Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

16.01.2021 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області (відповідач-1), Канівського міського голови Черкаського району Черкаської області Ренькаса Ігоря Олександровича (відповідач-2) про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов з урахуванням уточнень мотивовано тим, що відповідно до п. 1 розпорядження Канівського міського голови Черкаського району Черкаської області (далі-відповідач-2) №9-к від 05.01.2021 «Про звільнення [PERSON] » вирішено звільнити її з посади статистика управління документообігу апарату виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області 06.01.2021 у зв`язку скороченням штатної чисельності. Вважає дане розпорядження таким, що прийнято з порушенням норм трудового законодавства у зв`язку з чим підлягає скасуванню з поновленням її на займаній посаді та стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, відповідачем-1 не дотримано вимоги щодо запропонування позивачу, як працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Її не було персонально попереджено про наступне вивільнення за 2 місяці. Просить суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Канівського міського голови Черкаського району Черкаської області №9-к від 05.01.2021 «Про звільнення [PERSON] », поновити її на посаді статистика управління документообігу апарату виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області; стягнути з виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період часу з 06.01.2021 по день постановлений судового рішення у даній справі. Ухвалою суду від 01.02.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб, які беруть участь у справі. 08.02.2021 від представника відповідача виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області до суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого, вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Вказує, що звільнення позивача відбулося у відповідності до закону. Всі працівники були попереджені про можливу реорганізацію підрозділів, ротацію кадрів та вивільнення працівників, про що свідчить, зокрема, підпис позивача на звороті тексту розпорядження відповідача №537 від 05.11.2020. Крім того, [PERSON] було запропоновано іншу роботу, але остання відмовилася, про що було складено відповідний акт. Поновити позивача на попередній роботі неможливо, оскільки дана посада відсутня. Просив виключити Канівського міського голову Черкаського району Черкаської області Ренькаса І.О. з числа відповідачів, оскільки вимог до нього позивачем не заявлено. У задоволенні позову просить відмовити повністю (а.с.38-40). 17.02.2021 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач вважає доводи представника відповідача-1, викладені у відзиві такими, що не відповідають дійсності та не спростовують доводів позовної заяви. Позивача не попереджено персонально про наступне вивільнення, підпис на розпорядженні №537-к від 05.11.2020 вона не проставляла, вважає, що відповідачем було роздруковано дане розпорядження на аркуші паперу із заздалегідь зібраними підписами працівників виконавчого комітету Канівської міської ради. Крім того, відсутня дата проставлення її підпису, а також відповідачем не надано до відзиву акту про відмову позивача від нібито запропонованої їй іншої роботи. Просила позов задовольнити у повному обсязі (а.с.73-76). Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивача [PERSON] 02.01.2019 було прийнято на посаду статистика управління документообігу апарату виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області, що підтверджується записом в її трудовій книжці серії [NUMBER] від 15.03.2001 (а.с.6). Відповідно до розпорядження Канівського міського голови №9-к від 05.01.2021, [PERSON] було звільнено з посади статистика управління документообігу апарату виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області 06.01.201 у зв`язку зі скороченням штатної чисельності на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, що також підтверджується записом у трудовій книжці позивача (а.с.5,6). Відповідно до розпорядження Канівського міського голови №537-к від 05.11.2020, у зв`язку з підготовкою рішення про затвердження структури і загальної чисельності штатів виконавчих комітетів органів Канівської міської ради ОТГ Черкаської області на 2021, яке вступить у дію з 11.01.2021, керівнику апарату виконавчого комітету Канівської міської ради, керівникам самостійних структурних підрозділів виконавчих органів Канівської міської ради ОТГ Черкаської області персонально попередити, в установленому порядку, працівників апарату, працівників структурних підрозділів про можливу реорганізацію підрозділів, ротацію кадрів та вивільнення працівників. Відділу організаційно-кадрової та інформаційної роботи надати звіт до Канівського міськрайонного центру зайнятості про вивільнення працівників (а.с.41). Згідно змісту персонального попередження від 06.11.2020, що міститься в матеріалах справи (а.с.42) [PERSON] попереджено про наступне вивільнення у порядку ст. 49-2 КЗпП України. Повідомлено, що посаду, яку вона займає буде вивільнено. Роз`яснено, що після закінчення 2-х місячного терміну з моменту отримання цього персонального повідомлення, її буде призначено на посаду згідно штатного розпису, а в разі її відмови звільнено з роботи по п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. З акту комісії затвердженого Канівським міським головою від 06.11.2020 вбачається, що на підставі розпорядження міського голови №537-к від 05.11.2020 «Про можливу ротацію працівників» позивач [PERSON] була ознайомлена з вказаним розпорядженням, про що свідчить її підпис (а.с.43). Рішенням Канівської міської ради VIIІ скликання №3-8 від 23.12.2020 вирішено затвердити структуру і загальну чисельність штатів виконавчих органів Канівської міської ради на 2021 рік. Виконавчому комітету Канівської міської ради привести структуру і загальну чисельність штатів у відповідність до цього рішення (а.с.57). З акту комісії затвердженого Канівським міським головою від 06.01.2021 вбачається, що 06.01.2021 [PERSON] у присутності членів комісії та депутата міської ради [PERSON] було ознайомлено зі змістом оскаржуваного розпорядження міського голови №9-к від 05.01.2021 «Про звільнення [PERSON] ». Отримавши завірену копію розпорядження міського голови про звільнення на руки остання відмовилася ставити власноручно підпис про ознайомлення. [PERSON] було отримано її трудову книжку, про що було зроблено відповідний запис у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них. Факт отримання трудової книжки на руки після звільнення [PERSON] засвідчила власноручним підписом (а.с.65). Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач 16.01.2021 звернулася до суду з позовом, предметом розгляду якого є визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18 та в постановах Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 487/2191/17, від 04.12.2019 у справі № 465/2451/16-ц. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Як зазначалося вище, розпорядженням Канівського міського голови [PERSON] від 05.11.2020 № 537-к «Про можливу ротацію працівників» було доручено попередити працівників про можливу реорганізацію підрозділів, ротацію кадрів та вивільнення працівників. На звороті даного розпорядження міститься підпис [PERSON] , але відсутня дата проставлення даного підпису, що не дає підстав вважати доведеність дати ознайомлення з даним розпорядженням. 06.11.2020 позивача було персонально попереджено про наступне вивільнення, але в даному письмовому попередженні не зазначено одночасної пропозицій про наявні конкретні вакантні посади та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи, як цього вимагає ст. 49-2 КЗпП України. Натомість, зазначено, що після закінчення 2-х місячного терміну з моменту отримання [PERSON] цього персонального повідомлення, її буде призначено на посаду згідно штатного розпису, а в разі відмови звільнено з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.42). Дане попередження позивач відмовилася отримувати, про що комісією виконавчого комітету Канівської міської ради було складено 06.11.2020 відповідний акт (а.с.43). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зазначення в персональному письмовому попередженні позивачу про те, що «… Вас буде призначено на посаду згідно штатного розпису, а в разі Вашої відмови звільнено з роботи по п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України з дотриманням вимог чинного законодавства..» не є доказом належного пропонування [PERSON] конкретних вакантних посад. Інших належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт надання персональних пропозицій про усі наявні протягом строку попередження вакантні посади (із зазначенням, яка саме посада пропонується, що входить до кола посадових обов`язків працівника, розмір оплати праці, тощо) та відповідно пропозиції позивачу іншої роботи відповідачами не надано, як і не надано доказів того, що [PERSON] відмовилася від цих пропозицій. Крім того, з наданої представником відповідача пояснювальної записки щодо затвердження структури і загальної чисельності штатів виконавчих органів Канівської міської ради на 2021 рік, яка є Додатком №1 до рішення міської ради №3-8 від 23.12.2020, вбачається, що у порівнянні з 2020 роком чисельність штатних одиниць посадових осіб місцевого самоврядування, службовців, технічних працівників та обслуговуючого персоналу на 2021 рік збільшено 2020 рік 138,74 штатних одиниць, а в 2021 році 164,25. Тим самим штат працівників виконавчих органів Канівської міської ради не зменшився, а навпаки збільшився (а.с.58). Таким чином, судом встановлено, що виконавчий комітет Канівської міської ради (роботодавець) своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні в організації вакансії, які з`явилися в організації протягом двох місяців і які існували на день звільнення, тим самим відповідачем-1 виконавчим комітетом Канівської міської ради не було дотримано вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Тому, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Канівського міського голови Черкаської області №9-к від 05.11.2020 «Про звільнення [PERSON] » та поновлення позивача на роботі. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] відбулося з порушенням трудового законодавства, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.01.2021 по 04.03.2021 (день винесення судового рішення). При цьому розмір середнього заробітку необхідно розраховувати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5, 8 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до довідки про доходи №01-01-10/78 від 13.01.2021 вбачається, що розмір заробітної плати [PERSON] , яка займала посаду статистика виконкому Канівської міської ради становила: листопад 2020 року 6987,75 грн., грудень 2020 року 8175,45 грн. (а.с.7). Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить: 15163,20 грн. / 43 дня = 352,63 грн. Відповідно до п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, днем звільнення вважається останній день роботи. Оскільки позивача звільнено з 06.01.2021, що відповідає запису у її трудовій книжці серії [NUMBER] від 15.03.2001 (а.с.6), тому розрахунок періоду вимушеного прогулу необхідно обраховувати з наступного дня після звільнення з 07.01.2021. Кількість робочих днів за період з 07.01.2021 по 04.03.2021 складає 40 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку [PERSON] \~за час вимушеного прогулу становить 40*352,63 грн.= 14105,20 грн., та який відповідно підлягає до стягнення. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, що узгоджується в висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц. Таким чином, беручи до уваги вище викладене, суд вважає вимоги позову у цій частині частково обґрунтованими, а саме щодо періоду вимушеного прогулу, та такими що підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог до відповідача-2 Канівського міського голови Ренькаса І.О., суд зазначає наступне. Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Відповідно до норм Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»: - виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи (ст. 11); - сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях (ст. 12). Як вбачається з розпорядження Канівського міського голови від 05.01.2021 № 9-к та записів у трудовій книжці позивача, [PERSON] приймалася на роботі та відповідно була звільнена саме з виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Таким чином, зважаючи, що позивач перебувала у трудових правовідносинах саме з виконавчим комітетом Канівської міської ради, а не з Канівським міським головою, позовні вимоги в частині вимог до Канівського міського голови задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року №158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві. Всупереч наведеним правовим нормам відповідач не довів обставини, якими він заперечував пред`явлені до нього позовні вимоги. Таким чином, враховуючи усі обставини справи, встановлені судом, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Згідно ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, але не більше ніж за один місяць. В зв`язку з цим, рішення суду в цій частині підлягає негайному виконанню. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом в частині заявлених вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн. (а.с.24). В решті вимог позивач звільнена від цих витрат. Таким чином, оскільки позов [PERSON] задоволено частково, а саме в частині вимог пред`явлених до виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області, то відповідно з відповідача-1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 454,00 грн. (908,00:2) та на користь позивача у розмірі 454,00 грн. Решту судового збору, а це 454,00 грн. необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: partial