Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

16 грудня 2016 року ПАТ «Кредобанк» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Кредобанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором № 17-09 в розмірі 28\~222,20 грн, а також судовий збір в розмірі 1 378 грн, посилаючись на невиконання ними умов кредитного договору. У судове засідання представник позивача не зявився, у поданій до початку судового засідання письмовій заяві дав згоду на заочний розгляд справи, просив задовольнити позов, а справу слухати за його відсутності. Відповідачі до суду не зявилися, про час і місце розгляду справи оповіщені, причин неявки суду не повідомили, у звязку з чим за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до вимог частини другої ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 02 березня 2009 року між ВАТ «Кредобанк», який перейменовано у ПАТ «Кредобанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 17-09 (далі Договір), відповідно до умов якого банк видає позичальнику кредит в сумі 12\~930 грн на строк до 01 березня 2012 року (а.с. 4-5). Відповідно до п. 3.2 Договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку 40,5 % річних. Сторони також домовилися, що повернення кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами та комісією за управління кредитом, відповідно до цього Договору, рівними сумами по 630 грн протягом усього строку кредитування, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим Договором та/або додатками до нього (п. 4.1). Пунктом 5.1 Договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим Договором Позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього Договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення. 02 березня 2009 року з метою забезпечення виконання кредитного договору укладено Договір поруки № 17-09 з [PERSON], згідно якого останній зобовязувався відповідати перед кредитором за виконання боржником зобовязань в повному обсязі за кредитним договором № 17-09 від 02 березня 2009 року, укладеним між боржником та кредитором (а.с. 7). Відповідач взяті на себе зобовязання за Договором не виконує, у звязку з чим за розрахунком позивача станом на 30.08.2016 розмір заборгованості становить: неповернута сума кредиту 11\~864,52 грн, прострочені відсотки 3612,42 грн; заборгованість по пені 12\~745,26 грн (а.с. 9-12). Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) договір є обовязковим для виконання сторонами. Із положень ст. ст. 526, 527 ЦК України убачається, що взяті сторонами за договором зобовязання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Стаття 530 ЦК України передбачає, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно полягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобовязання або односторонню зміну його умов. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). В порушення вимог Закону та кредитного договору [PERSON] в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобовязань та заборгував позивачу 28\~222,20 грн за кредитним договором № 17-09 від 02.03.2009. Відповідно до приписів частин першої та другої ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. При цьому положеннями статті 559 ЦК України передбачені підстави припинення поруки. Так, згідно з частиною четвертою цієї статті порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2662цс15. Отже, ПАТ «Кредобанк», звернувшись 19.12.2016 з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, термін дії якого до 01 березня 2012 року, в будь-якому разі втратив право вимоги до поручителя про виконання ним зобовязань за договором поруки №17-09 від 02.03.2009. Більше того, як убачається з розрахунку заборгованості, позичальник припинив виконання зобовязань за кредитним договором, тобто внесення платежів згідно графіку погашення заборгованості, у вересні 2009 року, а відтак вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки позивачеві слід було предявити в судовому порядку протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням, тобто у березні 2009 року. Таким чином, суд не знаходить правових підстав для покладення майнової відповідальності на [PERSON] за невиконання [PERSON] умов кредитного договору № 17-09 від 02.03.2009. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що з [PERSON]П на користь ПАТ «Кредобанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 17-09 від 02.03.2009 у сумі 28\~222,20 грн. Крім того, у звязку з частковим задоволенням позову, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з [PERSON] належить стягнути на користь позивача судовий збір в сумі по 1 378 грн 00 коп. На підставі наведеного,

Outcome: partial