Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

17.03.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 31 жовтня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Лівінською Л.М. зареєстрованого 17 червня 1997 року Синельниківським бюро технічної інвентаризації в реєстрі за №2419. Відповідач є онуком позивача. Згідно довідки №411 від 15.03.2021 року, [PERSON] з жовтня 2008 року за місцем реєстрації не проживає. Позивач вказує, що [PERSON] не бере участі в утриманні будинку, не сплачує комунальні послуги. Посилаючись на ст. 405 ЦК України, позивач просить суд визнати [PERSON] , 1992 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку проведення судового засідання позивач [PERSON] надала суду заяву про підтримання позовних вимог, відсутність заперечення проти заочного розгляду справи та можливість розгляду справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 31 жовтня 1985 року, посвідченого державним нотаріусом Лівінською Л.М., зареєстрованого 17 червня 1997 року Синельниківським бюро технічної інвентаризації в реєстрі за №2419. Відповідно до довідки виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 15 березня 2021 року, підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] , є зареєстрованим відповідач [PERSON] , 1992 року народження, але за вказаною адресою він не проживає з жовтня 2008 року. Згідно ст.\~405\~Цивільного кодексу\~України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Окрім того, положення\~статті 405 ЦК України\~регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (Постанова Верховного Суду від 17.10.2018 року №521/17805/16-ц). У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 17 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11. 12. 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім`ї власника залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому будинку (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що позивач є власником зазначеного вище жилого будинку, реєстрація в ньому відповідача, як колишнього члена сім`ї власника, створює позивачу [PERSON] перешкоди у користуванні та розпорядженні ним, у зв`язку з чим позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved