Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

15лютого 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія), в якому просить стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України (ліквідаційна комісія) на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.02.2020 по 15.02.2021. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.06.2016 було задоволено його позов, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України №81-о від 28.08.2015 про його звільнення з посади директора державної установи «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України» та дострокового припинення дії контракту №4 від 30.04.2013, укладеного з директором державної установи «Київський міський лабораторний центр «Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та ним. Поновлено його на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з 29.09.2015. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20.08.2019 задоволено його позов до Держсанепідемслужби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено. Стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 19.09.2015 по 14.12.2018 у розмірі 614583,06 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Вказаним рішенням суду стягнуто середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України. Крім того, вказує, що рішенням Шевченківського районного суду міста Київ від 19.05.2020 у справі № 761/5403/20 було відмовлено в задоволенні його позову до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.12.2018 по 14.02.2020. Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2020 вказане рішення суду 1-ї інстанції скасовано і прийнято постанову, якою його позов до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки задоволено. Однак, на момент подання позовної заяви судове рішення про поновлення його на роботі не виконано, що зумовило позивача звернутися до суду із вказаним позовом. Вказані обставин зумовили позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 19.02.2021 позовна заява залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 03.03.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розглядув порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 13.05.2021 о 15 год. 30 хв. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. При цьому, судом було надіслано на адресу відповідача судові повістки про призначені судові засідання. Разом з тим, відповідно до Акту Держпродспоживслужби № 30 від 11.05.2021 та Акту Держпродспоживслужби № 40 від 28.08.2021, які надійшли на адресу суду, повідомлено про те, що в повістці про виклик до суду зазначено Державну санітарно-епідеміологічну службу України (ліквідаційна комісія) Голова комісії [PERSON] , який не працює в Держпродспоживслужбі, у зв`язку з чим судові повістки було повернуто на адресу суду без розгляду. Заслухавши позивача та його представника, дослідивши повно та всебічно наявні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 30.04.2013 між позивачем та відповідачем було укладено контракт № 4 щодо призначення на посаду директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України», терміном дії з 30.04.2013 до 30.04.2014. Додатковою угодою № 1 від 04.04.2014 до контракту продовжено термін дії контракту до 30.04.2017. Наказом Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28.08.2015 позивача звільнено з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та достроково припинено дію контракту № 4 від 30.04.2013, укладеного між Державною санітарно-епідеміологічною службою України та позивачем. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02.06.2016 визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України №81-о від 28.08.2015 про звільнення 28.08.2015 позивача з посади директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» та дострокове припинення дії контракту № 4 від 30.04.2013. Поновлено позивача на посаді директора Державної установи «Київський міський лабораторний центр Державної санітарно-епідеміологічної служби України» з 29.09.2015. Допущено негайне виконання в частині поновлення на роботу, у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України. 05.10.2016 за наслідками апеляційного розгляду Апеляційним судом м. Києва у справі ухвалено рішення, відповідно до якого апеляційну скаргу Протаса С.В. в інтересах Державної санітарно-епідеміологічної служби України задоволено частково, рішення Печерського районного суду м. Київ від 02.06.2016 в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 81-о від 28.08.2015 про звільнення позивача та дострокового припинення дії контракту № 4 від 30.04.2013 скасовано та ухвалено в цій частині нове про відмову в задоволені цих позовних вимог, оскільки, скасування наказів належить до виключної компетенції органів управління товариства. Додатковим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23.11.2016, рішення Печерського районного суду м. Києва від 02.06.2016 в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі залишено без змін. Тобто, рішення Печерського районного суду міста Києва в частині поновлення на посаді позивача підлягало негайному виконанню та набрало законної сили. Разом з тим, станом на 15.02.2021, вказане рішення суду не було виконано, а позивача на посаді не поновлено. Також, встановлено, що Департаментом виконавчої служби, відділом примусового виконання рішень за виконавчим листом № 757/33026/15-ц, виданим 02.06.2016 Печерським районним судом міста Києва, здійснювалося виконавче провадження ВП № 51353249 від 07.06.2016. За фактом невиконання судового рішення щодо поновлення на посаді позивача СВ Печерського РУ ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017100100003785, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20.08.2019 задоволено позов позивача до Державної санітарно-епідеміологічної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботіз 19.09.2015 по 14.12.2018 у розмірі 614583,06 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні у Державній казначейській служби України. В подальшому, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19.05.2020 у справі 761/5403/20 позивачу відмовлено у задоволенні позову про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 14.12.2018 по 14.02.2020 у розмірі 221 890,41 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 22.09.2020 вищевказане рішення Шевченківського районного суду міста Київ від 19.05.2020 у справі № 761/5403/20 скасовано і прийнято постанову, якою його позов до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задоволено. З огляду на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, вказана обставина встановлена судом та визнається сторонами спору. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України). Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 у справі № 760/9521/15-ц. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129-1 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України). Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не залежить від того, подала особа, яку поновлено на роботі, заяву чи виконавчий лист. Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ст. 236 КЗпП України фінансову відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі покладено на власника або уповноважений ним орган, які допустили затримку виконання судового рішення. Правова позиція, за якою витрати по виплаті середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення покладаються на особу, яка в силу відповідного Положення зобов`язана винести наказ про поновлення на посаді, висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 25 квітня 2019 року (справа 820/5002/16, адміністративне провадження № К/9901/30079/18). Крім того, вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012у справі № 6-76цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19). Постановою ВСУ від 23.01.2011 № 6-87цс11 встановлено, що суд керується нормами Постанови КМУ від 08.02.95 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» і тлумачить їх наступним чином. Середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2 Порядку). Працівникам, які пропрацювали менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 5 розділу IV Порядку). Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за два місяці на число робочих днів (п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, встановленим з дотриманням вимог законодавства, (абз. 3 п. 8 Порядку). Середня місячна заробітна плата, визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат, обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Види виплат, що включаються, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати (в розділ III Порядку). Судом був досліджений розрахунок середнього заробітку, наданий позивачем, відповідно до якого, загальна сума стягнення за період з 15.02.2020 по 15.02.2021 складає 190627,50 грн. Підстав вважати розрахунок таким, що не відповідає дійсності не встановлено. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved