Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

17.09.2019 року до Міловського районного суду Луганської області звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] та [PERSON] де просить визнати особи такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у поданій письмовій заяві просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Третьої особи Міловської селищної ради Міловського району Луганської області в судове засідання не з`явилась не повідомив причини своєї неявки. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 19 березня 1993 року. Право власності на зазначене майно зареєстроване за позивачем КП «Луганським обласним обєднаним бюро технічної інвентаризації» 19.03.1993 року за № 431. Відповідно до копії домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] , значаться зареєстрованими за вказаною адресою. Згідно довідки Міловської селищної ради Міловського району Луганської області про склад сімї № 1620 від 28.08.2019 року у будинку зареєстровані: [PERSON] господар, [PERSON] дружина, [PERSON] та [PERSON] онук. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично не проживаєть в квартирі з 2010 року. На сьогоднішній день вони працюють та проживають у м. Луганськ. Даний факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають у квартирі підтверджується актом обстеження побутових умов проживання № 789 від 27.08.2019 року складений депутатом Міловської селищної ради [PERSON] за участі сусідів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Також права власника житлового приміщення визначені ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 156 Житлового Кодексу Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з норм діючого законодавства, враховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2010 року не проживають в квартирі [ADDRESS] , суд вважає, що останній втратив право на користування спірним житлом, оскільки не проживає в ньому без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За таких підстав, заявлення вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, є належним способом захисту прав позивача, а тому вона підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на законі. На підставі викладеного,

Outcome: approved