Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

15 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] В позовній заяві вказував, що 16 квітня 1999 року померла його дідусь [PERSON] Внаслідок смерті останньої відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: с. Локниця, вул. Сонячна, 18, Зарічненського району, Рівненської області. Він є спадкоємцем за заповітом і прийняв спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернувся в нотаріальну контору із відповідною заявою. Покликаючись на те, що він не має можливості оформити право власності на будинок в нотаріальній конторі, у звязку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів, [PERSON] просив визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав до суду письмову заяву, у якій просить справу розглядати без його участі, проти задоволення позову не заперечує. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 16 квітня 1999 року помер дідусь позивача [PERSON]. Внаслідок смерті останнього відкрилась спадщина на належне йому майно. За технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 18 на вул. Сонячна, с. Локниця, Зарічненського району, Рівненської області та виписки з погосподарської книги Локницької сільської ради від 03 вересня 2015 року, власником будинку, що розташований за вказаною адресою, значиться спадкодавець [PERSON] (а.с.19, 22). 02 квітня 1999 року виконавчим комітетом Локницької сільської ради народних депутатів Зарічненського району Рівненської області було посвідчено заповіт [PERSON], яким останній заповів усе своє майно [PERSON] (а.с.21). Таким чином, відповідно до заповіту від 02 квітня 1999 року, який не змінений і не відмінений, позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] Судом встановлено, що [PERSON] прийняв спадщину, як спадкоємець за заповітом, оскільки в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (який був чинний на час виникнення спадкових правовідносин) фактично вступив в управління та володіння спадковим майном (а.с.53-55). Статтею 548 ЦК Української РСР встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно постанови Державного нотаріуса Зарічненської районної державної нотаріальної контори про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 26 листопада 2015 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] через відсутність правовстановлюючого документа на будинок (а.с.56). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частиною 1 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 ЦК України). Право позивача, як спадкоємця на спадкове майно, підлягає захисту в судовому порядку, оскільки [PERSON] при житті не оформив та не отримав правовстановлюючий документ на це майно, що є перешкодою позивачу в нотаріальному оформленні спадщини. Таким чином вимога позивача про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом ґрунтується на законі, та підлягає до задоволення. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Оскільки позов задоволено повністю, відтак з відповідачів на користь позивача слід присудити 872,88 грн. документально підтверджених судових витрат. На підставі ст.ст. 548, 549, 561 ЦК Української РСР, ст. 328 ЦК України,

Outcome: approved