Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

16.07.2019 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] ; зняти відповідачів з реєстраційного обліку з вказаної адреси в примусовому порядку; зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру від особистих речей; стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору в розмірі 5 763 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що 24.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2626/0708/71-013-Z-1, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №2626/0708/71-013, від 24.07.2008 року, відповідно до якого банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 105 000 доларів США, на строк з 24.07.2008 року по 23.07.2033 року включно для здійснення [PERSON] розрахунків по договору купівлі-продажу квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 28.11.2012 р. між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ФК «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу, відповідно до п.п.2.1, 2.2. якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з них права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржникам процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 р. між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до п.п.2.1, 2.2. якого, клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступив фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 24.07.2008 року № 2626/0708/71-013. Згідно з ст.ст. 37,38 ЗУ «Про іпотеку» ТОВ «Кредитні ініціативи» оформило право власності на квартиру, загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., щі знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у квартирі, колишній власник, продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. Тому позивач за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 29.10.2019 року відкрито провадження по справі, призначено у справі підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.01.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце слухання справи повідомлялися належним чином, заперечень щодо позову та клопотань про відкладення справи до суду не направили та відзиву на позов не подали, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів. За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання, в якому просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги не підтримала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази до справи, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2626/0708/71-013, відповідно до якого банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 105 000 доларів США, на строк з 24.07.2008 року по 23.07.2033 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користуванням кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 24.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір № 2626/0708/71-013-Z-1, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку квартиру загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 42,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.11 Іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково. Відповідно до п.12 Іпотечного договору, іпотекодержатель за вибором застосовує звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя викладене в п.п.12.3 та 12.3.2 договору іпотеки). 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ФК «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу, відповідно до якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №161941957 від 02.04.2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» на праві приватної власності належить квартира загальною площею 72,8 кв.м., житловою площею 42 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру зареєстровано 18.03.2019 року на підставі договору іпотеки №4259 від 24.07.2008 року та додаткової угоди до іпотечного договору №4737, та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до копії довідки Української міської ради від 15.04.2019 року [PERSON] знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з втратою права користування жилим приміщенням на виконання п.26 абз. 8 Постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 року у зв`язку з відчуженням житла без надання паспортного документу. Відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаній квартирі, що підтверджується адресною карткою особи та відповіддю територіального органу ДМС на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача. Разом з тим, на аналогічний запит суду щодо місця реєстрації відповідача [PERSON] було надано відповідь, що останній за вказаною адресою не зареєстрований. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що незважаючи на його вимоги як нового власника, відповідачі не бажають добровільно звільнити спірне житлове приміщення та знятись з реєстрації місця проживання, чим перешкоджають ТОВ «Кредитні ініціативи» у реалізації права на вільне володіння та розпорядження належним йому майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що 24.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 626/0708/71-013-Z-1, відповідно до умов якого [PERSON] передала банку в іпотеку квартиру загальною площею 72,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №2626/0708/71-013, від 24.07.2008 року, відповідно до якого банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 105 000 доларів США, для здійснення [PERSON] розрахунків по договору купівлі-продажу квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п.1 іпотечного договору предмет іпотеки придбано іпотекодавцем за кошти, що надані іпотекодержателем в кредит у відповідності з умовами Основного зобов`язання (договору). Пунктом 11 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання основного зобов`язання повністю або частково. У разі порушення іпотекодавцем Основного договору або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору. Згідно з п. 12.3. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем, зокрема, згідно із договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважатиметься застереження, що міститься у п. 12.3.1, та п.12.3.2 цього договору. Відповідно до п. 12.3.1 іпотечного договору даний пункт договору є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя й визнається сторонами та діючим законодавством як договір про задоволення вимог іпотекодержателя, що надає право іпотекодержателю в порядку позасудового врегулювання звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі даного договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку позасудового врегулювання на підставі даного договору та застереження може здійснюватися, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання. Отже, [PERSON] , як власник спірної квартири, на власний розсуд розпорядилася нею, передавши її у іпотеку банку та погодивши умови іпотечного договору щодо права банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання нею умов основного зобов`язання. Банк, правонаступником якого є ТОВ «Кредитні ініціативи», у свою чергу, в передбачений законом та договором спосіб набув право власності на спірну квартиру. За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР та ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як вбачається з довідки Української міської ради від 15.04.2019 року [PERSON] знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Однак відповідач [PERSON] зареєстрований у вищевказаній квартирі, що підтверджується адресною карткою особи та відповіддю територіального органу ДМС на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідача. В постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 Верховним Судом України зроблено висновок, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Суд вважає, що оскільки позивач є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] не є співвласником вказаної квартири та не є членом сім`ї нового власника, факт реєстрації та проживання відповідача у спірній квартирі створює позивачу безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, то право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача із вищевказаної квартири та зобов`язання його звільнити вказане житлове приміщення від особистих речей. Відповідно до Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зокрема пункту 26, однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є рішення суду, яке набрало законної сили, про виселення. Відтак, оскільки зняття з реєстраційного обліку залежить від виселення, виокремлювати цю вимогу як окрему немає підстав. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON] , то в їх задоволенні необхідно відмовити, оскільки він не зареєстрований у спірній квартирі, доказів його проживання позивачем не надано, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо даного відповідача, в зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача [PERSON] на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial