Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

15 вересня 2015 року, [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, який в подальшому збільшила, та в остаточній редакції якого від 11.11.2015 р., просила суд стягнути з відповідача заборгованість по аліментам у розмірі 41612,90 грн. та пеню за прострочення по сплаті аліментів у розмірі 182102,90 грн. з посиланням на розрахунок державного виконавця заборгованості по аліментам та злісне невиконання відповідачем рішення Суворовського райсуду м. Одеси від 06.12.2013 р. про стягнення з нього аліментів на її користь на утримання їхньої малолітньої доньки [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 09.07.2013 р. і до повноліття дитини, а саме до [INFO]. В судовому засіданні представниця позивачки повністю підтримала збільшений позов [PERSON], не заперечуючи проти врахування судом в рахунок часткової сплати відповідачем заборгованості по аліментам грошової суми у розмірі 4500 грн. згідно платіжної квитанції № 747591 від 06.04.2016 р. Відповідач та його представниця частково визнали збільшений позов на суму заборгованості по аліментам у розмірі 18000 грн., і не визнали позов в частині стягнення пені за прострочення по сплаті аліментів у сумі 182102,90 грн., надавши суду свої письмові заперечення проти позову. Заслухавши думку відповідача та представників сторін, пояснення свідка [PERSON] і дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палати ВСУ у цивільних справах від 1 жовтня 2015 року № 6-149цс14) - оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Відповідно до ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 180 СК України передбачає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує : стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Одночасно, стаття 183 СК України зазначає - частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки Відповідно до ст. 194 СК України - аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Якщо за виконавчим листом, пред'явленим до виконання, аліменти не стягувалися у зв'язку з розшуком платника аліментів або у зв'язку з його перебуванням за кордоном, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття, а у випадку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу, - до досягнення нею двадцяти трьох років. Також, ст. 195 Закону передбачено, що розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. Статтями 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім. З урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Суд може звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред'явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти. Пунктом 22 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено - відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. При цьому, на платника аліментів - не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд встановив, що шлюб між сторонами по справі, від якого у сторін народилась малолітня донька Вікторія, [INFO], яка залишилась на вихованні позивачки - був розірваний рішенням Суворовського райсуду м. Одеси від 14.03.2011 р., яке набрало законної сили 25.03.2011 р. та рішенням цього ж суду від 06.12.2013 р. з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої [PERSON], [INFO] були стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 09.07.2013 р. і до повноліття дитини, а саме до [INFO]. (а.с. 6-11). На підставі виконавчого листа, виданого Суворовським р/с м. Одеси від 20.12.2013 р., постановою державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 20.02.2014 р. було відкрито виконавче провадження по стягненню аліментів з відповідача з наданням останньому змоги добровільного виконання рішення суду (а.с. 12). У зв'язку з невиконанням боржником [PERSON] вимог виконавчого документу та виниклою заборгованістю по сплаті аліментів, постановою державного виконавця від 12.05.2015 р. були накладені арешти на кошти на всіх рахунках останнього, які будуть ним відкриті після винесення вказаної постанови (а.с. 29). Згідно останнього розрахунку заборгованості по аліментам ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 01.11.2015 р., за відповідачем рахується заборгованість по аліментам станом на 01.11.2015 р. у розмірі 41612,90 грн. (а.с. 39). В той же час, суд встановив, що 29.08.2013 р., тобто майже за 4 місяці до винесення Суворовським р/с м. Одеси вищевказаного рішення від 06.12.2013 р. про стягнення аліментів з відповідача, між останнім та [PERSON] був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 29.08.2013 р., а вже 14.01.2014 р. у вказаному шлюбі у відповідача народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] від 21.01.2014 р. (а.с. 65-67). Тобто, на час винесення Суворовським р/с м. Одеси вказаного рішення від 06.12.2013 р. про стягнення аліментів з відповідача, у нього вже була інша сім`я, в якій 14.01.2014 р. народилася друга дитина відповідача. Не заперечуючи проти виникнення заборгованості по сплаті аліментів, яка на думку відповідача становить 18000 грн., останній пояснив суду, що був не в змозі сплачувати аліменти на користь позивачки на утримання своєї доньки [PERSON], [INFO]. у зв'язку з народженням у нього другої дитини, дружини, яка не працювала і доглядала за малолітнім сином [PERSON], [INFO] та відсутністю в нього роботи комбайнера, яка є сезонною, яку він втратив у зв'язку зі скороченням штату водіїв у приватного підприємця, і яку намагається знайти сьогодні, очікуючи збору врожаю, проти чого не заперечувала представниця позивачки, що на думку суду є поважними причинами несплати аліментів відповідачем і виникненням заборгованості по сплаті аліментів і відповідно пені на прострочення по сплаті аліментів, яка виникла не з вини відповідача, а тому з урахуванням вимог ч. 1 ст. 196 СК України, якою передбачена відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), яка настає лише за наявності вини цієї особи і на неї не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, що мається в даному випадку, у зв'язку з чим, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі 182102,90 грн. за прострочення по сплаті аліментів, яка виникла не з вини відповідача та з незалежних від нього причин. В той же час, суд вважає, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів, яку останній оцінив в сумі 18000 грн. є занадто заниженою з урахуванням зазначеного вище розрахунку державного виконавця на суму 41612,90 грн. за відрахуванням суми заборгованості по аліментам у розмірі 4500 грн. сплаченої відповідачем згідно квитанції № 747591 від 06.04.2016 р. під час слухання справи в суді та суми аліментів у розмірі 3000 грн., які були передані свідком [PERSON] (кумом обох сторін) особисто матері позивачки (колишній тещі відповідача) в період з грудня 2015 р. по березень 2016 р., проти чого не заперечувала представниця позивачки (а.с. 39,69). Одночасно з цим, суд не приймає до уваги твердження відповідача про нібито часткову сплату ним аліментів шляхом періодичного перерахування грошових коштів через банкомат ПАТ КБ «Приват-Банк» на платіжну картку матері позивачки, враховуючи, що в роздруківці банку вказаних перерахувань не вказано їх цільове призначення, а тому суд вважає вказані твердження такими, що не відповідають вимогам ст.ст. 57-60 ЦПК України щодо їх належності та допустимості, а тому не бере їх до уваги (а.с. 45-53). Таким чином, на думку суду загальний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становить : 41612,90 грн. - 4500 грн. - 3000 грн. = 34112,90 грн., які належить стягнути з відповідача на користь позивачки. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України та часткового задоволення позову, з відповідача на користь позивачки слід стягнути суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 341,13 грн.

Outcome: partial