Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

16 грудня 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, і просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд сина [PERSON] за межі України на період часу з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною 16-річного віку до Великої Британії, Сполучених Штатів Америки та Туреччини, без згоди батька дитини [PERSON] . Позивачка обґрунтовує вимоги таким. З відповідачем позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2004 року по жовтень 2013 року. [INFO] в них народився син [PERSON] . Рішенням Дружківського міського суду від 04.10.2013 року шлюб між ними розірваний. Сина [PERSON] залишено мешкати разом з позивачкою. Позивачка має можливість та бажання подорожувати країнами світу разом з сином, проти батько дитини з невідомих причин, не надає дозволи на виїзд. Позивачка неодноразово зверталась до суду з відповідними позовами. За період з 2016 р. по 2019 р. у Дружківському міському суді було винесено відповідні рішення з наданням дозволу на виїзд дитини за кордон. Позивачка має можливість подорожувати країнами світу, що підтверджується чисельними візами в її паспорті для виїзду за кордон. Подорожі світом для дитини є джерелом суттєвого духовного розвитку, а також є можливістю зміцнити здоров`я. Відповідач в котрий раз відмовив у добровільному наданні дозволу на вивезення їх спільної дитини за межі України. Вказане обумовило позивачці звернутися з даною позовною заявою до суду. Позивачка та її син мають всі дозвільні документи на безперешкодний перетину кордону України, мають візи до країн Шенгенської угоди. Єдиною метою, яку ставить позивачка є оздоровлення неповнолітнього [PERSON] та надання дитині можливості побачити світ та розвивати її особистість. Оскільки позивачка позбавлена можливості отримати нотаріально посвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон, беручи до уваги той факт, що діючим законодавством не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, вважає, можливим просити суд надати позивачці дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України в їх супроводі без згоди батька. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 05 січня 2021 року було відкрито провадження по цивільній справі та призначено розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадження. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином: судовою повісткою, про що у справі є розписка. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на позові наполягає. У судове засідання представник позивачки адвокат Макаров В.М. надав заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги і просить їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі, з позовом згодний. Представник третьої особи без самостійних вимог - орган опіки та піклування Дружківської міської ради, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином: судовою повісткою, про що у справі є розписка. З огляду на це, відповідно до вимог ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, без фіксації судового процесу, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що з 10 липня 2004 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.06.2005 року сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Згідно з рішенням Дружківського міського суду у справі №229/3838/13-ц від 04.10.2013 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.19). Судом встановлено, що позивачка разом з сином [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що сторони не досягнули згоди, щодо виїзду за кордон їх неповнолітнього сина [PERSON] . У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. У відповідності з п. 2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до вказаних у позові країн, із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов`язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України. Судом встановлено, що позивачка і раніше зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України, але відповідач відмовляв їй, через що позивачка зверталася до суду з позовом про надання такого дозволу. Під час розгляду справи не було спростовано твердження позивачки про те, що вона разом з дитиною планує саме з туристичною метою відвідати Велику Британію, Сполучені Штати Америки та Туреччину. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved