Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

15 травня 2019 року [PERSON] звернулась в суд з зазначеним позовом до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів про визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 14 січня 2005 року вона звернулась до Київського міського голови з проханням виділити їй земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку. У період погодження проекту відведення за період з лютого по серпень 2008 року по [ADDRESS] нею був побудований житловий будинок за власні кошти, де вона зараз проживає із сім`єю. Рішенням Київської міської ради № 842/842 від 11 грудня 2008 року їй у приватну власність була передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з адресою: [ADDRESS] . 19 лютого 2009 року вона отримала Державний акт серія ЯЖ № 006801 на право приватної власності на зазначену земельну ділянку. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 21 листопада 2011 року скасовано рішення Київської міської ради № 842/842 від 11 грудня 2008 року та визнано не чинним Державний акт серія ЯЖ № 006801 від 19 лютого 2009 року. У період з 19 лютого 2009 року по 12 квітня 2012 року вона була законним власником спірної земельної ділянки, яку вона використовувала відповідно до цільового призначення та сплачувала за неї земельний податок. Вона зверталась до Інспекції державного архітектурного будівельного контролю м. Києва із заявою про прийняття в експлуатацію побудованого нею будинку, проте їй було відмовлено у введені будинку в експлуатацію. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року визнано неправомірними та недійсними відповіді про відмову у реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 вересня 2013 року позовні вимоги Інспекції державного архітектурного будівельного контролю м. Києва про знесення будинку залишені без задоволення. Станом на день подання позову до суду вона разом з сім`єю проживає на зазначеній ділянці в побудованому нею будинку, що підтверджується актом ЖЕД № 905 від 01 листопада 2018 року. Земельна ділянка не входить до меж детальних планів території, визначених рішенням Київської міської ради та змінами до нього. Детальний план не розроблявся, а тому вона не має можливості отримати план зонування або детальний план території. Вона отримала лист Департаменту земельних ресурсів ВК КМР від 22 листопада 2018 року, з якого вбачається, що проект відведення буде розглянутий лише за двох умов: наявність права власності на збудований нею будинок, яким вона користується та проживає в ньому більше 10 років або наявність детального плану території. Таким чином, оскільки вона з 2008 року добросовісно володіє побудованим нею будинком за адресою: [ADDRESS] , тому за нею може бути визнано право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 20 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження. З відзиву на позовну заяву представника Київської міської ради вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Враховуючи твердження позивача про те, що саме нею було збудовано спірний будинок, визнати право власності на це майно за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України не можливо (т. 2, а.с. 15-18). З відповіді на відзив на позовну заяву позивача вбачається, що остання підтримала викладене у позовні заяві. Крім того, зазначила, що побудований будинок не є чужим майно, а є новоствореним. Її добросовісність виражається у тому, що вона не заволоділа незаконно чужим майном, а власноруч та власними коштами збудувала будинок. Вона безперервно користується будинком разом зі своєю сім`єю. Відповідачі законність побудови будинку не оскаржували. Оскільки будинок побудований нею та не оформлений, тому він юридично є річчю без власника, будинок не належить до комунальної власності, на це майно не претендують інші особи (т. 2, а.с. 22-27). З відзиву на позовну заяву представника Департаменту земельних ресурсів вбачається, що він просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що позивачем не надано документів на підтвердження державної реєстрації нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на території, в межах якої розташована земельна ділянка (для відведення) відсутній прал зонування території або детальний план території. Тому департаментом підготовлено проект рішення «Про відмову у передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, громадських будівель і споруд на [ADDRESS] . Зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позивач зазначила у заяві про те, що вона самостійно побудувала будинок, тому визнати право власності на це майно за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України не можливо (т. 2, а.с. 38-44). З відповіді на відзив на позовну заяву позивача вбачається, що остання підтримала викладене у позовні заяві (т. 2, а.с. 47-55). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 14 січня 2005 року [PERSON] звернулась до голови Київської міської ради з проханням виділити їй земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку (т. 1, а.с. 19). З позову вбачається, що у період погодження проекту відведення за період з лютого по серпень 2008 року по [ADDRESS] [PERSON] був побудований житловий будинок за власні кошти, де вона зараз проживає із сім`єю. Рішенням Київської міської ради № 842/842 від 11 грудня 2008 року позивачу у приватну власність була передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 24-25). 19 лютого 2009 року [PERSON] отримала Державний акт серія ЯЖ № 006801 на право приватної власності на зазначену земельну ділянку (т. 1, а.с. 26). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 21 листопада 2011 року скасовано рішення Київської міської ради № 842/842 від 11 грудня 2008 року та визнано не чинним Державний акт серія ЯЖ № 006801 від 19 лютого 2009 року (т. 1, а.с. 48-56). Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 755/16913/16-ц. З позову вбачається, що [PERSON] більше ніж 10 років безперервно користується спірним будинком, тому на підставі ст. 344 ЦК України має право на визнання за нею права власності на цей будинок за набувальною давністю. Вбачається, що у ст. 344 ЦК України йдеться про набуття особою права власності на нерухоме майно за набувальною давність, якщо ця особа добросовісно заволоділа чужим майном. Разом з тим, [PERSON] у позовній заяві та у відповідях на відзиви неодноразово наголошує на тому, що вона з 2008 року добросовісно володіє побудованим нею будинком за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, відсутні підстави вважати, що вона добросовісно саме заволоділа чужим майном. Фактично позивач сама побудувала спірний будинок. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed