Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

16 грудня 2020 року до Берегівського районного суду Закарпатської області звернулась [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивований тим, що позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві власності згідно договору дарування від 25 жовтня 2008 року на 3/4 житлового будинку садибного типу, договору про визнання часток нерухомого майна, що є спільною частковою власністю від 15 серпня 2008 року. У вищевказаному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка вже багато років не проживає в ньому, при цьому добровільно не бажає знятися з реєстрації та не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі немає і взагалі будинком не цікавиться. Крім цього, реєстрація відповідача за вищевказаною адресою перешкоджає у оформленні державної субсидії, чим порушуються права позивача. У зв`язку з цим позивач звернулась до суду. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідач відзив не подав. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Нормами ст. 4 ЦПК України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до договору про визначення часток нерухомого майна від 15.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Секереш Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 3894, встановлено, що частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , житлового будинку садибного типу за [ADDRESS] , який належить останнім на праві спільної сумісної власності, визначаються рівними і становлять по 1/4 частці цілого житлового будинку садибного типу (а.с. 12-13). Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 15.10.2008 року № 66441888 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.10.2008 року № 20689850 (а.с. 14-15, 16). Відповідно до Договору дарування від 25.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського нотаріального округу Секереш Н.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 4034 встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подарували, а обдаровувана [PERSON] прийняла у дар 3/4 житлового будинку садибного типу за [ADDRESS] (а.с. 8). Вказане підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 25.10.2008 року № 6680695 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.11.2008 року № 21044211 (а.с. 9-10, 11). Згідно довідки КП «БЕРЕГІВСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ БЕРЕГІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ РАДИ» від 02.10.2018 року № 573 встановлено, що житловий будинок за [ADDRESS] , належить [PERSON] в цілому (а.с. 17). Відповідно до довідки № 5960 від 23.11.2020 року, виданої Центром з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Берегівської міської ради, у будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подала. Згідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Частиною 2 ст. 406 ЦК України, передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та добровільно не знялась із реєстрації місця проживання, чим порушує права власника, тому позов є підставним і підлягає задоволенню.

Outcome: approved