Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

16 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] до [PERSON]. Свої вимоги представник позивачки обґрунтовував тим, що з 20 лютого 2010 року по 24 червня 2011 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідач не надає їй в установленому законом порядку нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини і без рішення суду вона із сином не можуть поїхати на відпочинок до Республіки Італія, де проживає її матір. Посилаючись на викладене, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина в Республіку Італія строком на один місяць, без дозволу та супроводу батька. Представник позивачки в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з'явився, про причини своєї неявки не повідомив. Суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20 лютого 2010 року по 24 червня 2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а. с. 11). Від шлюбу [INFO] народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 10). Як вбачається з довідки № 828 від 03 жовтня 2018 року (а. с. 12), позивачка [PERSON] разом із сином [PERSON] постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. Питання про порядок надання дозволу на виїзд дитини за кордон Сімейним кодексом не врегульоване. Відповідно до ст. 8 цього Кодексу, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, не врегульовано СК України, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи, закріплене у ст. 313 ЦК України. Вказаною статтею визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими Постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (дію відновлено). Так, згідно із вказаними вимогами закону, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що задоволення позовних вимог [PERSON] відповідатиме інтересам дитини, сприятиме можливості матері забезпечувати розширення кругозору дитини, ці вимоги є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved