Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

16 жовтня 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 28 серпня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . У цьому шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Нововолинського міського суду від 22 листопада 2018 року їх шлюб був розірваний. Під час шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі №397 від 17 березня 2015 року приватним нотаріусом Асадуллаєвим О.Е., власником квартири значиться [PERSON] . Оскільки, відповідно до ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба) самостійного заробітку, а відповідач відмовляється в добровільному порядку перереєструвати право власності на належну їй частину житла, просить визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених у ньому, просила його задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у позові з підстав викладених у відзиві (а.с.19-24). Зазначив, що ніколи не оспорював того, що спірна квартира є їх спільною сумісною власністю. Більше того, в договорі купівлі-продажу значиться, що майно ним придбано під час шлюбу, за кошти які були їх спільною сумісною власністю. Відтак, вважає, що відсутній предмет спору і з підстав визначених п.2 ч.2 ст.255 ЦПК України, просить закрити провадження у справі. Заперечує проти покладення на нього судових витрат у справі, з тих причин, що вимоги про відшкодування таких витрат не було заявлено позивачем і відсутні належні докази на їх підтвердження. Дослідивши письмові докази справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню. Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя. З матеріалів справи встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. За рішенням Нововолинського міського суду від 22 листопада 2018 року їх шлюб був розірваний (а.с.5). Зареєструвавши шлюб вдруге, позивач іменується прізвищем [PERSON] , що підтвердили у судовому засіданні усі учасники справи. Також, судом було встановлено, що спірне майно - квартира за адресою: [ADDRESS] , було придбано за час перебування сторін у шлюбі. Договір купівлі-продажу квартири був укладений 17 березня 2015 року і в п.6 цього договору обумовлено, що покупець [PERSON] на момент підписання договору був одружений і грошові кошти, що витрачаються ним на придбання квартири є спільною сумісною власністю з його дружиною [PERSON] , яка надала свою згоду на купівлю квартири (а.с.25-26). Попри це, позивач зазначає, що право спільної сумісної власності на квартиру відповідач не визнає. Вказує, що [PERSON] уникає можливості переоформити належну їй частину майна у нотаріуса, що в свою чергу останній не спростував у судовому засіданні. Попри це, позивач не ставить вимог щодо поділу спільного майна подружжя та визнання за нею права власності на частину майна. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З огляду на вищевикладені норми права, суд зауважує, що розгляд справи здійснюється в межах заявлених позивачем вимог. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і оскільки, на його думку, відсутній предмет спору, просить закрити провадження у справі. Суд не бере до уваги заявлене клопотання відповідача, оскільки словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України, дає підстави дійти до висновку, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Оскільки позивач вважає, що її право було порушено на час подачі позову до суду і спір залишається неврегульованим в період розгляду справи в суді, суд не вбачає підстав вважати, що наявні підстави для закриття провадження у справі. Згідно ч.1, ч.5, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, суд, виходячи з принципу презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17, з врахуванням тієї обставини, що кошти на придбання майна були сумісною власністю сторін, що також підтвердив у судовому засіданні сам відповідач, визнає, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Також, відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] сплачений останньою до суду судовий збір у розмірі 840,80 грн., що також підтверджується документально (а.с.2). Суд, звертає увагу на те, що позивач [PERSON] долучає до позовної заяви документи на підтвердження понесення нею витрат на професійну правничу допомогу, попри це вона не ставить в позовних вимогах питання про їх стягнення з відповідача. Також, суд звертає увагу, що договір з адвокатом [PERSON] уклала ще в 2019 року, тобто задовго до подачі позову і сторони в цьому договорі не обумовили всіх істотних його умов, зокрема предмету договору, розмір та порядок обчислення адвокатського гонорару, а тому суд погоджується з думкою відповідача і не вбачає підстав для стягнення таких витрат з [PERSON] в користь [PERSON] .

Outcome: approved