Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

16 березня 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд зобовязати відповідача, члена сімї померлого інваліда [PERSON], повернути департаменту соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації легковий автомобіль ЗАЗ110280, номер кузова [NUMBER] в повному комплекті, отриманого [PERSON] На обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 [PERSON] було безкоштовно надано легковий автомобіль ЗАЗ110280, номер кузова [NUMBER], 2006 року випуску. 07 листопада 2007 року [PERSON] помер. Відповідач, як член сімї померлого інваліда, автомобіль позивачу не повернула, правом залишити автомобіль у власності, сплативши його залишкову вартість в сумі 17007,27 грн. до спеціального фонду державного бюджету не скористалася. Про можливість такої сплати відповідач неодноразово повідомлялася упродовж 2008 2012 років, а відтак просить суд повернути вказане майно позивачу. Зазначає, що до вимог позивача спеціальна позовна давність не застосовується, а позивач звернувся до суду з позовом у межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Департамент соціального захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації явку повноваженого представника для участі в судовому засіданні не забезпечив. Згідно листа, отриманого судом 26 квітня 2017 року, просить справу розглядати без участі представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить їх задовольнити (а.с.38). Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. Згідно поданої заяви про застосування позовної давності від 26 квітня 2017 року просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Враховуючи неявку в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з таких підстав. З матеріалів справи видно, що відповідно до наказу Головного управління праці та соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації від 05 червня 2006 року № 199, [PERSON], як інваліду І групи загального захворювання, видано безкоштовно автомобіль Таврія-110280 (а.с.7). На підставі акту приймання-передачі транспортного засобу серії МВЧ № 515511 від 07 червня 2006 року закрите акціонерне товариство з іноземною інвестицією «Запорізький автомобілебудівний завод» передало, а [PERSON] одержав транспортний засіб М1 ЗАЗ 110280, 2006 року виготовлення, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] (а.с.8). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу РСА № 252442 від 09 травня 2006 року власником вказаного транспортного засобу, д.н. [NUMBER], записаний [PERSON], із відміткою про заборону відчуження, права продажу і передачі (а.с.9). [PERSON] 07 листопада 2007 року помер. Згідно довідки-рахунку про результати розрахунку ступеня зношення, автомобіль марки ЗАЗ110206, 2006 року випуску, виданий інваліду [PERSON], за станом на 07 листопада 2007 року з урахуванням ступеня зношення 14,20% та суми сплаченої за нього інвалідом, коштує 17007,27 грн. (а.с.16). Упродовж 2008 2012 років позивач листами від 24 березня 2008 року № 01-08/2/863, від 20 лютого 2009 року № 01-08/2/384, від 22 жовтня 2010 року № 01-08/2/2282, від 24 травня 2012 року № 01-08/2/876, від 24 травня 2012 року № 01-08/2/877, які були отримані відповідачем, розяснював відповідачу, як члену сімї померлого інваліда І групи загального захворювання [PERSON], про необхідність перереєстрації або повернення автомобіля отриманого в 2006 році через органи УПСЗН, з пропозицією зявитися для вирішення даного питання (а.с.11-14). Відповідно до ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України. Згідно зі ст. 58 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і не мають зворотної дії у часі. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься в п. 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, в якому розяснено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У даній справі такою подією (фактом) є смерть 07 листопада 2007 року інваліда [PERSON]. Отже, питання про вилучення після смерті інваліда в членів його сімї автомобіля, отриманого інвалідом, повинно вирішуватись на підставі нормативно-правових актів, чинних на час смерті інваліда, якому надавався автомобіль. У справі, що розглядається, таким нормативно-правовим актом є Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999. Вимоги п. 16 Порядку (в редакції чинній, на час смерті інваліда) щодо залишення автомобіля безоплатно члену сімї інваліда є істотними та вичерпними, зокрема вказують, що після смерті інваліда автомобіль, який був забезпечений головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції, строк експлуатації якого більше ніж 10 років, залишається члену сімї, який на час смерті інваліда проживав та був зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда. Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, після смерті інваліда залишається у користуванні його сімї, якщо в ній є інвалід, який: має підстави для забезпечення автомобілем згідно з пунктом 3 цього Порядку; проживав і був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції. Іншому члену сімї померлого інваліда, який проживає та зареєстрований за місцем проживання і реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним до спеціального фонду державного бюджету на спеціальні рахунки відділень Фонду соціального захисту інвалідів, відкриті в органах Державного казначейства в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, а членом сімї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості одержаного автомобіля з урахуванням ступеня його зношення та суми, сплаченої за нього інвалідом. Ступінь зношення автомобіля визначається головним управлінням соціального захисту або управлінням виконавчої дирекції і становить 0,84 відсотка на місяць і 10 відсотків на рік. Згідно абз. 7 п. 16 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, в іншому разі автомобіль повертається (вилучається) головному, районному управлінню соціального захисту або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті. Поряд з цим, у відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 265 ЦПК України). Право на позов за спірними правовідносинами у позивача виникло 24 березня 2008 року, надіславши відповідачу, як члену сімї померлого інваліда І групи загального захворювання [PERSON], розяснення про необхідність перереєстрації або повернення автомобіля отриманого в 2006 році через органи УПСЗН, викладене в листі від 24 березня 2008 року № 01-08/2/863 (а.с.10). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно абз. 3 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оскільки трирічний строк позовної давності у спорі, що виник між сторонами, закінчився 25 березня 2011 року, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду лише 16 березня 2017 року, у позовній заяві позивач вказує, що звернувся до суду в межах загальної позовної давності, доказів зупинення чи переривання перебігу позовної давності у матеріалах справи немає, а відповідач [PERSON] заявляє про застосування позовної давності, відтак суд вважає, що позов не підлягає до задоволення у звязку з пропуском позовної давності. На підставі ст.ст. 265, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed