Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

17.05.2021 року до Вовчанського районного суду Харківської області надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] - [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 18.11.2010. Під час шлюбу у подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати з позивачем, а відповідач припинив виконання своїх батьківських обов`язків з утримання та виховання дитини, забезпеченням потреб та утриманням неповнолітнього сина займається матір. Відповідач жодної участі у житті дитини не приймає, аліменти не сплачує, у зв`язку чим існує борг по їх сплаті. Позивач має можливість виїхати з дитиною за кордон з метою оздоровлення та загального розвитку, але відповідач [PERSON] в добровільному порядку не дає згоди на виїзд дитини за кордон. Враховуючи викладене позивач вимушена звернутися до суду із даним позовом. Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 20.05.2021 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечують (а.с.27). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності учасників справи. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. На підставі викладеного, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і представник позивача по справі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 18.11.2010 року розірвано (а.с.8). Від шлюбу в них народилася дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с.9). Згідно витягу з домовової книги, за адресою: [ADDRESS] неповнолітній син - [PERSON] мешкає з матір`ю (а.с.10). Відповідно довідки Міжрайонного відділу ДВС по Дергачівському та Золочівському районах СМУМЮ (м.Харків) від 06.05.2021 за № 27043, відповідач [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів згідно виконавчого листа № 2-2588/10, виданого 30.10.2010 Дергачівським районним судом Харківської області про стягнення аліментів в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з 01.09.2010 щомісячно до повноліття дитини (а.с.14). Згідно довідки Міжрайонного відділу ДВС по Дергачівському та Золочівському районах СМУМЮ (м.Харків) від 18.06.2021 за № 36542, відповідач [PERSON] у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінив прізвище на [PERSON] , актовий запис № 2 від 11.02.2011 (а.с.30). Відповідач [PERSON] не надає позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд неповнолітньої дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, відповідно до положень якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Положеннями статті 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду по надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (з змінами і доповненнями), за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст.155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги, оскільки судом встановлено, що необхідність виїзду за кордон дитини, в першу чергу, викликана необхідністю її оздоровлення, повного та гармонійного розвитку її особистості. В даному випадку виїзд дитини за кордон не пов`язаний із виїздом на постійне місце проживання або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини ніяким чином не порушується і не обмежується. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст.8 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved