Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

15.11.2018 [PERSON] подала до Турківського районного суду Львівської області позовну заяву до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, що виявилась у повсюдних проявах порушень прав людини, позивачка була змушена покинути тимчасово [ADDRESS] . та у жовтні 2014 року вимушено перемістилася до підконтрольної Україні території, де народилась - с.Радич Турківського району Львівської області, де і зараз проживає. В результаті збройної агресії Російської Федерації проти України їй було завдано істотної майнової та моральної шкоди.Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 23.05.2018 у цивільній справі № 458/422/18 встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України були порушені її права, передбачені розділом II Конституції України, Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, Женевською конвенцією про захист цивільного населення під час війни 1949 року, іншими міжнародними актами, зокрема, такі як: право на життя, право на повагу до честі та гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії тощо. Стверджує, що обставини її вимушеного переселення в результаті збройної агресії РФ проти України, чисельні порушення основоположних прав людини на тимчасово окупованій території Луганської області, втрата нею належного їй майна, зокрема позбавлення права передачі іншим особам в оренду належної їй трикімнатної квартири та можливості отримувати відповідний дохід, упущена вигода за період з липня 2014 по жовтень 2018 становить 71824,95 грн., є підставою для заявлення до РФ вимог щодо компенсації моральної шкоди в розмірі 1144640,00 грн. та майнової шкоди в розмірі 71824,95 грн. Вважає, що розмір моральної шкоди встановлений з урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань та з урахуванням практики Європейського суду з аналогічних питань. За результатами повторного автоматизованого розподілу справи, оформленого відповідним протоколом від 30.07.2020, для розгляду цієї справи визначено суддю Турківського районного суду Львівської області Кшик\~О.І. Ухвалою суду від 26.08.2020 цивільна справа прийнята до провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.10.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 13.10.2020 через канцелярію суду подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, за наявними у справі матеріалами, позов підтримує повіністю та просить його задоволити. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Посольства Російської Федерації в Україні в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі. Суд завчасно і у встановленому порядку рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслав на адресу Посольства Російської Федерації\~в Україні (03049,\~м.\~Київ,\~Повітрофлотський проспект,\~27)\~повідомлення про\~виклик в\~судове засідання на 22.12.2020. Відповідно до змісту вказаного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення воно було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти, 23.10.2020. Однак, представник відповідача Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не прибув, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляв. 22.12.2020 постановлено ухвалу суду про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Інших заяв, клопотань від сторін не надходило. З урахуванням заяви позивача у справі про розгляд справи без її участі, ухвалення заочного порядку розгляду справи, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів. Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , уродженка с,Радич Турківського району Львівської області, була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.04.2014 року, виданого Управлінням комунального майна Луганської міської ради, заявнику на праві приватної власності належить 1/4 частки квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.04.2015 року №1328000008, заявник [PERSON] 05.07.2014 року перемістилася з [ADDRESS] , до [ADDRESS] . Вказане місце проживання вимушено покинула у липні 2014 року з огляду на масові порушення прав людини, викликані збройною агресією Російської Федерації проти України. Відповідно до рішення Турківського районного суду Львівської області від 23.05.2018 у цивільній справі № 458/422/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт, що вимушене переселення [PERSON] , [INFO] , у липні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. В результаті збройної агресії Російської Федерації проти України та вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області України позивачка зазнала моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачці обумовлена зокрема тим, що остання втратила можливість проживати у рідному місті, втратила можливість спілкуватися з друзями та родичами, втратила звичне для себе середовище існування. Переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті саме збройної агресії РФ спричинило об`єктивну необхідність позивачці облаштовувати звичний для неї спосіб життя. Нанесена позивачці Російською Федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного та психологічного стану та продовжує їй завдавати чималих моральних страждань.Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, що також регулювалось різними законодавчими актами та офіційними документами. На підставі чинних нормативно-правових актів та практики Європейського суду з аналогічних питань, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості порушень позивачці завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в 1144640,00 грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ на день пред`явлення позову, складає 35 000,00 Євро Також збройною агресією Російської Федерації позивачці завдано майнову шкоду, розмір якої становить 71824,95 грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ на день пред`явлення позову, складає 2196,21 Євро. Згідно п. 2) ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, цивільне право якої порушено, зазнає збитків у вигляді упущеної вигоди, коли вона не отримує доходів, які могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її цивільне право не було порушене. Унаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено її цивільне право, а саме, позбавлено можливості користуватися належним майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема, шляхом передачі іншим особам в оренду належної їй 1/4 частки квартири. Розмір упущеної вигоди розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди житла в місті Луганську, з урахуванням періоду, в який вона зазнала збитків. Період, в який позивачка зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди становить 51 місяць (з липня 2014 року по вересень 2018 року). Середня місячна вартість оренди квартири встановлена з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду і становить 5633,33 грн. Таким чином, у зв`язку з неможливістю передати в оренду належну їй 1/4 частку квартири та отримувати відповідний дохід, розмір збитків у формі упущеної вигоди, завданих їй Російською Федерацією, за період з липня 2014 року по вересень 2018 року (51 місяць) становить: (5633,33*51)*1/4 = 71824,95 грн., що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ на день пред`явлення позову, становить 2196,21 Євро. За правилом ч.1. ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При цьому, згідно з ч.3 вказаної статті, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Згідно ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п.3, 9) N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі ст. 1167, ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Право на життя передбачене Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1, 2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01 серпня 1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст..2 Статуту ООН. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі 1144640,00 грн., позивачем доведено, що внаслідок її вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Луганської області внаслідок саме збройної агресії РФ проти України вона відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії РФ проти України. З огляду на триваючу окупацію РФ частини території Луганської області України обставини, що призвели до вимушеного переселення позивачки тривають і досі. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачці моральну шкоду у розмірі 1144640,00 грн., що є еквівалентом 35000,00 Євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позову. Згідно зі ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 ст.386 ЦК України зазначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Судом встановлено, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України, позивач фактично позбавлена розпоряджатися 1/4 частки трьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , що завдало позивачу майнову шкоду у вигляді неотриманих доходів, які б позивач могла б реально отримати за обставин, які б не порушували її право власності. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі квартири в оренду, згідно з представленого суду розрахунку за період часу з липня 2014 року по вересень 2018 року становить 71824,95 грн., що є\~еквівалентом 2196,21\~Євро (дві\~тисячі сто\~дев`яносто\~шість євро\~двадцять один\~євроцент)\~за офіційним\~курсом Національного\~Банку України\~на день\~підписання позову. Даний розмір розраховується на підставі розміру середньої місячної вартості оренди аналогічної квартири в м.Луганську, з врахуванням періоду, в який позивачка зазнала збитків. А тому, суд приходить до висновку, що заявлена позовна вимога про стягнення з держави Російська Федерація на користь позивачки майнової шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) виклала правовий висновок, згідно з яким, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Згідно ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч. 1 ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Згідно п. 14 Постанови Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Враховуючи те, що позивачем наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача у завданні їй матеріальної та моральної шкоди через вимушене переселення внаслідок збройної агресії, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про стягнення майнової шкоди у розмірі 71824,95 (сімдесят одну тисячу вісімсот двадцять чотири гривні дев`яносто п`ять копійок), що є\~еквівалентом 2196,21\~Євро (дві\~тисячі сто\~дев`яносто\~шість євро\~двадцять один\~євроцент)\~за офіційним\~курсом Національного\~Банку України\~на день\~подання позову та моральної шкоди у розмірі 1144640,00 (один мільйон сто сорок чотири тисячі шістсот сорок гривень нуль копійок), що є еквівалентом 35000,00 Євро (тридцять п`ять тисяч євро) за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову. При цьому суд зазначає наступне. Стаття 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Отже, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Суд встановив, що що відповідач у справі Російська Федерація має в Україні судовий імунітет, а отже, необхідна згода дипломатичного представництва на пред`явлення до нього позову. Відповідно до положень про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року № 198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції 1961 року та Віденської конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року. Пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави, яке знаходиться в Україні, відповідно до статті 32 Віденської конвенції 1961 року можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави. У цій справі, суд, після прийняття справи до провадження, так як така була на розгляді іншого складу суду, надіслав до дипломатичного представництва Російської Федерації у встановленому порядку позовну заяву з додатками, повідомив про день, час та місце розгялду справи. Жодних відомостей про згоду такого представництва як компетентного органу держави Російської Федерації на розгляд спору в судах України надано не було. Однак, беручи до уваги те, що дипломатичне представництво Російської Федерації було належним чином повідомлене про розгляд цієї справи в суді, відзиву не подало, представник в судове засідання не прибув, суд розцінює такі пасивні дії, як мовчазну згоду бути учасником справи в суді. Тому, суд вважає позов підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved