Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

15.05.2017 року позивачка [PERSON]\~звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на її користь з\~ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» моральну шкоду, заподіяну\~в результаті\~ професійного захворювання, одноразово у розмірі 200000 гривень. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON]. в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, і пояснили, що позивачка працювала на підприємстві в шкідливих умовах. 28.03.2013 року на підставі медичного висновку їй було встановлено професійне захворювання з наступним діагнозом: бронхіальна астма ІІІ, персистуюча, перебіг середньої важкості, ЛН1, хронічний гіпертрофічний реніт, токсикоз-алергічної етілогії, встановлена причина виникнення професійного захворювання, а саме тривалий стаж праці в умовах впливу хімічних речовин, у тому числі марганцю оксиду та хромового ангідриду, участь позивачки у виробничому процесі після рішення ЛКК про профнепридатність для виконання роботи крановим машиністом, що могло усугубити хід хвороби та дати підстави для звязку з умовами праці. 25.07.2016 року встановлено втрату працездатності 25%, зі строком наступного переогляду 01.08.2018 року та рекомендоване амбулаторне, стаціонарне лікування. Через отримання професійного захворювання позивачка зазнає значних моральних страждань, порушився її нормальний образ життя, звички і життєві функції, у звязку з цим, вона потребує сторонньої допомоги для організації своєї життєдіяльності, чим ускладнює життя своєї родини, що також спричиняє моральні страждання. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні частково визнала заявлені позовні вимоги у розмірі 10000 грн., суду пояснила, що дійсно позивачка працювала на підприємстві зі шкідливими умовами праці за власною волею, будучи обізнаною про наявні умови праці та користувалася додатковими пільгами, отримання професійного захворювання повязано з тривалим стажем позивачки і не містить вини підприємства, крім не повідомила керівництво про наявне рішення ЛКК про профнепридатність, а продовжувала працювати в шкідливих умовах. Представник третьої особи у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, з заявами про відкладання розгляду справи не звертався. Заслухавши пояснення позивачки та представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.\~При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] ( до зміни прізвища Романец ) О.В.) працювала у ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на посаді машиніста крану металургійного виробництва , стаж праці на зазначеній посаді на час складання акту розслідування причин виникнення хронічного захворювання становив 17 років 9 місяців. Загальний стаж праці в шкідливих умовах становив 22 роки 6 місяців. 21.03.2013 року медичним висновком Центральної лікарсько експертної комісії № 1107 у [PERSON] встановлено професійне захворювання , з наступним діагнозом вперше виявленого професійного захворювання хронічний гіпертрофічний риніт, протипоказана праця в умовах впливу небезпечних професійних чинників (пилу, токсичних речовин, неблагоприємних метеорологічних умов, значного фізичного навантаження). 11.05.2013 року позивачка звільнилася з підприємства за власним бажанням. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, затвердженого начальником Центрального міжрайонного Відділу Запорізького міського управління Держсанепідслужби у Запорізькій області від 20.05.2013 року встановлено, що внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів на ВАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», [PERSON] отримала професійне захворювання у вигляді - бронхіальної астми ІІІ, персістіруючої, ЛН 1ст, хронічного гіпертрофічного риніту. Зазначеним актом встановлена причина виникнення професійного захворювання , а саме тривалий стаж праці в умовах впливу хімічних речовин, у тому числі марганцю оксиду та хромового ангідриду, участь позивачки у виробничому процесі після рішення ЛКК про профнепридатність для виконання роботи крановим машиністом, що могло усугубити хід хвороби та дати підстави для звязку з умовами праці. Внаслідок отриманого на підприємстві професійного захворювання позивачці [PERSON] інвалідність не встановлена, встановлена ступінь втрати професійної працездатності 25%, зі строком переогляду 01.08.2018 року. Рекомендоване амбулаторне та стаціонарне лікування, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем. У звязку з отриманим професійним захворюванням позивачка була змушена проходити чисельні медичні огляди та обстеження, перебувати на стаціонарному лікуванні, зокрема, з 01.098.2011 по 16.09.2011 року; 13.12.2012 по 26.12.2012 року, з 07.02.2014 по 17.02.2014 року, з 17.06.2014 по 27.06.2014 року, з 20.02.2015 по 04.03.2015 року, з 07.07.2016 року по 18.08.2016 року, що підтверджується довідками, виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, наявними в матеріалах справи. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. За ч.8 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Отже, під поняттям «моральна шкода» охоплюються негативні наслідки немайнового характеру, які заподіяні фізичній особі внаслідок завданих їй фізичних, психічних та моральних страждань, що повязані із порушенням її прав чи охоронюваних законом інтересів. Фізичні страждання це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоровя, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Суд наголошує, що моральна, і фізична шкода після нанесення, по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоровя, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. При встановленні можливої суми відшкодування в грошовому еквіваленті суд зіставляє глибину фізичних і моральних страждань, та суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються: загальні страждання, психологічний і фізичний стан потерпілого, погіршення функціонування його певних органів. Глибина переживань, викликаних ушкодженням здоровя, ставиться в залежність від самої особи, тому призначення компенсації моральної шкоди полягає і в тому, аби певною мірою відновити втрату щастя особи і можливості насолоджуватися життям тепер і в майбутньому. У п.4.1\~рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004р. №1-рп/2004\~Про офіційне тлумачення положення частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Згідно з п.13\~Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивачка в період виконання трудових обовязків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності у повітрі робочої зони шкідливих речовин отримала професійне захворювання та визнана інвалідом третьої групи із ступенем втрати професійної працездатності у 30%, що на думку суду свідчить про наявність у позивачки моральних страждань у звязку з порушенням життєвих звязків, постійним фізичним болем, наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, вона позбавлена в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, все це вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до розяснень п.9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоровю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 25%, без встановлення групи інвалідності, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоровя, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоровя, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, повязані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди [PERSON] та достатньою сатисфакцією зазначених нею моральних страждань є 15000 гривень. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і тому задоволенню не підлягають. Судовий збір, у розмірі встановленому на час подання позову для вимог майнового характеру відповідно до задоволеної частини позову, згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial