Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

15 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки від 19.04.2007 року, укладений між [PERSON] і Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк»). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19.04.2007 року між [PERSON] (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» (кредитодавець) укладено договір споживчого кредиту № 11143118000, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит у сумі 148\~650, 00 доларів США, що на дату видачі дорівнювало за курсом НБУ 750\~682,50 грн., строком до 2018 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % річних. Рішенням загальних зборів від 27.10.2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі ПАТ «УкрСиббанк»). Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору, у забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме чотирикімнатна квартира, загальною площею 101,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. 19.04.2007 року між [PERSON] (іпотекодавець) та АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки (житлове приміщення), за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, чотирикімнатну квартиру, загальною площею 101,6 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі ПН ХМНО) [PERSON] за реєстровим № 8756, зареєстрованого в Харківському МБТІ 20.12.2002 року, реєстр. № В-56961. Вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню судом недійсним, оскільки він укладений з суттєвими порушеннями норм діючого законодавства України. 14.10.1995 року між позивачем та [PERSON] укладено шлюб, від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO]. На час укладення договору іпотеки [PERSON] була неповнолітньою, постійно проживала разом з батьками та була зареєстрована в [INFO]. Позивачу не було відомо та не розяснено ні відповідачем, ні нотаріусом, що при укладенні договору іпотеки порушуються права неповнолітньої доньки на користування житлом і він не має права, без дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки. Відповідачу про наявність неповнолітньої дитини позивача було відомо, оскільки при укладенні кредитного договору та договору іпотеки позивачем надавались копії паспорту, які містять відмітку про дитину. 03 серпня 2015 року з позовом звернулась [PERSON], в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 19.04.2007 року, укладений між [PERSON] і АКІБ «УкрСиббанк». В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 19.04.2015 року її батьком [PERSON] укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме квартири за адресою: м.Харків, вул.Миру, буд.52/2, кв.21. Вважає вказаний договір іпотеки таким, що підлягає визнанню судом недійсним, оскільки при укладенні цього договору порушені норми чинного законодавства та її права, так як на момент укладення договору іпотеки вона була неповнолітньою та була зареєстрована і постійно проживала у вказаній квартирі зі своїми батьками. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 08 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволено повністю. Визнано недійсним договір іпотеки від 19.04.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] для забезпечення виконання його грошових зобовязань за кредитним договором № 11143118000 від 19.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 19.04.2007 року за реєстровим № 2685. Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» подали апеляційні скарги, в яких просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] повністю. В обґрунтування доводів апеляційних скарг посилались на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне дослідження судом обставин справи та доказів, які містяться в матеріалах справи. Вважають, що рішення підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, вважає, що вони підлягають задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, [PERSON], [PERSON], суд першої інстанції виходив з положень статей 29, 30, 203, 215, 261 ЦК України, Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства» та тих обставин, що на час укладання [PERSON] договору іпотеки, в квартирі була зареєстрована його неповнолітня донька [PERSON], а тому передача квартири, право користування якого зберігає неповнолітня дитина, в іпотеку без отримання на це дозволу органу опіки та піклування є підставами для визнання договору іпотеки недійсним. З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до вимог статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає, а тому з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підлягає скасуванню виходячи з наступного. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Отже, 15 грудня 2015 року до суду звернувся [PERSON] з позовом про визнання договору іпотеки недійсним . 03 серпня 2015 року з аналогічним позовом звернулася донька [PERSON] [PERSON], якій на час звернення до суду з позовом виповнилося 20 років. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилалися на те, що на час укладання оспорюваного договору в квартирі була зареєстрована і проживала неповнолітня [PERSON]. Іпотечний договір був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування й тому повинен бути визнаний недійсним. Позивачі вважають, що при укладенні цього договору порушені норми чинного законодавства та права неповнолітньої дитини. Судом установлено, що квартира [ADDRESS] на праві власності належить позивачу [PERSON] із 2002 року на підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2002 року ( а.с. 99). 19 квітня 2007 року [PERSON] уклав з АКІБ «УкрСиббанк» договір споживчого кредиту № 11143118000, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит у сумі 148\~650, 00 доларів США. З метою забезпечення повернення [PERSON] кредитних коштів за кредитним договором між банком та позичальником [PERSON] в той же день 19 квітня 2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому на праві власності чотирикімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 63-71). Під час укладання іпотечного договору [PERSON] засвідчив, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб в тому числі і дітей ( пункт 1.3 іпотечного договору). При укладанні іпотечного договору, нотаріусу була надана довідка [PERSON] підприємства «Жилкомсервіс» Орджонікідзевська філія дільниця № 48 від 18 квітня 2007 року за № 1223, видана на імя [PERSON], у якій вказано що в переданій в іпотеку квартирі зареєстровані: [PERSON] та [PERSON] Малолітніх та неповнолітніх дітей у квартирі нема (а.с. 100). Однак, як встановлено судом, згідно з довідкою [PERSON] підприємства «Жилкомсервіс» Орджонікідзевська філія дільниця № 48 від 07 грудня 2014 року за № 987, виданої на імя [PERSON], зазначено, що у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS], з 21 січня 2003 року зареєстровані не тільки [PERSON], [PERSON] та і їхня дочка [PERSON], [INFO] ( а.с. 15). [PERSON] підприємства «Жилкомсервіс» від 06 серпня 2015 року підтверджено дані, зазначені у довідці [PERSON] підприємства «Жилкомсервіс» Орджонікідзевська філія дільниця № 48 від 07 грудня 2014 року за № 987 ( а.с. 136). Отже, судом установлено, що укладаючи 19 квітня 2007 року оспорюваний договір, [PERSON] приховав той факт, що право користування житлом у квартирі , яка була передана ним в іпотеку, має його малолітня донька [PERSON] Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України). Відповідно до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на наведену обставину та враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, зроблений за результатами розгляду справи № 6-384 цс 15, апеляційний суд вважає, що дії іпотекодавця під час укладання іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому, обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя банку, судом не встановлено. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обовязок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обовязків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування. Згідно з положеннями частин четвертої та пятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сімї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Судом установлено, що [PERSON], яка була неповнолітньою на час укладення оспорюваного договору не мала і не має права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка була передана в іпотеку її батьком [PERSON] Вона набула право користування житлом у зазначеній квартирі, як член сімї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Судом установлено, що ні на час звернення до суду, ні на час розгляду справи судом, права користування квартирою, що знаходиться в іпотеці, позивачка [PERSON] не втратила. Обставин, які б свідчили, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронні законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло, судом не встановлено. Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-2940цс15 прийняв постанову від 20 січня 2016 року, в якій сформував правовий висновок відповідно до якого норма статті 177 СК України, статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», яка передбачає необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що не має підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки і піклування, проте судом не встановлено обставин, які б призвели до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права [PERSON] на користування житлом квартою, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Сам по собі факт відсутності обовязкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. Враховуючи зазначені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд, відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовляє [PERSON] і [PERSON] у задоволені позовних вимог з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України. Відповідно до статті 88 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат і стягує з [PERSON] і [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору згідно з квитанціями, які містяться у матеріалах справи ( а.с. 170, 204). На підставі викладеного,

Outcome: approved