Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

15 грудня 2015 року [PERSON], звернулась до суду з позовом, в якому зазначає, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 23 травня 2012 року. Від шлюбу мають дітей: дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], які знаходяться на матеріальному утриманні та вихованні позивачки, а тому вона просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей, в розмірі 1/2 частини заробітної плати (доходу) відповідача, щомісячно, до досягнення ними повноліття, так як відповідач ухиляється від їх утримання в добровільному порядку. У судове засідання позивачка не зявилася, подавши до суду заяву щодо розгляду справи у її відсутності. Заявлені позовні вимоги підтримує із підстав, які наведено у позові. Відповідач у судове засідання також не зявився подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON], підлягає задоволенню. Так предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 травня 2012 року (а.с.3). Від шлюбу, у них народилися діти: дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], батьками яких є [PERSON], та [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження дітей.(а.с.4-6). Діти проживають разом із батьками, однак знаходиться лише на матеріальному утримані позивачки, оскільки відповідач не надає належної допомоги, як батько, на утримання дітей. Відповідач згідно позовної заяви позивачки ухиляється від виконання батьківських обовязків по утриманню дітей, не піклується про їх здоровя, фізичний, духовний, інтелектуальний, соціальний та моральний розвиток. Не надає добровільно належної матеріальної допомоги на утримання та виховання дітей, хоча має таку можливість, оскільки є фізичною здоровою особою, не хворіє на хронічні захворювання, і має можливість утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття, належним чином, як того вимагає Закон. Однак самоусунувся від виховання та утримання дітей поклавши (скинувши) свій обовязок батька утримувати дітей до досягнення ними повноліття лише на їх матір - [PERSON] Доказів відносно утримання дочки [PERSON], [INFO], дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO] у добровільному порядку відповідач до суду не надав. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом України. Статтею 60 ЦПК України крім того покладено обовязок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року, № 2402-ІІІ, передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Із положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею180 СК України передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Разом з тим, статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Частиною 2 статті 182 СК України зазначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.191 зазначеного Кодексу слідує, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. В даному випадку суд дійшов висновку, що відповідач ухиляється від обовязку утримувати неповнолітніх дітей, чим ставить їх у складне матеріальне становище та порушує їхнє право на достатній життєвий рівень а тому аліменти на утримання неповнолітніх дітей повинні бути стягнуті з відповідача в судовому порядку.

Outcome: approved