Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

15 грудня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 травня 1999 року померла його мати [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай), розміром 4,29 умовних кадастрових гектари, яка знаходиться на території Супрунівської сільської ради. За життя мати склала заповіт, яким заповіла все своє майно йому та його братові [PERSON]. Останній відмовився від спадщини, подавши відповідну заяву до Володимирецької районної державної нотаріальної контори Рівненської області. Фактично він прийняв спадщину після матері, однак оформити її не має можливості у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну частку (пай), розміром 4,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) у землях, що перебували у колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Супрунівське», в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 09 травня 1999 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник останнього за довіреністю [PERSON] позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Представник відповідача Супрунівської сільської ради Білопільського району Сумської області сільський голова [PERSON] у судовому засіданні позов визнав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надіслав нотаріально посвідчену заяву про відмову від спадщини після померлої 09 травня 1999 року матері [PERSON], а також заяву про розгляд справи в його відсутність, з позовом згодний (а. с. 26, 38). Представник третьої особи Улянівської державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не зявився. Державний нотаріус [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи без її участі, проти заявлених вимог не заперечує (а. с. 31). Заслухавши позивача [PERSON], його представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали даної цивільної справи, а також цивільної справи №573/405/15-ц, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого Цивільного кодексу України, так як вказані правовідносини продовжують існувати і на даний час. Згідно з частиною першою статті 524 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 534 ЦК Української РСР в редакції закону 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що рідним братом позивача [PERSON] є [PERSON]. Згідно з свідоцтвами про народження батьками останніх є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 7- 8) Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-БП №234117 [PERSON] помер 21 вересня 1981 року (а. с. 9). 09 травня 1999 року в смт. Володимирець Рівненської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ №062486 (а. с. 11). Згідно з наявною в матеріалах справи копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0197968, виданого Білопільською районною державною адміністрацією 16 грудня 1996 року на підставі рішення Білопільської райдержадміністрації від 28 листопада 1996 року №337, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності Сільськогосподарського акціонерно пайового товариства закритого типу «Супрунівське», розміром 4,29 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартістю 15 039 грн.(а. с. 14). У відповідності до витягу з технічної документації нормативна грошова оцінка вказаної вище земельної ділянки становить 60 111 грн. (а. с.16). Згідно із заповітом, посвідченим 20 січня 1994 року секретарем виконкому Супрунівської сільської ради Білопільського району, зареєстрованим у реєстрі за №3, [PERSON] все своє майно заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а. с. 10). З довідки Супрунівської сільської ради від 10 лютого 2015 року вбачається, що [PERSON], яка була зареєстрована в [INFO] сільської ради Білопільського району Сумської області, померла 09 травня 1999 року в смт. Володимирець Рівненської області. Після смерті останньої відкрилася спадщина на її майно, в тому числі на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії СМ №0197968. Заповіт від імені [PERSON] посвідчений виконавчим комітетом Супрунівської сільської ради за реєстровим №3 не змінювався і не скасовувався (а. с. 13). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру, виданої Улянівською державною нотаріальною конторою Білопільського району Сумської області, вбачається, що спадкова справа після [PERSON], яка померла 09 травня 1999 року, заведена Володимирецькою нотаріальною конторою Рівненської області (а. с. 32). Відповідно до копії спадкової справи №110 спадкова справа після [PERSON], яка померла 09 травня 1999 року, заведена за заявою [PERSON], про що на імя останнього 24 квітня 2002 року Володимирецькою нотаріальною конторою Рівненської області видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом (а. с. 49 - 54). Рішенням Білопільського районного суду від 05 травня 2015 року, яке набрало законної сили 18 травня 2015 року позивачу [PERSON] також визначено додатковий строк для прийняття спадщини після померлої 09 травня 1999 року матері [PERSON] терміном три місяці (а. с. 56-57). Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] прийняв спадщину після матері [PERSON], яка померла 09 травня 1999 року, шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини, а позивачу було поновлено строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після померлої матері. За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України 2003 року спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини (ст. 1268, ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, із заявою про відмову від спадщини після померлої 09 травня 1999 року матері [PERSON] до Володимирецької районної державної нотаріальної контори Рівненської області [PERSON] звернувся 04 березня 2015 року, тобто після спливу понад п'ятнадцяти років із часу відкриття спадщини (а. с. 17). Крім того, за змістом вказаної заяви, [PERSON] спадщину після матері не прийняв, на неї не претендує, до суду за продовженням строку на прийняття спадщини звертатися не бажає, в той час як фактично відповідач прийняв спадщину після матері в установленому діючим на той час законом порядку і отримав у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна (грошового вкладу в Ощадбанку), що обєктивно підтверджується матеріалами справи (а. с. 51, 54). Таким чином, суд не може прийняти заяву [PERSON] про відмову від спадщини після померлої матері зважаючи на те, що вона подана з порушенням строків, передбачених ст. ст. 1270, 1273 ЦК України, викладені в ній факти не відповідають фактичним обставинам, до того ж прийняття заяви про відмову від спадщини не є прерогативою суду. Крім того, відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, не позбавляє його права на спадщину (ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні обєкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (ч. 1 ст. 1225 ЦК України). За змістом п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Частиною 1 ст. 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що і позивач [PERSON], і відповідач [PERSON] мають рівні права на земельну частку (пай) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розміром 4,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), у землях, які перебували в колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Супрунівське», в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], яка померла 09 травня 1999 року. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] і визнання за ним в порядку спадкування за заповітом після померлої 09 травня 1999 року матері [PERSON] права власності на 1/2 частину земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 4,29 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї в натурі (на місцевості) у землях, які перебували в колективній власності сільськогосподарського акціонерно-пайового товариства закритого типу «Супрунівське», посвідченого сертифікатом серії СМ №0197968. На підставі викладеного,

Outcome: partial