17 липня 2012 р.; № 9 від 18 липня 2012 р.; № 10 від 01 серпня 2012 р.; № 11 від 31 жовтня 2012 р.; № 12 від 31 жовтня 2012 р.; № 13 від 5 червня 2013 р.); Договору поруки № 46-2009 від 24.12.2009 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ «Банк Кіпру», та додаткових угод до нього (договір про внесення змін до договору поруки від 23 квітня 2010 р.; додаткова угода № 2 від 17 липня 2012 р.; договір про внесення змін до договору поруки від 31 жовтня 2012 р.). Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що первісна позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом на підставі наданих сторонами письмових доказів встановлено, що 24 грудня 2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Кіпру», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (Відповідач-3) та ТОВ «Грімальді» (Відповідач-2) було укладено Кредитний договір № 01-11/2009. На забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між [PERSON] (Поручитель, Відповідач-1) та ВАТ «Банк Кіпру» (правонаступник ПАТ «Альфа-Банк», Відповідач-3) був підписаний Договір поруки № 46-2009 від 24.12.2009 р. До Кредитного договору та Договору поруки було укладено низку додаткових угод. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Отже, оскільки договір поруки укладено Відповідачем-1 не в інтересах сім'ї, він не породжує для його дружини (Позивача) ніяких обов'язків і за зобов'язаннями Відповідача за цим договором стягнення не може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а за його зобов'язаннями за цим договором стягнення може бути накладено лише на особисте майно Відповідача-1 і на частку у праві спільної сумісної власності Позивача та Відповідача-1, яка виділена йому в натурі. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд вважає, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-97цс13 (постанова від 25 вересня 2013 р.) збільшення обсягу відповідальності має місце у випадках: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Для встановлення наявності чи відсутності факту збільшення обсягу відповідальності поручителя по його зобов'язанням, пов'язаними з Кредитним договором, суд співставив зміст Кредитного договору додаткових угод до нього зі змістом Договору поруки та додаткових угод до нього. Судом встановлено, що 5 квітня 2010 р ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді» уклали додаткову угоду № 3 до Кредитного договору, відповідно до умов якої банк збільшив розмір кредитної лінії для позичальника (ТОВ «Грімальді») з 3000000 (три мільйони) доларів США до 10000000 (десять мільйонів) доларів США (п. 1.1 додаткової угоди № 3). Відповідної додаткової угоди до Договору поруки укладено не було. Перша додаткова угода до Договору поруки була укладена лише 23 квітня 2010 р. Зазначені фактичні обставини справи свідчать про те, що без згоди поручителя були внесені зміни в основне зобов'язання (Кредитний договір) внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителя, зокрема, він став відповідати за виконання позичальником грошових зобов'язань у сумі не 3000000 (три мільйони) доларів США, а 10000000 (десять мільйонів) доларів США. У подальшому ВАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Грімальді» також укладали додаткові угоди до кредитного договору, якими фактично змінювали у бік збільшення обсяг відповідальності поручителя. Так, додатковою угодою № 1 від 23.04.2010 р. до Кредитного договору сторони погодили викласти, п.1.1. Кредитного договору в наступній редакції: «1.1. Банк відкриває Позичальнику кредитну лінію в сумі 10 000 000,00 доларів США, строком з 24.12.2009р. по 21.08.2015 р. зі сплатою Libor (1 місяць) +12% річних. Пункт 1. 7 додаткової угоди № 1 сторони погодили наступній редакції: Викласти п. 3.6 Договору в наступній редакції: «3.6. Сплачувати за користування кредитом проценти в розмірі Libor (1 місяць) +12% річних за строковий кредит та Libor (1 місяць) + 17% річних у разі порушення строків повернення Траншів 1,2,3,4 за договором. Розрахунковий період по нарахуванню процентів 30 (31) день з 21 числа минулого по 20 число поточного місяця із розрахунку 365 (366) днів на рік з моменту виникнення заборгованості, Проценти за кредит позичальник сплачує щомісяця до 27 числа та по закінченні строку дії договору, але не пізніше: для Траншу 1 - 23 березня 2012 р., шляхом перерахування коштів на рахунок № 20687010854001; для Траншу 2 - не пізніше «22» жовтня 2014 р., шляхом перерахування коштів на рахунок № 20783010854002; для Траншу 3 - не пізніше «21» серпня 2015 р., шляхом перерахування коштів на рахунок № 20784010854001; для Траншу 4 - не пізніше «22» квітня 2011 р., шляхом перерахування коштів на рахунок № 20685010854002.». Відповідно до умов Договору про внесення змін до договору поруки від 23 квітня 2010 р. сторони договору поруки домовилися викласти п. 1.1 Договору поруки № 46-2009 в наступній редакції: «1.1. Поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником в повному обсязі грошових зобов'язань, що випливають з Кредитного договору № 01-11/2009 від 24 грудня 2009 року та додаткової угоди № 1 від 23 квітня 2010 року до кредитного договору № 01-11/2009 від 24 грудня 2009 року, згідно якого кредитор відкриває позичальнику кредитну лінію в сумі 10000000 (десять мільйонів) доларів США для поповнення обігових коштів, строком з 24 грудня 2009 р. по 21 серпня 2015 р. зі сплатою Libor (1 місяць) + 12% річних.». Порівняння змісту додаткової угоди № 1 від 23 квітня 2010 р до Кредитного договору. та Договору про внесення змін до договору поруки від 23 квітня 2010 р. свідчить, що за додатковою угодою № 1 до Кредитного договору розмір процентної ставки збільшувався в залежності від факту несвоєчасності сплати певного траншу позичальником до Libor (1 місяць) + 17%. Виходячи з умов додаткової угоди № 1 до Кредитного договору, строк повернення траншу № 4, встановлений не пізніше 22 квітня 2011 року, а це означає, що підвищений розмір процентної ставки до Libor (1 місяць) + 17% може бути застосований до поручителя вже із зазначеної дати, а не з 21 серпня 2015 року. Тобто, відповідальність за неналежне виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором у поручителя наступала вже з 22 квітня 2011 року, а не з 21 серпня 2015 року, як це зазначено в Договорі про внесення змін до договору поруки від 23 квітня 2010 р. Встановлені судом обставини свідчать, що в умови основного зобов'язання (Кредитного договору) неодноразово без згоди поручителя вносилися зміни внаслідок чого збільшувався обсяг його відповідальності. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України Договір поруки № 46-2009 від 24.12.2009 р. припинився з моменту зміни основного зобов'язання (Кредитного договору) без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, а саме з 5 квітня 2010 р. Щодо посилання представника Відповідача-3 на той факт, що відповідно до п. 5.2 Договору поруки сторони договору погодили, що у разі внесення змін до Кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту (в тому числі при їх збільшенні) до Договору поруки зміни не вноситимуться, і розмір процентів (у разі пред'явлення вимоги до Поручителя про погашення ним боргових зобов'язань позичальника) підтверджуватимуться відповідними угодами про внесення змін до Кредитного договору, суд зазначає наступне. Системний аналіз абзацу 1,2 п. 5.2 Договору поруки свідчить, що сторони погодили лише те, що додаткові угоди до Договору поруки не укладатимуться і вважаються погодженими поручителем виключно у разі внесення змін до Кредитного договору, що стосуються зміни розміру процентів по кредиту Разом з тим, додатковими угодами до Кредитного договору до нього вносилися зміни не тільки щодо розміру процентної ставки за кредитом, але й змінювався розмір кредиту в бік його збільшення, змінювалися (скорочувалися) строки повернення кредиту (окремих траншів) тощо. Крім того, відсутність необхідності з боку поручителя погоджувати зміни до Кредитного договору щодо зміни розміру процентної ставки не позбавляло обов'язку кредитора (банк) інформувати поручителя про внесені зміни та доповнення до Кредитного договору. Суд розподіляє витрати по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved