Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

15 вересня 2014 року [PERSON], звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить суд розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини: дочки [PERSON], [INFO] з нею. Свої вимоги мотивує тим, що з 14 жовтня 2003 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] Шлюб між сторонами зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Олевського районного управління юстиції у Житомирській області, за актовим записом № 76. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO]. Між позивачкою та відповідачем виникли неприязні стосунки через які вони не підтримують шлюбні відносини з 25 січня 2010 року, і не проживають однією сім'єю, спільного господарства не ведуть. У судовому засіданні позивачка [PERSON], змінила свої позовні вимоги та просить суд залишити малолітню дочку [PERSON] з батьком, в решті позов підтримала та надала суду пояснення про те, що вона не підтримує шлюбні відносини з відповідачем з 25.01.2010 року, не проживає однією сім'єю з відповідачем, спільного господарства не ведуть. Відповідач проживає в [ADDRESS] Житомирської області. Вона має постійне місце проживання, проживає в [ADDRESS]. Вона має намір створити нову сім'ю, і на разі чекає дитину від іншого чоловіка. Позивачка створила всі умови для проживання дитини, дитина-дочка [PERSON] проживає за місцем її проживання і перебуває на її утриманні та вихованні. А тому просить суд винести рішення яким розірвати шлюб між нею і відповідачем та залишити малолітню дитину із відповідачем, вважаючи, що таке рішення буде відповідати інтересам дитини. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивачки [PERSON], визнав повністю. Просить суд залишити малолітню дитину за місцем його проживання для подальшого утримання і виховання. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 14 жовтня 2003 року укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Олевського районного управління юстиції у Житомирській області, за актовим записом № 76, що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину: дочку [PERSON], [INFO], батьками якої є [PERSON], та [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження дитини (а.с.5). Під час проживання у шлюбі між сторонами виникли неприязні відносини, які створили обстановку при якій збереження сім'ї є неможливим і у зв'язку з чим сторони не підтримують шлюбні відносини з 25 січня 2010 року, проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Їхня малолітня дитина-дочка [PERSON] проживає за місцем проживання матері в [ADDRESS], і перебуває на її утриманні та вихованні. Позивачка на примирення не згодна, а зі сторони відповідача не було зроблено жодних спроб на примирення. Примирення між сторонами не можливе за небажання відповідача та позивачки. Крім того позивачка чекає народження дитини від іншого чоловіка з яким має намір створити нову сім'ю (а.с.10,11). Дослідивши та оцінивши докази по справі суд дійшов висновку , що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.109,110,112,113 СК України з яких слідує, що шлюб розривається за заявою одного із подружжя, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стали неможливими і якщо заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини або чоловіка. Із ст.113 СК України слідує, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка у судовому засіданні та у поданій до суду позовній заяві стверджує, що її рішення про розірвання шлюбу є остаточним і відповідає її волі. Обставин, які перешкоджають розірванню шлюбу судом не встановлено. В даному випадку суд прийшов до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім'ї є неможливим, тому шлюб між ними слід розірвати. Разом із тим, відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Обидві сторони відповідально ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків, мають належні матеріально-побутові умови для забезпечення потреб малолітньої дитини, а вона в свою чергу добре ставиться як до матері, так і до батька. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60, ст..131 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON], не надав суду належних доказів які б свідчили про виняткові обставини, що можуть викликати необхідність розлучення малолітньої дитини з матір'ю. Мати малолітньої дитини на даний час тимчасово не працює, займається її доглядом, утриманням і вихованням, має особисте житло, де має можливості проживати з дитиною, для якої забезпечено належні умови для її проживання і виховання. Таким чином, враховуючи вищенаведене, вік дитини (на день розгляду справи дочка [PERSON] має - 5 років) та умови в яких вона виховується, суд приходить до висновку про доцільність залишення малолітньої дитини з матір'ю - [PERSON], для подальшого виховання, оскільки це не суперечить її інтересам та інтересам дитини. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved