Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~15 жовтня 2015 року позивачка звернулася до суду з цим позовом\~ та просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] вказувала, що разом із сином [PERSON] є власниками вищевказаної квартири, в якому, окрім них, зареєстровано сторонню особу колишню співмешканку її сина [PERSON] відповідачку [PERSON] Натомість відповідачка в їх квартирі не мешкає з 2008 року, витрати з утримання житла та його ремонту не несе, в той час як її реєстрація за цією адресою змушує позивачу нести додаткові витрати з оплати комунальних послуг, тому єдиним захистом її прав як власника вказаного майна зі здійснення дій щодо можливого користування та його розпорядження можливе лише в судовому порядку. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій свої позовні вимоги підтримала та просила справу розглянути у її відсутності. Третя особа [PERSON] співвласник вказаного майна, не заперечував проти позовних вимог [PERSON] та просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.18), у звязку із чим суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності. Дослідивши письмові докази в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За даними копій свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.09.2003 року, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках є співвласниками квартири [ADDRESS] (а.с. 7, 10). Згідно довідки Шевченківської сільської ради, за вказаною адресою, окрім власників, зареєстрована стороння особа [PERSON], [INFO], але фактично за вказаною адресою з 2008 року не проживає, що також підтверджується даними акту від 25.09.2015 року (а.с. 9, 11). Відповідно до ст.ст.41,47 Конституції України, ст.391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України) Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статті 150,156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 401, ст. 402 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. За приписами ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, в тому числі, невикористання сервітуту протягом трьох років підряд. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, відповідачка користувалася житлом [PERSON] та її сина [PERSON] з їх волі протягом декількох місяців в 2008 року, в той же час з 2008 року у їх квартир не мешкає, тобто надане право на сервітут не використовує більше 3-х років, не має права власності на вказану квартиру або на її частку, та не є членами сім'ї позивачки і [PERSON], в той час як надане право на проживання, що підтверджується проведенням реєстрації відповідачки за цією адресою, викликає для [PERSON] додаткові витрати та зобовязання зі сплати комунальних послуг, що має істотне значення, тому вимоги останньої законні та обґрунтовані. Враховуючи викладене,

Outcome: approved