Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

16 червня 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, який в ході розгляду справи уточнив, в якому просив: встановити факт мешкання однією родиною без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] (померла [INFO].) з 1982 року; визнати спільною сумісною власністю автомобіля Автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER] та автомобіль ВАЗ-21061, випуску 1982 року, реєстраційний номер [NUMBER], кузов-[NUMBER], які зареєстровані на ім'я [PERSON]; визнати за ним право власності як спільного майна подружжя на 1/2 частину автомобіля Автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER] згідно до Договору купівлі продажу від 26.11.2012р. на ім'я [PERSON] вартість якої становить - 111995,00грн.; визнати за ним право власності як спільного майна подружжя на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21061, випуску 1982 року реєстраційний номер [NUMBER], кузов-[NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON], згідно до Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого 12.06.2003р. МРЕВ-1 м. Харкова, вартість якої становить - 12665,00грн.; змінити черговість одержання права на спадкування за законом, та надання права на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги [PERSON]; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири, 1/3 якої належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.12.1995р. відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого 03.01.1996р. в реєстрову книгу № 2, за реєстровим номером - 150/13, трикімнатної квартири [ADDRESS], вартістю 55104,00рн.; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину земельної ділянки № 17, яка належала померлій [PERSON] на праві власності, розміром 5,0487га. кадастровий номер - [NUMBER], з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Глибоцькою сільською радою Харківського району Харківської області, вартістю - 65735,00грн.; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину автомобіля CHEVROLET LACETTI 2012 року, д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER] згідно до Договору купівлі продажу від 26.11.2012р. на ім'я [PERSON], вартість якої становить - 55998,00грн.; визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину автомобіля ВАЗ-21061, випуску 1982 року, д/н. [NUMBER], кузов-[NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON], згідно до Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER], виданого 12.06.2003р. МРЕВ-1 м. Харкова, вартість якої становить- 6326,00грн.; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину грошового вкладу у банку - ТВБВ Філії-Харківського обласного управління ВАТ «Державного ощадного банку України № 10020/0409 с. Липці, Харківського району Харківської області по рахунку [NUMBER] на суму 1856,00грн.; скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.09.2014р. на ім'я [PERSON] на квартиру, 1/3 якої належала померлій [INFO] [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22.12.1995р. відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, зареєстрованого 03.01.1996р. в реєстрову книгу №-2, за реєстровим номером - 150/13, трикімнатної квартири [ADDRESS], Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-862 (номер у спадковому реєстрі -56478694); скасувати Державну реєстрацію права власності на 1/3 частину квартири, що виникло на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.09.2014р. на ім'я [PERSON], на автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], після померлої [INFO] [PERSON], видане Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-866 (номер у спадковому реєстрі - 56478729); скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.09.2014р. на ім'я [PERSON], на земельну ділянку № 17, яка належала померлій на праві власності, розміром 5,0487га., кадастровий номер - [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Глибоцькою сільською радою Харківського району Харківської, після померлої [INFO] [PERSON], видане Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-86 (номер у спадковому реєстрі -56478705); скасувати Державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку, що виникло на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.09.2014р. на ім'я [PERSON] на автомобіль ВАЗ-21061, випуску 1982 року, реєстраційний номер [NUMBER], кузов-[NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON], згідно до Свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER],виданого 12.06.2003р. МРЕВ-1 м. Харкова, після померлої [INFO] [PERSON], видане Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-868 (номер у спадковому реєстрі - 56478744) та державну реєстрацію прав на цей автомобіль; скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом від 01.09.2014р. на ім'я [PERSON] на грошові вклади, після померлої [INFO] [PERSON], видане Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-870 (номер у спадковому реєстрі - 56478762). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з весни 1982 року він проживав однією сім'єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу, і до дня її смерті. [PERSON] мала доньку від попереднього шлюбу- [PERSON] [PERSON] була розлучена, а позивач був вдівцем. Він переїхав до с. Глибоке Харківського району Харківської області, та разом з покійною працювали у радгоспі ім. Кірова, вона - робітником будівельної бригади, а позивач - водієм, вони проживали у найманому житлі, згодом позивачу від радгоспу виділили ізольовану квартиру в с. Глибоке на родину. Доньку [PERSON] він виховував як власну доньку, інших дітей вони не мали. З 2013 року [PERSON] почала тяжко хворіти, позивач за нею доглядав та надавав їй усіляку допомогу. За час спільного проживання вони придбавала на спільні кошти рухоме та нерухоме майно, яке було зареєстровано за покійною [PERSON], та яке наразі є предметом спору. Донька [PERSON] - [PERSON], оформила спадкові права не враховуючи інтереси позивача та його права на придбане за час спільного проживання зі спадкодавцем майно. Тому, [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2016 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 11 серпня 2016 року о 11 год. 00 хв. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 жовтня 2016 року частково задоволено клопотання позивача про забезпечення позову, забезпечено позов шляхом заборони відчуження: автомобіля CHEVROLET LACETTI 2012р. випуску, д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], автомобіля ВАЗ-21061, випуску 1982 року, д/н. [NUMBER], кузов-[NUMBER], 1/3 частини квартири [ADDRESS] та земельної ділянки ділянку № 17, розміром 5,0487га., кадастровий номер - [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області. В судовому засіданні позивач та йог представник підтримали позовні вимоги, просили суд їх задовольнити. Відповідач та її представник проти позову заперечували, надали суду письмові заперечення, в яких зазначили, що ознак шлюбних відносин у стосунках позивача та [PERSON] ніколи не було, вони проживали як сусіди в квартирі, спільного бюджету не мали, все придбане майно, яке є у спорі належало тільки її покійній матері, і вона як спадкоємиця першої черги у спосіб, визначений Законом оформила спадкові права. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. На підставі заяви [PERSON] у грудні 1995 року на її сім'ю у складі трьох осіб: [PERSON] та [PERSON] було виділено ізольовану трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно розпорядження від 15 грудня 1995 року відділу приватизації ХМБТІ № 2912 було видано Свідоцтво про право власності на житло - ізольовану трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,00кв.м., де співвласниками квартири є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На квартиру виготовлено технічний паспорт. Згідно інформації виконавчого комітету Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області № 781 від 30.11.2015 року за адресою: [ADDRESS], зареєстровані та проживали однією сім'єю і вели спільне господарство [PERSON] та [PERSON] до дня смерті [PERSON] [PERSON] зареєстрований та проживає і на день видачі цієї інформації. Сплачує комунальні послуги, утримує житло у належному технічному стані. Актами депутата Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області [PERSON] від 23 листопада 2015 року, [PERSON] від 05 вересня 2016 року, письмовою заявою [PERSON] - директора радгоспу та мешканців с. Глибоке, встановлено, що позивач разом з покійною [PERSON] з 1982 року проживали спільно однією сім'єю, вели спільне господарство до дня смерті [PERSON], [PERSON] доглядав хвору [PERSON], яка знаходилась у безпорадному стані, був їй у якості чоловіка. [PERSON] працювала у радгоспі ім. Кірова в період з 01.07.1982 по 05.09.2008 р.р., що підтверджується даними її трудової книжки. Позивач працював у радгоспі ім. Кірова в період з 01.07.1982 по 28.02.1998 р.р., що підтверджується даними його трудової книжки. [PERSON] та [PERSON] отримували дохід - заробітну плату. 21 липня 2004 року [PERSON] був зареєстрований як фізична особа - підприємець та вів підприємницьку діяльність, отримував дохід, що підтверджується податковими деклараціями та звітами. Дружина позивача - [PERSON] померла [INFO], що підтверджується довідкою Олександрівської сільської ради Сумської області від 24 жовтня 1981 року № 214. [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] 10 червня 1982 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 33. 26 листопада 2012 року в ТОВ «Харківський Автоцентр» [PERSON] за 114900,00грн. придбала автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. випуску, д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], що підтверджується договором купівлі-продажу № 414355-Y01309 від 26.11.2012р. За життя [PERSON] видала довіреність на ім'я [PERSON] на право користування та експлуатації транспортного засобу ВАЗ-21061, випуску 1982 року, д/н. [NUMBER], кузов-[NUMBER] від 26.06.2004р., реєстровий номер 2227. На підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Глибоцькою сільською радою Харківського району Харківської за № 881, [PERSON] належала земельна ділянка № 17, розміром 5,0487га., кадастровий номер - [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області. Згідно довідки Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківської області від 31 травня 2016 року № 18-20.06-0.5-2201/2-16 за [PERSON] зареєстровано сертифікат за № 126 на право земельної частки (паю) [NUMBER] у КСП ім. Кірова, а також державний акт [NUMBER] на земельну ділянку № 17, розміром 5,0487га., кадастровий номер -[NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області. Випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 15 жовтня 2013 року, висновком медичного центру від 12 квітня 2006 року, підтверджується, що [PERSON] мала ряд тяжких хвороб, які перейшли у хронічну загострену форму, стан здоров'я постійно погіршувався. Інформацією, наданою Мереф'янською центральною районною лікарнею від 03 жовтня 2016 року № 01-10/904 підтверджується, що [PERSON] тяжко хворіла, перебувала в лікарні на стаціонарному лікуванні з 09.12.2013 по 17.12.2013 р.р., її доглядав цивільний чоловік [PERSON], придбавав необхідні ліки. [PERSON] померла [INFO], про що видано свідоцтво про смерть [NUMBER], актовий запис № 32. 01 вересня 2014 року державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. випуску, д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER], реєстровий № 3-866. 01 вересня 2014 року державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS], реєстровий № 3-862. 01 вересня 2014 року державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Кормілець Ю.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] на земельну ділянку № 17, розміром 5,0487га., кадастровий номер - [NUMBER], цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Глибоцької сільської ради Харківського району Харківської області, реєстровий № 3-864. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 19 вересня 2016 року № 45123191, зазначені свідоцтва про право на спадщину за законом, видані на ім'я [PERSON] є чинними. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2016 року у справі № 635/8141/15-ц, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19 квітня 2016 року, витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] належний їй на праві власності автомобіль CHEVROLET LACETTI 2012р. випуску, д/н. [NUMBER], кузов № [NUMBER]. Листом від 27 жовтня 2016 року № 3428/01.16, Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області надала копію спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] та Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав від 27 жовтня 2016 року, з яких вбачається, що спадщину на усе спірне майно оформила відповідач [PERSON] Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, викладені позивачем обставини, та пояснили, що дійсно [PERSON] та [PERSON] з 1982 року та до дня смерті [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно працювали та за спільні кошти придбавали спірне майно. Також, були надані суду фотокартки, які підтверджують спільне проживання сторін. Відповідно до п. 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом, тобто з 1 січня 2004 року, за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 р., норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Тому, якщо спірне майно було набуте чоловіком та жінкою під час проживання однією сім'єю до 1 січня 2004 року, то право спільної сумісної власності на це майно згідно зі ст. 74 СК у фактичного подружжя не виникає. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року № 697-ХІІ, що втратив чинність у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України, але діяв на час виникнення права власності на спірне майно, було встановлено, що «майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними». Таким чином, до 1 січня 2004 року виникнення права спільної сумісної власності на майно членів сім'ї (до того ж це могли бути не лише чоловік та жінка) виникало за умови створення (придбання) цього майна спільною працею членів сім'ї. Частиною 2 ст. 17 названого закону було встановлено, що «майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі». Таким чином, майно набуте (придбане) у зазначений період особами, що об'єдналися для спільної діяльності (незалежно від їхнього сімейного статусу), може бути визнане їхньою спільною частковою власністю. Висновок про те, що «сам лише факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього», якщо таке майно було придбане «фактичним подружжям» до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК, у тім числі ст. 74 СК України, сформульовано в рішенні Верховного Суду України від 16.05.2007р. у справі №6-8462св06, в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-66цс13, а також у численних ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (зокрема від 4 липня 2012 року № 6-14503св12). Наслідки «фактичного шлюбу» та правовий висновок щодо набуття у спільну власність майна особами, які проживають однією сім'єю, до та після 1 січня 2004 року було розглянуто в постанові Верховного Суду України від 25.12.2013р. у справі №6-135цс13. Так, судом встановлено неоднаковість практики застосування ст. 74 СК та ст. 17 закону «Про власність». Зокрема, щодо майна, придбаного «фактичним подружжям» до 1 січня 2004 року, ВС зазначив таке: «Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); іншого не встановлено в письмовій угоді між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін, слід установити не лише обставини у справі стосовно факту спільного проживання сторін, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, а також установлення факту, що саме внаслідок їх спільних або індивідуальних трудових зусиль, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 закону «Про власність» уважається правильно застосованим» і майно визнається об'єктом їх спільної сумісної власності. Таким чином, судова практика підтверджує той факт, що встановлювати ступінь трудової участі кожного з «фактичного подружжя» при придбанні майна необхідно лише в тому разі, якщо таке майно було придбане «фактичним подружжям» у період до 1 січня 2004 року. Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Спільна власність на майно може існувати в разі наявності таких ознак, як множинність мешканців і єдність об'єкта, що належить їм на праві власності - будинку, квартири як єдиного цілого, яка може складатися з однієї чи багатьох кімнат. Житло може приносити певні доходи, водночас потребуючи необхід\-них витрат на його утримання, які повинні розподілятися між власниками пропорційно їх частці у спільному майні. При спільній власності на будинок (квартиру) права власності належать усім тільки в сукупності, тобто окрема особа не може вільно розпоряджатися своєю частиною. Право кожного співвласника поширюється на весь об'єкт у цілому, а не на певну його частину. У той самий час не виключається можливість будь-якого співвласника користуватися правами володіння і користування як певними частинами квартири, так і квартири в цілому. Правове регулювання спільної часткової і спільної сумісної власності може мати ті чи інші особливості, зумовлені призначенням того чи іншого об'єкта, складом або характером зв'язків учасників спільної власності, що визначається, насамперед, Цивільним кодексом України та Законом України «Про власність». Спільна власність на житло регулюється главою 26 ЦК України. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Згідно ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 368, 370, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Тож право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. Проте той факт, що частка учасника сумісної власності у спільному майні завчасно не визначена, не означає, що остання не визначається при припиненні відносин спільної сумісної власності щодо даного суб'єкта. Частка встановлюється при поділі майна між співвласниками (ст. 372 ЦК), а також при виділі частки одного з них (ст.ст. 370, 371 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На підставі п. 5 Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» ррозглядаючи позови, ов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є також і квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Для того, щоб визначити юридичну природу відносин та спільного проживання позивача та його покійної дружини до реєстрації шлюбу, необхідно здійснити аналіз чинного на той час законодавства, а також змін до нього, які були внесені пізніше, які регулювали правовий статус сім'ї та членства у ній. Відповідно до положень ст.ст. 1, 2, 4, 6-1, 6-2, 7, 25, 96 Кодексу про шлюб та сім'ю України завданнями Кодексу про шлюб та сім'ю України є зокрема дальше зміцнення сім'ї; побудова сімейних відносин на добровільному шлюбному союзі жінки і чоловіка, на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поважання всіх членів сім'ї; виховання почуття відповідальності перед сім'єю. Цей Кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім'ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім'ї, відносини, які виникають у зв'язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану. Усі громадяни мають рівні права у сімейних відносинах. Права, що виникають із шлюбних та сімейних відносин, охороняються законом, за винятком тих випадків, коли ці права здійснюються в суперечності з їх призначенням. Використання членами сім'ї своїх прав не повинно завдавати шкоди інтересам суспільства і держави, правам інших громадян. При здійсненні прав і виконанні обов'язків громадяни повинні додержувати законів, поважати загальнолюдські принципи, всемірно сприяти зміцненню сім'ї. Захист прав, що виникають із шлюбних та сімейних відносин, здійснюється судом. Законодавство про шлюб та сім'ю складається з цього Кодексу та інших законодавчих актів України, що приймаються відповідно до нього. Якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (ст. 25 КпШС). Обов'язок по утриманню непрацездатних повнолітніх членів сім'ї, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони не мають чоловіка або жінки, батьків або повнолітніх дітей, може бути покладений на онуків, пасинків і падчерок, а також на осіб, яких вони виховували і подавали їм систематичну матеріальну допомогу протягом не менш як п'яти років (ст. 96). Отже в Кодексі про шлюб та сім'ю йдеться визначення термінів як шлюбні відносини так і сімейні відносини, які не є тотожними і які не пов'язані з реєстрацією шлюбу, а побудовані на взаємних правах та обов'язках, почуттях, піклуванні, взаємної поваги, надання систематичної допомоги. Характерною ознакою юридичного розуміння сім'ї у радянський час вважалася наявність у її членів взаємних юридичних сімейних прав та обов'язків. Саме тому чоловік та жінка, які спільно проживали, але без реєстрації шлюбу, не вважалися сім'єю. В цілому складність правового регулювання сімейних правовідносин полягає в тому, що у сім'ї (будемо брати до уваги сім'ю, у якій відносини між усіма її членами вибудовані на засадах любові, поваги та обов'язку) немає чіткого розмежування прав та обов'язків за джерелами їх виникнення: любов, звичай, родинні традиції, домовленість, закон. Як наслідок окремі галузі національного законодавства, оперуючи термінами «сім'я», «член сім'ї», по-різному їх розуміли. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.1999р. № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») щодо використання в чинному на той час Кодексі про шлюб і сім'ю України 1969 року (далі - КпШС України) термінів «сім'я», «члени сім'ї» та похідних від них «сімейний, «сімейні відносини», «родинний» констатувалося, що відповідні положення або конкретний перелік осіб, які вважаються членами сім'ї, відсутні, але зважаючи на загальний зміст цього Кодексу, особливо розділів II і III, Конституційний Суд України виділив такі важливі ознаки сім'ї, членства в сім'ї, як кровна спорідненість, родинні зв'язки, шлюбні відносини, а положення про встановлення батьківства, викладені у частині 3 статті 53, дали підстави для визнання ознаками сім'ї фактичних шлюбних відносин. Також у рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що «Суд виходить із об'єктивної відмінності змісту поняття «член сім'ї» залежно від галузі законодавства». Із врахуванням офіційних тлумачень Конституційного Суду України та положень встановлених у Сімейному кодексі України 2002 року (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини 2, 4 статті 3 СК України). Відповідно до частини 3 статті 3 СК України права члена сім'ї має і одинока особа. У ст. 3 СК також дається визначення складу сім'ї, до якої належать особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Це також є і ознаки сім'ї. Зокрема, сім'ю можуть створити жінка та чоловік, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Вони не вважаються подружжям, а є сім'єю з фактичними шлюбними відносинами. У статті 64 Житлового кодексу УРСР членами сім'ї наймача, які мають рівне з ним і самостійне право користування житлом, було названо його дружину, їхніх батьків та дітей, а також вказано, що ними може бути визнано й інших осіб, які постійно з ним проживають і ведуть спільне господарство. Судом можуть бути визначені стосунки між фізичними особами як сімейні й з інших підстав, незаборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства». У статті З СК України «Сім'я» немає традиційно сформульованої дефініції поняття сім'ї. Сутність сім'ї визначена у ній через три її ознаки, котрі випливають із розуміння сім'ї як союзу двох чи більше осіб. У Сімейному кодексі України відсутнє визначення кровного споріднення (родинності), і суб'єктом сімейних правовідносин виступає не сама сім'я як колективне утворення, а кожен член сім'ї окремо. Співпраця як тип взаємин у сім'ї передбачає опосередкованість міжособистісних стосунків у сім'ї загальними цілями і завданнями спільної життєдіяльності, її організацією і високими моральними цінностями. Отже, сім'ю можна розглядати, по-перше, як історично конкретну систему взаємин між чоловіком і дружиною, між батьками і дітьми, іншими особами, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство, по-друге, як малу соціальну групу, члени якої поєднані шлюбними, родинними стосунками, спільністю побуту і взаємною моральною відповідальністю та соціальною необхідністю, обумовленою потребою суспільства у фізичному й духовному відтворенні населення. Важливою функцією сім'ї є первинний соціальний контроль. Адже сім'я здійснює первинну моральну регламентацію поведінки людини в різних сферах життєдіяльності, а також відповідальності й зобов'язань у стосунках між чоловіком і дружиною, батьками і дітьми, старшим і середнім поколіннями, формує і підтримує моральні і правові санкції за неналежну поведінку і порушення моральних взаємин між членами сім'ї. Проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу за умови, що жоден із них не перебуває в будь-якому іншому шлюбі, має такі правові наслідки: 1) майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (стаття 74 СК України), тобто такі особи володіють, користуються та розпоряджаються їхньою спільною сумісною власністю на тих самих засадах, що й подружжя. Чоловік та жінка, які не перебувають у шлюбі між собою, але проживають однією сім'єю, мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Між особами, які проживають однією сім'єю, можуть бути укладені, зокрема, такі договори: про порядок користування майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності; про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності; про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності; про надання утримання; про припинення права на утримання за домовленістю подружжя; про розмір та сплату аліментів на дитину; про припинення права на аліменти на дитину у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно; про спільне проживання та ведення спільного господарства тощо; 2) у разі тривалого проживання однією сім'єю за умови, що непрацездатність одного з них виникла під час спільного проживання, така особа має право на утримання з таких самих підстав, як і кожен із подружжя у випадку розірвання шлюбу (стаття 76 СК України), проживання з нею, ним їхньої дитини (частини 2-4 статті 84, статті 86 і 88 СК України) (стаття 91 СК України); 3) на їхнє прохання суд може постановити рішення про усиновлення ними дитини, оскільки такі особи проживають однією сім'єю, хоча за загальним правилом особи, які не перебувають у шлюбі між собою, не можуть усиновити одну і ту ж дитину (частина 4 статті 211 СК України); 4) у разі народження дитини презумпція батьківства не застосовується. Походження дитини від матері визначатиметься на підставі документа закладу охорони здоров'я про народження нею дитини чи іншого документа, що підтверджує походження дитини від матері. Походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини, за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини, за рішенням суду (стаття 125 СК України). Походження дитини від батька може бути визначене в добровільному (адміністративному) або судовому порядку; 5) у разі смерті одного з них, якщо вони проживали однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування за законом у четверту чергу (стаття 1264 ЦК України). Відповідно до положень ст. 64, ст. 65 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно вимог ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У відповідності з ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту прав є його визнання. Згідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання за ним права власності на нерухоме майно, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. ст. 76-77, 80-81, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Підставами для даного позову було доведення спільної праці членів сім'ї позивача та покійної [PERSON] та придбання ними спірного майна за спільні грошові кошти, а також дійсне спільне проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Отже, позивач на покійна [PERSON] були членами однієї сім'ї, разом проживали з 1982 року і були поєднані спільними побутом, мали взаємні права та обов'язки, мали спільний сімейний бюджет, дбали та піклувалися один про одного. Внаслідок проживання однією сім'єю, ведення спільного господарства, за результатами спільної праці, за спільні грошові кошти придбали спірне рухоме та нерухоме майно Набуття позивачем права власності на частину спірної квартири, земельної ділянки, автомобілів, які були об'єктом спільної сумісної власності, придбані на підставі спільно зароблених грошових коштів на підставі спільної праці з покійною та можливість його належного оформлення, а також реалізація його прав власника, пов'язано з встановленням юридичних фактів та визнання за ним права власності на нерухомість тільки у судовому порядку. Встановлення юридичного факту має наслідком і зміну черговості у спадкуванні для позивача. Відповідно до ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту в тому числі і проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи вищевикладене, дослідивши усі докази у справі у їх сукупності, системно аналізуючи норми чинного законодавства, з огляду на те, що позивач постійно проживав зі спадкодавцем, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved