Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

16 липня 2019 року з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року було вирішено питання про заочний розгляд справи. Позивач у своєму позові посилався на те, що 28 січня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 050 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг складає між ним та банком договір. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 21 травня 2019 року склав 23 638 гривень 17 коп. Позивач у своєму позові просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором у сумі 23 638 гривень 17 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 7 361 гривні 90 коп., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 703 гривень 01 коп., пені за прострочене зобов`язання у розмірі 8 032 гривень 28 коп.; пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 гривень у розмірі 939 гривень 16 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 гривень 00 коп., штрафу (процентна складова) у розмірі 1 101 гривні 82 коп., а також судовий збір у розмірі 1\~921 гривні. У своїй заяві до суду представник позивача просив справу розглядати за його відсутності, ухваливши заочне рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлявся в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явився. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 28 січня 2013 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із наміром укласти кредитний договір, та ним було підписано анкету-заяву клієнта на оформлення кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 9). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 21 травня 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 23 638 гривень 17 коп. (а.с. 6-8). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.\~2\~Закону України\~«Про банки\~і банківську\~діяльність» банківський кредит, будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як доказ на підтвердження своїх вимог, позивачем надано копію анкети-заяви б/н від 28 січня 2013 року, підписану [PERSON] . При цьому сама анкета-заява не містить будь-яких даних, які підтверджували розмір встановленого банком кредитного ліміту відповідачеві, отримання ним кредитної картки, її тип, строк її дії, а також відсоткову ставку та ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг. Відповідно до ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими. Згідно до ч. 2 ст.\~89\~ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України. З матеріалів справи, а саме: з анкети-заяви, заповненої [PERSON] 28 січня 2013 року (а.с. 9), вбачається, що у вказаній заяві відсутні будь-які дані стосовно оформлення кредиту, зазначення кредитного ліміту, визначення розміру процентів, пені, строк дії кредитної картки та підтвердження її отримання позичальником, тощо. Як на підтвердження своїх вимог, АТ КБ «ПриватБанк» посилається на розрахунок заборгованості, який долучено до матеріалів справи, проте суд не приймає зазначений доказ як належний, оскільки сам по собі розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує рух коштів та їх отримання у користування позичальником. Разом з тим, позивач заявляє вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту у розмірі 7 361 гривні 90 коп. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 5 703 гривень 01 коп., що разом становить 13 064 гривень 91 коп., і зазначає у позовній заяві про встановлення кредитного ліміту у розмірі 10\~050 гривень. При цьому, доказів про зміну розміру кредитного ліміту банком суду не надано. За таких обставин, доказів укладення відповідачем та позивачем кредитного договору б/н від 28 січня 2013 року з встановленим кредитним лімітом 10 050 гривень позивачем, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, суду не надано. Разом з цим, суд звертає увагу на те, що умови та правила надання банківських послуг, які позивач надає суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме з даними умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили відповідальність при порушенні договірних зобов`язань, або в подальшому такі умови, зокрема щодо відповідальності за порушення зобов`язання, не змінювались. У заяві позичальника також відсутні дані про те, з якими саме умовами був ознайомлений такий учасник справи. Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за ч.ч. 1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови та правила надання банківських послуг, неможна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву. При цьому, відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відтак, суд вважає, що оскільки умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві позичальника відсутні умови та порядок нарахування щодо сплати неустойки за невиконання договору, на самих умовах та правилах підпис [PERSON] , який би свідчив про те, що саме з ними відповідач був ознайомлений при підписанні заяви, відсутній, то вимоги банку в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки позивачем у цій частині не доведено свої вимоги. Аналогічні за своїм змістом правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року (справа № 578/132/16-ц, провадження № 61-3836св18). Вимоги про стягнення з відповідача штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень 00 коп. штраф (фіксована частина), 1 101 гривні 82 коп. штраф (процентна складова), відповідно, задоволенню не підлягають, оскільки сама анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, таких умов не містить, а інших угод з цього приводу між сторонами, як зазначалось вище, укладено не було. Доказів того, що позивачем був наданий кредит в розмірі та на умовах, які зазначені в позовній заяві та доказів, що саме такі умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем, є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме зазначені умови та правила надання банківських послуг мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач з повернення кредиту, зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту не надано. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості, у заявленому банком розмірі у сумі 23 638 гривень 17 коп., не доведені. За таких обставин, позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а тому позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано до суду доказів, які б доводили законність позовних вимог позивача та достатність правових підстав. Пунктом 2 частини 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що у судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. Враховуючи, що АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~921 гривні віднести за рахунок АТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного,

Outcome: dismissed