Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

15.04.2015 року ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом до [PERSON] зазначивши, що 28.11.2006 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк, та відповідачем був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 57 747 грн 90 коп. на придбання автомобіля та його оформлення, з терміном користування до 28.11.2011 року. У звязку з тим, що позичальник не виконує умов договору, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, в загальному розмірі 164 551 грн. 35 коп., з яких заборгованість з основного зобовязання становить 21 499 грн 79 коп.; заборгованості за відсотками 65 783 грн. 96 коп.; заборгованість з комісії 2076 грн. 36 коп.; пеня 75 191 грн. 24 коп., а також понесені по справі судові витрати. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги ПАТ КБ ПриватБанк, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, додатково вказавши, що закон визначає початок перебігу строку позовної давності з часу, коли у заінтересованої особи виникає право вимоги. У спірних правовідносинах право вимоги до [PERSON] виникло з моменту, коли позивачеві стало відомо, що після виконання попереднього судового рішення про звернення стягнення на предмет застави, коштів, отриманих від реалізації заставного автомобіля, не вистачило на покриття всіх зобовязань [PERSON] перед кредитною установою. Продаж належного [PERSON] транспортного засобу, який перебував у заставі, відбулася лише після того, як на заставне майно, а позов був предявлений до суду в межах загального 3-річного строку, з часу зарахування отриманих від реалізації автомобіля коштів. Таким чином, доводи відповідача та його представника, про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу за договором, є хибними та надуманими і строк звернення до суду з позовом повинен обраховуватись, з урахуванням положень ч.4 ст.591 ЦК України. Заперечення відповідача та його представника, котрі вони давали по справі раніше, не стосуються суті правовідносин. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що ПАТ КБ ПриватБанк пропустило строк звернення до суду з вимогами майнового характеру, в тому числі загальний та спеціальний строки, оскільки строк дії кредитного договору між сторонами було визначено до 28.11.2011 року, а по закінченні цього строку [PERSON] не вносив плату позивачеві, обумовлену договором. Крім того, представник відповідача зазначив, що 27.08.2012 року, судовим рішенням було звернено стягнення на майно боржника, а саме - предмет застави за договором. Вказане рішення позивачем виконано, автомобіль реалізовано, а кошти, отримані від його продажу, зараховані в якості погашення зобовязань [PERSON] Позивач не звертався до суду із заявою про поновлення строків позовної давності і не наводив причин поважності попущення цих строків. Таким чином, банк звернувся до суду з позовом у строк понад 5 років, по завершенні строку дії основного договору та 3-річного строку позовної давності, безпідставно посилаючись на початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, з 27.08.2012 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 28.11.2006 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] був укладений кредитний договір № СNGLАU 00150573, згідно за умовами якого відповідач отримав кредит, у розмірі 57 747 грн. 90 коп., з яких 44 940 грн. - на придбання автомобіля; 12 807 грн. 90 коп. - на сплату страхових платежів, передбачених договором, на строк до 28.11.2011 року, включно, зі сплатою позичальником відсотків за користування кредитом, в розмірі 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості; винагороди за надання фінансового інструменту, в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту в момент надання кредиту та щомісяця в період сплати, у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу. В забезпечення виконання зобов'язань за договором, 28.11.2006 року між сторонами було укладено договір застави, за умовами якого [PERSON] передав банку в заставу автомобіль ВАЗ 21112, 2006 року випуску, д.н. [NUMBER], вартістю 44 940 грн. З матеріалів справи вбачається, що зобовязання за договором відповідач виконував неналежним чином, припинивши внесення плати за договором 16.07.2010 року. Рішеннями Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08.11.2010 року по справі № 2-628/2010, яке набрало чинності 22.11.2011 року, позов ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним 28.11.2006 року між сторонами, було задоволено частково і стягнуто з [PERSON] заборгованість, в розмірі 59000 грн., зокрема поточний кредит, в розмірі 15 154 грн. 16 коп.; поточні відсотки, в розмірі 178 грн. 94 коп.; прострочений кредит, в розмірі 20 477 грн. 95 коп.; прострочені відсотки, в сумі 21 553 грн. 46 коп.; пеня, з урахуванням її зменшення, в сумі 1635 грн. 49 коп. Вказаним судовим рішенням звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ-21112, 2006 року випуску, д.н. [NUMBER], що належав [PERSON], шляхом його продажу транспортного засобу ПАТ КБ ПриватБанк, з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу цього автомобіля з іншою особою-покупцем; передано в заставу ПАТ КБ ПриватБанк, шляхом вилучення у [PERSON] автомобіля ВАЗ-21112, номер кузова: ХТА21112070255263, д.н. [NUMBER] і надано ПАТ КБ ПриватБанк повноваження знімати транспортний засіб з обліку в органах ДАІ та всі повноваження, необхідні для продажу автомобіля. Згідно з виписки від 27.08.2012 року, по рахунку для погашення заборгованості за кредитним договором, кошти від реалізації автомобіля, в сумі 32400 грн, були розподілені наступним чином: 16 200 грн. - на погашення простроченого кредиту; 362 грн. 54 коп. і 7 488 грн. - на витрати, пов'язані з реалізацією автомобіля (п. 2.2.9 кредитного договору), 8 349 грн. 46 коп. - на сплату пені. Викладене підтверджується наданими представником позивача та приєднаними до справи, під час її нового розгляду судом І інстанції, документами. Частиною 3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, довідкою-рахунком серії ДПІ № 648384 від 24.08.2012 року, виданою ТОВ АНЕ, підтверджується, що автомобіль ВАЗ 21112 № кузова ХТА21112070255263, було продано [PERSON] за 32400 грн. Меморіальним касовим ордером № 1 від 27.08.2012 року підтверджується, що 32400 грн. було зараховано до Чернігівського РУ ПАТ КБ ПриватБанк на рахунок [PERSON] за реалізацію заставного майна. Із вказаної суми коштів, того ж дня, 16200 грн. було зараховано фінансовою установою, в якості сплати штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань за договором № СNGLАU 00150573 від 28.11.2006 року, укладеним між сторонами. З меморіального касового ордера № HS027В390І від 27.08.2012 року, вбачається, що з отриманих за реалізацію заставного майна коштів, позивач зарахував [PERSON] 7488 грн. на погашення штрафу та 8349 грн. 46 коп., в якості погашення пені. Меморіальним касовим ордером № 390 F від 27.08.2012 року підтверджується, що в якості погашення основного зобовязання за кредитним договором № СNGLАU 00150573 від 28.11.2006 року, відповідачеві було зараховано 362 грн. 54 коп. Таким чином, з наданих представником відповідача документів однозначно вбачається, що 27.08.2012 року, всі виручені за реалізацію заставного майна кошти, були зараховано виключно на погашення заборгованості, яка виникла у [PERSON] за кредитним договором № СNGLАU 00150573 від 28.11.2006 року. У відповідності до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що 27.08.2012 року рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, було виконано часково, в межах суми коштів, отриманих від реалізації предмета застави. Одночасно, на стадії зарахування коштів по зобовязанням [PERSON] за договором, було встановлено недостатність виручених коштів для погашення заборгованості відповідача в повному обсязі. З урахуванням викладеного, саме з 27.08.2012 року підлягає відрахуванню перебіг позовної давності. Приймаючи до уваги, що ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом 15.04.2015 року, строк позовної давності в частині вимог майнового характеру до відповідача, які виникли з договірних відносин, пропущений не був. У відповідності до ч.4 ст.591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до ст.112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 24 Закону України Про заставу передбачено, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не пропустив строку позовної давності, отже твердження відповідача про необхідність відмови в позові саме з цих підстав, є неспроможними. За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах № 6-190цс14 від 21.01.2015 року, № 6-32цс14 від 10.09.2014 року, № 6-125цс14 від 17.09.2014 року, № 6-53цс14 від 17.09.2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому, обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем умови договору не виконуються. З розрахунку наданого позивачем, вбачається, що станом на 01.04.2015 року у відповідача перед позивачем наявна заборгованість в сумі 164 551 грн. 35 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, в розмірі 21 499 грн 79 коп.; заборгованості за відсотками, в розмірі 65 783 грн 96 коп.; заборгованості з комісії за користування кредитом, в розмірі 2 076 грн 36 коп.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, в розмірі 75 191 грн. 24 коп. В той же час, ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. На думку суду, розмір визначеної договором та обрахованої позивачем пені підлягає зменшенню, так як він значно перевищує розмір збитків, завданих [PERSON] невиконанням догововірних зобов'язань. Крім цього, суд враховує те, що рішенням Ріпкинського районного суду від 08.11.2010 року, яке набрало законної сили, з відповідача вже стягувалась пеня за невиконання грошових зобовязань. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача, необхідно зменшити до розміру існуючої у [PERSON] заборгованості за тілом кредиту, а саме до 21499 грн. 79 коп. У відповідності до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді припинення зобовязання; зміни умов зобовязання; сплати неустойки; відшкодування збитків. Таким чином суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань, до нього мають бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial