Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

16.11.2020 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою у розмірі 10200 грн. У своїй заяві позивач посилається на те, що 06.04.2020 відповідачка взяла у неї в борг гроші у сумі 10200 грн., про що власноручно написала відповідну розписку. Відповідно до розписки [PERSON] взяла на себе зобов`язання повернути борг в строк до 06.07.2020. При неодноразових зверненнях до відповідачки із проханням повернути борг, [PERSON] до теперішнього часу борг не повернула, а тому позивачка вимушена звернутися до суду із вказаним позовом та просить стягнути із відповідачки на її користь суму боргу у розмірі 10200 грн. та судові витрати 27.11.2020 ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі та визначено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.03.2021 закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.04.2021. Відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, матеріали справи містять докази того, що 16.02.2021 остання отримала копію позовної заяви з доданими до неї документами та ухвалу суду про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. З огляду на викладене вище та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання не з`явився в судове засідання без поважних причин або повідомлення причин , не подав відзив , а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У ч. 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На основі викладеного ухвалою суду від 27.04.2021 постановлено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення у справі. 27.04.2021 надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності, просить позов задовольнити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 6.04.2020 між [PERSON] і [PERSON] укладений договір позики, відповідно якого [PERSON] взяла у борг у [PERSON] кошти в розмірі 10200 грн, та зобов`язалась віддати їх 06.07.2020. Вказана обставина підтверджується безпосередньо письмовою розпискою, яка долучена до матеріалів справи. Договір позики укладений між сторонами у письмовій формі містять усі зазначені у ст. 1046 ЦК України умови, зокрема про отримання грошей із зобов`язанням їх повернути, так як сторонами погоджено, що вказані кошти отриманні відповідачами у борг. Належних та допустимих доказів щодо не укладення договору позики Відповідач не надав. Пунктом першим частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами етапі 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання. Так прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що відповідач у строки, передбачені ч.1 ст. 1049 ЦК України, зокрема визначений у договорі 6.07.2020, та на час розгляду справи не повернув борг і таких доказів, щодо повернення коштів, останній суду не надав. Таким чином, з огляду на обставини справи, оскільки, відповідач не виконує свої зобов`язання перед позивачем за договором позики, сума грошових коштів не повернута, а тому суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення заборгованості. Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позовної заяви, був сплачений судовий збір і його вимоги задоволені, з відповідача належить стягнути зазначені судові витрати у розмірі 840,80 грн. Підтвердження понесення позивачем інших витрат, пов`язаних з розглядом судом даного спору, суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: approved