Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

16.09.2015 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до Новоград-Волинського міської ради про визнання права власності на 1/4 ідеальну частину житлового будинок за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Островського, 35. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28.09.2000 року позивач придбав у власність 1/2 частину вказаного будинку на підставі договору дарування. Крім того, 22.11.2005 року позивач отримав у власність 1/4 ідеальну частину будинку на підставі договору дарування. Таким чином, позивач став власником 3/4 ідеальних частин будинку. Власником іншої 1/4 частини була [PERSON], яка померла 08.09.1979 року, спадкоємці своїх прав на вказане майно не заявляли. Фактично позивач користується усім будинком. Він має намір збудувати прибудову до будинку, але відсутність права власності на 1/4 частину будинку, на думку позивача є перешкодою для цього. Посилався на ст. 344 ЦК України та просив визнати за ним право власності на 1/4 ідеальну частину житлового будинку за набувальною давністю. У судове засідання позивач з'явився, позов підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину від 10.02.1956 року власниками домоволодіння за адресою: м. Новоград-Волинський, вул. Островського, б. 33 є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зі штампу на реєстраційному написі БТІ, що міститься у будинковій книзі, вбачається, що адресу (номер) будинку змінено рішенням виконкому міської ради з №33 на №35 по вул. Островського. Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом 28.09.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1810, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/2 жилого будинку за адресою: вул. Островського, 35, м. Новоград-Волинський. (а.с. 7) Відповідно до договору дарування від 22.11.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5Д2168, [PERSON] подарував [PERSON] 1/4 ідеальну частину житлового будинку за вищевказаною адресою. (а.с 16) Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2013 року право власності на 3/4 будинку за адресою: вул. Островського, 35, м. Новоград-Волинський, зареєстровано за позивачем [PERSON] Право власності на решту частину будинку не зареєстровано. Згідно технічного паспорту від 11.11.2013 р., домоволодіння за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Островського, 35, складається з веранди, коридору, кладової, двох кімнат. (а.с.9) За клопотанням позивача судом витребувано інформацію від КП «Новоград-Волинське МБТІ» про право власності на житловий будинок за адресою вул. Островського, 35 м. Новоград-Волинський. Відповідно до листа № 4005 від 18.12.2015 р. право власності на вищевказаний будинок станом на 31.12.2012 року зареєстровано: 1) 1/2 частина житлового будинку за [PERSON]; 2) 1/4 частина за [PERSON]; 3) 1/4 частина за [PERSON] Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відсутні відомості про обтяження нерухомого майна за адресою: Житомирська область, м. Новоград-Волинський, вул. Островського, 35. Згідно свідоцтва про смерть серії І-ДР №0075528 від 25.04.2000 р., [PERSON] померла 11.09.1979 року в республіці Білорусь. (а.с. 14) Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що розбіжність у написанні прізвища співвласника будинку «Тряшкіна Тамара Олексіївна» згідно правовстановлюючого документу та «Трякшина Тамара Олексіївна» згідно свідоцтва про смерть, виникла внаслідок описки у свідоцтві про право власності, оскільки записом у будинковій книзі підтверджується реєстрація проживання [PERSON]. Відповідно до листа Новоград-Волинської державної нотаріальної контори від 29.12.2015 р., спадкова справа після смерті [PERSON] за 1979-2015 р. не заводилась. Отже, є підстави для висновку, що будь-яких правочинів щодо зазначеного домоволодіння [PERSON] не вчиняла. Будь-які інші власники цього майна та спадкоємці відсутні, а відповідач не вживав заходів для визнання майна безхазяйним або відумерлою спадщиною. Згідно записів в будинковій книзі та згідно реєстраційного запису в паспорті [PERSON], він зареєстроавний у будинку № 35 по вул. Островського, в м. Новоград-Волинський з 17.03.1999 року, що свідчить про тривале відкрите володіння будинком. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Судом установлено, що жодна особа, крім позивача, не заявляє вимог щодо вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд вважає, що є підстави для визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved