Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

15 червня 2016 [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною завою, посилаючись на те, що [INFO] в неї народився син. Пологи відбулися в пологовому будинку районної комунальної лікарні ім. Семашко м. Сімферополь АР Крим, про що видане медичне свідоцтво про народження форми 103/у Серія 35 № 002676 від [INFO] встановленого Російською Федерацією зразка. У зв'язку з тим, що АР Крим на даний час визнана тимчасово окупованою територією, вона не має можливості зареєструвати народження дитини, а тому позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт народження дитини. Заявниця в судове засідання не з'явилася, заявою просила справу розглянути без її участі на підставі наявних у ній доказів. Представник Скадовського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Стаття 3 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи, в тому числі, про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Судом встановлено, що відповідно паспорту Серії [NUMBER] виданого Скадовським РВ УМВС України в Херсонській області 12.12.2000 року, заявниця [PERSON], [INFO] є громадянкою України. З медичного свідоцтва про народження Серії 35 № 002676 від [INFO] виданого ГБУЗ РК РКБ ім. Семашко ОППЦ м. Сімферополь вбачається, що [PERSON], [INFO], [INFO] народила дитину чоловічої статі. Суд виходить з того, що вказаний документ є недійсним, але з його змісту можливо об'єктивно встановити, що у [PERSON], [INFO], [INFO] народилася дитина чоловічої статі, і він може бути використаний судом в якості доказу. Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Встановлення даного факту має юридичне значення і необхідно заявниці для державної реєстрації народження дитини, отримання відповідної соціальної допомоги при народженні дитини, реєстрації місця її проживання та реалізації інших прав та обов'язків, пов'язаних із народженням дитини. З Відмови у проведенні державної реєстрації смерті Скадовського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Херсонській області № 426 від 10.06.2016 виданої [PERSON] вбачається, що заявниця для державної реєстрації народження дитини чоловічої статі, народженої [INFO] пред'явила документ - медичне свідоцтво про народження Серії 35 № 002676 від [INFO] видане ГБУЗ РК РКБ ім. Семашко ОППЦ м. Сімферополь, форма якого не відповідає формі, визначеної наказом МОЗ України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Крім того, відповідно до роз'яснень, що містяться в пп. 4, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах РАГС не зберігся відповідний запис чи відмовлено в його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акта громадського стану. З висновків ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Згідно Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що, виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду в такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Оцінивши усі надані заявницею докази по справі, суд дійшов висновку, що заява про встановлення факту народження дитини підлягає задоволенню, оскільки документи, що підтверджують факт народження дитини, встановленого зразка відсутні, реєстрація народження дитини в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що має для заявниці юридичне значення та надасть можливість отримати свідоцтво про народження, видане державним органом України. Оскільки заявницею не надано суду доказів та відомостей про батька дитини, відомості про нього можуть бути внесені в свідоцтво про народження дитини зі слів матері, або у іншому передбаченому законом порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження, або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховної Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved