Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

16.06.2020 року [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ДП «Володимирське» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних збитків та пені. На обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що з 02.05.2019 року [PERSON] працював сторожем в Державному підприємстві «Володимирське». Наказом за №62/1-К від 01.08.2019 року звільнений з посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. При звільненні підприємством, в порушення вимог статті 116 КЗпП України, не проведено виплати всіх сум, що належать [PERSON] до виплати, а саме заробітної плати в розмірі 15677 грн. 10 коп.. Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідачем не проведено розрахунку у строки, зазначенні в статті 116 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі, в розмірі 15677 грн. 10 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 124044 грн. 80 коп., інфляційні збитки, передбачені статтею 625 ЦК України, в розмірі 426 грн. 42 коп. та пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання, в розмірі 3556 грн. 45 коп. визначивши вказані суми без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача ДП «Володимирське» Білик О.Б. в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних збитків та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання не визнала, посилаючись на принцип розумності, справедливості та пропорційності, просила зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, оскільки сума, яка заявлена позивачем до стягнення, за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні, є обтяжливою, що унеможливить виконання ДП «Володимирське», як роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Вважає, що правових підстав, щодо стягнення інфляційних збитків, передбачених статтею 625 ЦК України та пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ не вбачається, оскільки така відповідальність не передбачена трудовим законодавством.Просила суд застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до суми основного заробітку, у розмірі 15677 грн. 10 коп. та відмовити позивачу в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення інфляційних збитків та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що з 02 травня 2019 року [PERSON] прийнятий на роботу сторожем до ДП «Володимирське», що підтверджується наказом №31-К від 02 травня 2019 року (копія) (а.с.49). Згідно наказу №62/1-К від 01 серпня 2019 року (копія) звільнений з посади за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України (а.с.7). Відповідно до довідки ДП «Володимирське» №45 від 17 березня 2020 року дійсно [PERSON] працював на посаді сторожа на ДП «Володимирське» і станом на 16.03.2020 року перед ним існує заборгованість по заробітній платі у розмірі 15677 грн. 10 коп. (а.с.8). Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Частиною 3 ст.46 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В силу приписів ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ст.116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В силу статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні [PERSON] не проведено розрахунку. Так, заборгованість по заробітній платі станом на 16 березня 2020 року становить 15677 грн. 10 коп. Крім того, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При визначені середньої заробітної плати суд керується пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), який визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З розрахункових листів [PERSON] (копії) вбачається, що останньому нараховано: в червні 2019 року заробітну плату за 14 днів в розмірі 7065,33 грн.; в липні 2019 року заробітну плату за 16 днів в розмірі 5669,33 грн. (а.с.9). Позивач [PERSON] був звільнений з роботи 01.08.2019 року, тому розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є червень-липень 2019 року. Всього за ці два місяці йому було нараховано заробітну плату в розмірі 12734,66 грн. (а.с.9). Кількість відпрацьованих робочих днів: у червні - 14, липні - 16 (всього 30 робочих днів). Середньоденна заробітна плата складає: 12734,66 грн. : 30 роб. днів = 424,49 грн. Кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку (з 01.08.2019 р. по 16.06.2020 р.) - 219 роб.днів. Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає виплаті позивачу становить 92963,31 грн. (424,49 грн. х 219 роб.д. = 92963,31 грн.). Суд вважає, що не підлягають до стягнення із відповідача ДП «Володимирське» на користь позивача [PERSON] інфляційні збитки, передбачені статтею 625 ЦК України, в розмірі 426 грн. 42 коп. та пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання, в розмірі 3556 грн. 45 коп., виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною 2 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст.625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст.625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права. Враховуючи викладене, суд приходить висновку про те, що сторони перебували між собою у трудових, а не цивільно-правових відносинах, а тому до цих правовідносин положення цивільного законодавства не застосовуються. Отже, слід наголосити на те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи питання щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, суд виходить з наступного. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст.117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при визначенні розміру відшкодування необхідно враховувати розмір спірної суми, на яку позивач має право, частку, яку вона становить у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та інших обставин справи. Тому, визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 15677 грн. 10 коп., порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку вів претендує, а саме 92963 грн. 31 коп., а також те, що з моменту звільнення з роботи (01.08.2019 року) позивач не звертався до відповідача про виплату йому нарахованої заробітної плати та будь-яких поважних причин, що перешкоджали йому звернутися до суду за захистом своїх права не навів, хоча відповідно до листів-відповідей на його звернення Управлінням Держпраці у Миколаївській області останньому неодноразово було рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав (а.с.10-12). Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ДП «Володимирське» суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2019 року по 16.06.2020 року в розмірі 16000 грн. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до ДП «Володимирське» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню на суму 31677 грн. 10 коп. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати. Позивач [PERSON] у відповідності до положень вище зазначеного Закону звільнений від сплати судового збору, за вимогою про стягнення заробітної плати, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір в дохід держави в розмірі 840 грн. 80 коп. Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних збитків та пені під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 160 грн. 03 коп. (16000 грн. х 100 : 128027,67 грн. = 12,50%, 1280,28 грн. х 12,50% = 160 грн. 03 коп.).

Outcome: partial