Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

15.10.2015 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. в сумі 209 326 грн. 92 коп. Свої вимоги ПАТ КБ ПриватБанк обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. відповідач отримав кредит в розмірі 80 042 грн. 66 коп. та зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Однак, відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за кредитним договором № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. Станом на 28.08.2015р. заборгованість відповідача становить 209 326 грн. 92 коп., яка складається з: 33 701 грн. 33 коп. - заборгованість за кредитом; 41 436 грн. 42 коп. - заборгованість про процентам за користування кредитом; 3 587 грн. 49 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 130 403 грн. 68 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. 05.11.2015р. відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з огляду на необґрунтованість та недоведеність тих обставин, на які позивач посилається як на підставу позову. Представник позивача в судові засідання не з'являвся, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судових засідань. Крім того, ухвалами суду від 06.11.2015р. та 17.11.2015р., в порядку п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, представника позивача було викликано в судові засідання для дачі особистих пояснень щодо визначення суми заборгованості та обґрунтованості позовних вимог, де суд вважав за необхідне відкласти розгляд справи та викликати в судове засідання представника позивача для дачі пояснень щодо заявленого позову та обставин, на які вказує відповідач - щодо відібрання позивачем у 2012 року в рахунок погашення заборгованості по кредиту у відповідача заставного майно, а саме: автомобіль марки DaewooNexiaND18 HB, 2006 року випуску. Представник позивача в судові засідання для дачі пояснень не з'являвся та не повідомляв суд про причини своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судових засідань. Відповідач та його представник в судовому засіданні, заперечили проти позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позову, вказуючи, що кредитний договір укладений між позивачем та відповідачем припинив свою дію в зв'язку з виконанням відповідачем рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ у справі № 2/0417/9866/2012 від 25.12.2012р., яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. звернено стягнення на предмет застави - автомобіль марки Daewoo, NexiaND18 HB, 2006 року випуску. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. 10.04.2007р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № NKRWAN0000015A, згідно умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи шляхом перерахунку на рахунок, який вказаний в п. 7.1. даного договору (п. 1.1.). Відповідно до п. 7.1. договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахунку коштів на розрахунковий рахунок ТзОВ Автоприват в АКБ ПриватБанк, МФО 305299, ЄДРПОУ 33183599, р/р 26003050001060 на термін з 10 квітня 2007 року по 09 квітня 2014 року виключно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 80 042 грн. 66 коп. на наступні цілі: придбання автомобіля 56 080 грн. 00 коп., на оплату страхових платежів за рахунок кредитної лінії 2 920 грн. 86 коп., а також 34 грн. 00 коп. на оплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2. в розмірі 20 447 грн. 00 коп. на оплату страхових платежів у випадках і порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користуванням кредитом в розмірі 1,34% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, винагороду за надання фінансового інструмента в розмірі 0,14% від суми виплаченого кредиту щомісячно в період оплати відсотків, за дострокове погашення кредиту. Порядок розрахунків передбачений п.п. 3.1.-3.11. договору. Відповідно до ордеру розпорядження № NKRWAN0000015A про надання кредиту від 10.04.2007р. на рахунок АвтоПриват перераховані кошти в сумі 56 080 грн. 00 коп. Згідно п. 4.1. договору, при порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2., 2.2.3., 7.5. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Як зазначає позивач, у своїй позовній заяві, ним виконанні всі умови кредитного договору, проте в зв'язку з не виконанням відповідачем взятих не себе зобов'язань у останньої виникла заборгованість за договором в сумі 209 326 грн. 92 коп. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п. 3. ч. 1. ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Кредитний договір укладається у письмовій формі та до відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046 -1053 ЦК України. Водночас, судом встановлено, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 25.12.2012р., яке набрало законної сили 04.01.2013р., у справі № 2/0417/9866/2012 за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк, [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, позов ПАТ КБ ПриватБанк задоволено частково. Вказаним рішенням в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. в сумі 100 616 грн. 73 коп., звернено стягнення на предмет застави: автомобіль: Daewoo, модель: Nexia 1.5, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: XWB3D31UD7A098779, реєстраційний номер: ВЕ8007ВЕ, що належить на праві приватної власності [PERSON] (56300, Миколаївська обл., Врадіївський р-н, смт. Врадіївка, вул. Толстого, буд. 79, ІПН: [NUMBER]) шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля ПАТ КБ ПриватБанк з правом його продажу ПАТ КБ ПриватБанк з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою -покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ Приват Банк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В частині позовних вимог про стягнення в солідарному порядку з Публічного акціонерного товариства Акцент-Банк та [PERSON] 10 000 грн. 00 коп. згідно умов договору поруки № 167 від 20.10.2010р., відмовлено. Так, зокрема рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 25.12.2012р. встановлено, що на забезпечення виконання умов кредитного договору № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір застави рухомого майна - автомобіля Daewoo, модель: Nexia 1.5, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: XWB3D31UD7A098779, реєстраційний номер: ВЕ8007ВЕ, що належить їй на праві власності. Крім того, даним рішенням встановлено, що позивачем 20.10.2010р. з відповідачем ПАТ А-Банк було укладено договір поруки № 167, згідно якого розмір відповідальності поручителя перед кредитором обмежується сумою у розмірі 10 000 грн. 00 коп., відповідно до якого останній є солідарним відповідачем. 14.03.2013р. заступником начальника відділу державної виконавчої служби Врадіївського районного управління юстиції [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37007262 за виконавчим листом виданим 21.01.2013р. на виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 25.12.2012р. у справі № 2/0417/9866/2012. В подальшому постановою від 22.03.2013р. по вказаному виконавчому провадженню накладено арешт на автомобіль: Daewoo, модель: Nexia 1.5, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: XWB3D31UD7A098779, реєстраційний номер: ВЕ8007ВЕ, що належить [PERSON] Згідно акту державного виконавця від 29.04.2013р., підписаного заступником начальника ВДВС [PERSON], представником стягувача ПАТ КБ ПриватБанк [PERSON], боржником [PERSON], понятими [PERSON] та [PERSON], предмет застави автомобіль: Daewoo, модель: Nexia 1.5, рік випуску: 2006, тип ТЗ: Легковий седан-В, № кузова/шасі: XWB3D31UD7A098779, реєстраційний номер: ВЕ8007ВЕ. що належить [PERSON] описано та передано представнику ПАТ КБ ПриватБанк. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] дав суду показання, які відповідають обставинам викладеним у вищезазначених документах виконавчого провадження № 37007262. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Статтею 572 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 1 Закону України Про заставу, визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ч. 1 ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Статтею 19 Закону України Про заставу передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Аналогічна позиція міститься в ст. 589 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону України Про заставу та ст. 590 ЦК України, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно пункту 5.1. кредитного договору № NKRWAN0000015A від 10.04.2007р. він діє до повного виконання сторонами зобов'язань по цьому договору. Як встановлено судом позивач скористався своїм правом звернення стягнення на предмет застави, передбаченим положеннями ст.ст. 589, 590 ЦК України та ст.ст. 19, 20 Закону України Про заставу, в зв'язку з чим Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ від 25.12.2012р. у справі № 2/0417/9866/2012 винесено відповідне рішення, яке згідно матеріалів виконавчого провадження № 37007262 виконано 29.04.2013р. Хоча, сам факт наявності рішення суду про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення існуючої на той час заборгованості та його подальше виконання не може в повній мірі свідчити про повне виконання сторонами зобов'язань по кредитному договору та наявності підстав для припинення зобов'язання його виконанням, однак суд зазначає наступне. Позивач, в порушення приписів ч. 3 ст. 131 ЦПК України, не повідомив суд про всі відомі йому рішення судів, що стосуються предмету спору, а враховуючи те, що він був позивачем у справі № 2/0417/9866/2012 і не міг не знати про нього, суд вбачає в цьому зловживання з боку позивача у виконанні обов'язків покладених на нього ЦПК України. Матеріали справи не містять жодних даних стосовно подальшої реалізації заставного майна позивачем, а відтак суд не може встановити, в якій частині була погашення заборгованість відповідача перед позивачем за рахунок реалізації заставного майна. Досліджуючи розрахунок заборгованості, який міститься в даній справі, суд вважає його неповним та необґрунтованим через неможливість вказаним письмовим доказом підтвердити суму заборгованості нараховану позивачем за даним позовом після постановлення судового рішення від 25.12.2012р., оскільки з розрахунку не вбачається, щоб позивач якимось чином враховував вказане рішення. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі викладеного в сукупності та враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами законність та обґрунтованість своїх вимог, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача в цілому, а відтак позов не підлягає задоволенню. Суд також наголошує на тому, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати в сумі 3 139 грн. 90 коп., сплачені позивачем при подачі позову до суду, залишаються за ним.

Outcome: dismissed