Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

16 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що має на праві власності вказаний будинок. У цьому будинку окрім членів її сім`ї зареєстрований колишній чоловік її доньки [PERSON] - [PERSON] . Незважаючи на припинення шлюбних відносин з донькою власника будинку, [PERSON] добровільно виселитись та знятись з реєстрації не бажає, участі в утриманні будинку не приймає, а його реєстрація у належному позивачу будинку створює перешкоди у реалізації її права власності. На неодноразові прохання позивача знятись з реєстрації та звільнити житло в добровільному порядку відповідач відповідав відмовою. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позові, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що вказаний будинок придбаний за його власні кошти, отримані від продажу його частки при поділі майна з попередньою дружиною. [PERSON] та її мати [PERSON] вмовили його на ці кошти придбати спірний будинок. При цьому саме [PERSON] займалась оформленням правовстановлюючих документів. У 2008 році [PERSON] та відповідач уклали шлюб, останній згодом поїхав в м. Київ на заробітки, а [PERSON] в цей час розлучилась з ним. У придбаному будинку відповідач самостійно робив ремонт та весь час в ньому проживає він, [PERSON] та їхні спільні діти, при цьому [PERSON] не має жодного відношення до цього будинку. Наразі він участі в утриманні будинку не приймає, оскільки вже тривалий час не працює. Суд, заслухавши думки представника позивача, відповідача, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.09.2007р., який був зареєстрований в Державному реєстрі правочинів, а також витягом про реєстрацію 26.09.2007р. права власності на нерухоме майно /а.с. 10- 12/. У будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (донька власника), [PERSON] , [INFO] (онука), [PERSON] , [INFO] (онук), та [PERSON] , [INFO] (колишній зять) /а.с.13-14, 16/. Як вбачається з копії заочного рішення від 25.01.2018р. у справі № 589/3856/18 /а.с.9/, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду повідомила, що вона проживає по сусідству з [PERSON] та [PERSON] , з ними в будинку проживають також двоє їхніх дітей. Свідок зазначає, що спірний будинок позивач придбала у її тітки. На момент купівлі будинок був у занедбаному стані, [PERSON] працює у м. Москві та після придбання будинку за власні кошти зробила у ньому ремонт. Свідок є частим гостем в домі у [PERSON] , вона та [PERSON] вже тривалий час не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Відповідач зловживав спиртними напоями і влаштовує скандали. За доводами позивача, незважаючи на припинення шлюбних відносин з її донькою, [PERSON] добровільно виселитись та знятись з реєстрації не бажає, участі в утриманні будинку не приймає, а його реєстрація у належному їй будинку створює перешкоди у реалізації її права власності, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У данній справі судом встановлено, що позивач є власником спірного будинку. Право власності позивача у встановленому законом порядку не оспорювалося, відповідачем не надано даних про те, що договір купівлі-продажу від 25.09.2007р., на підставі якого [PERSON] набула право власності на вказаний будинок, був визнаний недійсним судом, в узв`язку з чим доводи [PERSON] про відсутність у позивача права власності на це нерухоме майно, судом до уваги не приймаються з огляду на їх безпідставність. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містять також ст.ст. 383, 405 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Позивачка є власником спірного житла, але в ньому не проживає, оскільки постійно проживає в іншому жилому приміщенні, зареєстрована по [ADDRESS] . Донька позивача - [PERSON] з 17 травня 2008 року до лютого 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у зв`язку із чим останній була вселений до належного позивачу будинку, яка, як власник цього майна, надала відповідачу право користуватись ним. Відповідач спільно з власником спірного будинку ніколи не проживав, спільним побутом не був пов`язаний, що сторони не оспорювали. Доказів того, що відповідач вів спільне господарство, проживав однією сім`єю із власником і був членом її сім`ї суду не надано. Тому право користування будинком позивача у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. А тому суд дійшов висновку про правомірність застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 406 ЦК України, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року, у справі № 243/7004/17-ц. Таким чином після припинення шлюбних відносин з донькою власника будинку право відповідача на користування чужим майном (спірним будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved