Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

16.09.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, посилаючись на те, що з 22.03.2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16.09.2001 року, що набрало законної сили 26.09.2011 року. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , на утримання якого з [PERSON] , згідно рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 20.03.2012 року, стягнуто аліменти в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку, щомісяця до повноліття дитини. Станом на 01.02.2020 року заборгованість за аліментами становила 132308 грн. 84 коп. Після розірвання шлюбу, [PERSON] менше року спілкувався із сином. Жодної участі у вихованні дитини після того відповідач не приймає, не цікавиться його життям, розвитком. Зважаючи на викладене, позивач [PERSON] просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] , має бажання та намір відновити із ним нормальні відносини. Посилався на те, що після розлучення із позивачем [PERSON] , остання перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною, навіть у телефонному режимі. До відповідних органів з цього приводу він не звертався. На його неможливість спілкування із сином також впливало відмінне місце проживання [PERSON] від місця проживання позивача, з якою проживав [PERSON] . Щодо заборгованості по аліментам пояснив, що тривалий час не знав про наявність заочного рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання сина. На теперішній час ним подано відповідну заяву до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області про перегляд заочного рішення у справі, із врахуванням його матеріального становища та трьох дітей, двоє із яких він усиновив, перебуваючи у шлюбі із іншою жінкою. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач є його батьком, з яким він фактично не спілкується близько 10 років, оскільки [PERSON] його життям, здоров`ям, розвитком здібностей ніколи не цікавився, матеріальної допомоги добровільно не надав, аліменти не сплачував. Будучи наразі студентом вищого навчального закладу та маючи безліч нагород за досягнення в навчанні та спорті, в тому числі і на міжнародному рівні, [PERSON] передусім завдячує своїй матері [PERSON] , яка завжди його підтримувала як морально, так і матеріально. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області, Федько Я.В., у судовому засіданні вказала, що [PERSON] досяг повноліття, тому [PERSON] не може бути позбавлений батьківських прав. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконкому Синельниківської міської ради Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження Серії [NUMBER] , виданого 14.08.2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Орджонікідзевського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони у справі - [PERSON] , [PERSON] (а.с.55). На підставі рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 16.09.2011 року, що набрало законної сили 26.09.2011 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, відновлено позивачу дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с.32). 20 березня 2012 року Орджонікідзевським міським судом Дніпропетровської області ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліментів в розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2012 року і до досягнення повноліття дитини. 29 березня 2012 року державним виконавцем Зеленською О.В. відділу ДВС Орджонікідзевського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним рішенням про стягнення аліментів. Під час розгляду даної справи з`ясовано про обізнаність сторін, що за заявою [PERSON] здійснюється перегляд заочного рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] . Третіми особами у справі не надано суду висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] . За характеристикою квартального комітету №27 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] характеризується позитивно, веде здоровий спосіб життя, працює по найму, є одруженим з [PERSON] , що підтверджено відповідною копією свідоцтва про шлюб, вони мають трьох дітей, двох із яких усиновив [PERSON] , про що надано копії свідоцтв про народження. Сусіди відзиваються про нього як про добру та чуйну людину. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою\~статті 7 СК України\~передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою\~статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Підставою позову [PERSON] є посилання на ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина [PERSON] . Так, тлумачення пункту 2 частини першої\~статті 164 СК України\~дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі\~статтею 166 СК України\~позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. \~Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц. Судова практика щодо застосування положень\~статті 164 СК України\~є усталеною. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані\~статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Так, на виконання наведених вище норм Закону, позивачем по справі [PERSON] не надано доказів того, що поведінку відповідача по справі неможливо змінити у кращу сторону, більше того, її особисті дії були інколи направлені на перешкоду спілкування батька із сином, що встановлено із показів відповідача, наданих у судовому засіданні. Даних про обставини, які б свідчили про винну поведінку відповідача щодо власного сина, або даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач [PERSON] не довела належними та допустимим доказами, у відповідності до ст.ст.\~12,\~81 ЦПК України, що в діях [PERSON] присутня винна поведінка щодо власного сина, тому в позові слід відмовити, оскільки, позовні вимоги позивача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , є не доведеними, а той факт, що відповідач по справі не спілкується з дитиною не свідчить про його винну поведінку щодо власного сина, і наявність заборгованості зі сплати аліментів не може бути переважним у вирішення питання про позбавлення батьківських прав. У зв`язку із відмовою позивачу у позові, понесені нею судові витрати не підлягають стягненню з відповідача, згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed