Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

15 вересня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON], який народився [INFO], уродженця м. Чернігів Чернігівської області, проживає за адресою [ADDRESS], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач життям, здоров'ям та розвитком дитини не цікавиться, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. В судове засідання сторони та представники третіх осіб не з'явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені, просили справу розглядати без їх участі, а позовні вимоги задовольнити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Просудове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. У пункті 24 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). 17 серпня 2011 року рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу змінено прізвище позивача на дошлюбне «[PERSON]» (а.с. 5). 08 січня 2014 року [PERSON] уклала шлюбу з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 7). Згідно акта від 02.09.2014, посвідченого майстром КП «ЖЕК-13» ЧМР, [PERSON], [INFO], проживає в квартирі [ADDRESS] без реєстрації разом зі своєю дитиною [PERSON], [INFO], та зі своїм чоловіком [PERSON], [INFO], з квітня 2012 року (а.с. 9). З довідки №54 від 11.09.2014 дошкільного закладу № 73 Чернігівської міської ради,вбачається, що неповнолітній [PERSON] [PERSON] відвідував ДНЗ № 73 з 01.09.2012 по 31.08.2014. Розвитком і вихованням дитини наполегливо займалась його мати [PERSON] та її чоловік [PERSON] Батько дитини, [PERSON] протягом цього часу садочок відвідував рідко, 2-3 рази забирав його додому. Часто 2-3 рази на місяць [PERSON] забирав дідусь (тато [PERSON]), де [PERSON] мешкав по кілька днів (а.с. 10). Виконком Деснянської районної у місті Чернігові ради як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON], [INFO], про що складено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітетуДеснянської районної у м. Чернігові ради від 13.10.2014 № 185. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 16 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в їх сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на пояснення позивача та досліджені матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач фактично самоусунувся від виховання сина [PERSON], не цікавиться його духовним та фізичним розвитком, не спілкується з дитиною, матеріальної допомоги на утримання не надає, участі у виховному процесі дитини не приймає, а тому є всі підстави для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved