Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

15.09.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить встановити юридичний факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON], починаючи з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON], тобто до [INFO]; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом у якості спадкоємця четвертої черги спадкування на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON], а саме на квартиру [ADDRESS] та на усе рухоме майно, що у квартирі знаходилося; витребувати в порядку віндикації на користь позивача від відповідачів квартиру; стягнути судові витрати. При цьому позивач посилається на те, що [PERSON] тяжко хворіла та потребувала стороннього догляду, який забезпечувала позивач, фактично проживаючи однією сім'єю з другої половини 2004 року. Позивач зазначає, що договір дарування квартири є зфальсифікованим, так як [PERSON] не виїжджала із м. Одеси, а тому не могла навіть фізично укласти договір у м. Києві. При цьому у квартирі [ADDRESS] [PERSON] проживала до дня смерті. У зв'язку із чим, позивач змушена звернутися до суду із позовом. У ході розгляду справи представник третьої особи Одеської міської ради надав позовну заяву третьої особи, до якої 24.06.2016 року надав заяву про уточнення позовних вимог та просить визнати недійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], за № ВЕХ482365 від 03.10.2007 року; визнати відумерлою спадщину після смерті [PERSON], що складається з квартири [ADDRESS], яка належить їй на праві власності; витребувати квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], як особу, що не має правових підстав для перебування (проживання) в зазначеній квартирі. При цьому представник Одеської міської ради посилається на те, що договір дарування, укладений 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] не відповідає положенням ч. 3 ст. 203 ЦК України. Вважаючи, що після смерті [PERSON] спадкоємців за законом та заповітом немає, Одеська міська рада звертається із даним позовом. Ухвалою суду позов третьої особи Одеської міської ради прийнято до провадження разом із первісним позовом [PERSON] У судовому засіданні представники позивача [PERSON] - [PERSON] та Мирковіч В.Ю. позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити. При цьому представники заперечували проти задоволення позову Одеської міської ради, оскільки вважають позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] Представник зазначив, що згодний із позовними вимогами Одеської міської ради лише в частині вимог про виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], як особу, що не має правових підстав для перебування (проживання) в зазначеній квартирі. Відповідач за первісним позовом [PERSON] до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять заяву представника відповідача [PERSON] про проведення судового засідання за її відсутності, заперечує проти задоволення позову. Також в матеріалах справи наявні письмові заперечення представника на позовну заяву як [PERSON], так і позовну заяву Одеської міської ради. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи Одеської міської ради Погорєлова В.С. у судовому засіданні підтримала уточнену позовну заяву Одеської міської ради та просить її задовольнити. При цьому представник частково заперечувала проти задоволення первісного позову [PERSON], оскільки вважає, що немає підстав вважати позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] Проте представник погоджувалася із доводами сторони позивача щодо оспорювання договору дарування та саме із тих же підстав Одеською міською радою заявлено вимоги про визнання договору дарування недійсним. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В. до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. До суду неодноразово надавав заяви про розгляд справи за його відсутності, також нотаріус повідомив, що договір дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 873, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] вказану квартиру, ніколи не посвідчував /том 1 а.с. 55, 110, 159, 178, 188, 266, 276, том 2 а.с. 15, 44/. Вислухавши учасників справи, що з'явилися до судового засідання, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] у віці 84 років померла [PERSON], актовий запис № 5122, що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції /а.с. 14/. На підтвердження позовних вимог [PERSON] щодо проживання однією сім'єю з [PERSON], починаючи з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON], тобто до [INFO], судом досліджено письмові докази: -Довідку МСЕК серії 10 ААА від 956434 про те, що [PERSON] встановлено І-Б групу інвалідності безстроково. У довідці зазначено, що [PERSON] потребує стороннього догляду /а.с. 13/; -Довідку КУ «ЦПМСД № 4» ДОЗ ОМР № 2 від 04.01.2016 року /а.с. 125/ та № 882 від 17.11.2015 року /а.с. 126/, з яких слідує, що [PERSON], 1930 року народження, інвалід І групи, учасник ВВВ, та має складний діагноз; -Довідку КУ «ЦПМСД № 4» ДОЗ ОМР № 217 від 28.03.2016 року, з якої слідує, що 27.04.2015 року до пацієнтки [PERSON] було викликано лікаря. Пацієнтка була оглянута у присутності сусідки [PERSON] /а.с. 194/; -Договір про соціальне обслуговування від 10.02.2014 року /а.с. 195-198/; -Медичний висновок від 16.01.2015 року /а.с. 199/; -Заяву [PERSON] від 15.06.2009 року про переведення на облік у відділ надомного обслуговування /а.с. 201/; -Договір-замовлення на організацію та проведення поховання [PERSON] № 028599 від [INFO], укладені [PERSON] /а.с. 15/; -Рахунок-фактура б/н від 08.05.2015 року /а.с. 16/; Стороною позивача також було надано: -Довідку № 1668 дільниці № 6 КП «ЖКС «Вузівський» від 27.05.2015 року, з якої слідує, що [PERSON] проживала та була зареєстрована з 17.01.1979 року по день смерті [INFO] у квартирі [ADDRESS] /а.с. 9/ -Довідку КП «ЖКС «Вузівський» № 1095 від 14.05.2015 року, з якої вбачається, що [PERSON] постійно проживає у квартирі [ADDRESS] разом із [PERSON] до дня смерті останньої, тобто до [INFO] /а.с. 10/ Суд не погоджується із заперечення сторони відповідача [PERSON], що довідка № 1668 та довідка № 1095 не можуть вважатися належними та допустимими доказами по справі, так як листами КП «ЖКС «Вузівський» повідомлено, що у книзі реєстрації дільниці № 6 довідка № 1668 від 27.07.2015 року зареєстрована довідка [PERSON] /а.с. 214/, а за номером № 1095 від 14.05.2015 року зареєстровано довідку [PERSON] /а.с. 216/. Довідка № 109б від 14.05.2015 року у книзі реєстрації взагалі відсутня /а.с. 215/. Аналогічного змісту в матеріалах справи наявний лист КП «ЖКС «Вузівський» від 24.12.2015 року, наданий на лист юридичного департаменту Одеської міської ради /том 1 а.с. 246/. Так, в матеріалах справи наявний лист КП «ЖКС «Вузівський» від 19.06.2016 року, наданий на запит адвоката Мирковіча В.Ю. З якого слідує, що інформація, яка міститься у довідках № 1095 від 14.05.2015 року та № 1668 від 27.07.2015 року про те, що [PERSON] проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], відповідає інформації, що наявна у розпорядженні підприємства, і дійсно видавалася працівниками дільниці № 6. Однак, із суб'єктивних причин довідкам присвоєні невірні номери /том 2 а.с. 14/. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає надані довідки № 1668 та № 1095 належними доказами у розумінні ст. 57 ЦПК України, та вони підтверджують, що [PERSON] проживала та була зареєстрована з 17.01.1979 року по день смерті [INFO] у квартирі [ADDRESS] разом із [PERSON] до дня смерті [PERSON], тобто до [INFO] У судовому засіданні судом за клопотанням сторони позивача було допитано свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які є жителями будинку [ADDRESS]. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] та покійна [PERSON] дружили, а коли остання захворіла [PERSON] почала про неї піклуватися, та прожили вони разом років п'ять. Вказала, що [PERSON] за межі міста однозначно не виїжджала, так як постійно була вдома. Свідок вказала, що не знає гр. [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що бачила [PERSON] коли той виносив меблі із квартири, а [PERSON] взагалі не знає. Свідок вказала, що [PERSON] проживала разом із [PERSON] близько 4-5 років разом. Квартира [PERSON] є однокімнатною, там на дивані спала сама [PERSON], а [PERSON] спала на розкладному кріслі. Так вони вели спільне господарство, оскільки [PERSON] піклувалася за [PERSON] Свідок вказала, що також разом із чоловіком надавали допомогу [PERSON], однак лише на свята навідувалися до неї. Свідок вважає абсурдом припущення, що [PERSON] могла відвідувати м. Київ, так як остання нікому не довіряла, однак по-людськи вони спілкувалися добре, тому [PERSON] обов'язково розповіла б якби мала намір відчужити квартиру. Після смерті [PERSON] свідок разом з іншими мешканцями парадної будинку спостерігали як вивозили речі із спірної квартири. Свідок вказала, що біля квартири сусіди написали «Обережно шахраї» з метою збереження майна [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом із 2003-2004 року, коли [PERSON] ще була в змозі підійматися на 5 поверх до [PERSON] Свідок вказала, що [PERSON] була не в змозі самостійно себе доглядати, а тому звісно ж не могла їздити до м. Києва. Свідку відомо зі слів [PERSON], що вона мала намір піти до нотаріуса та подарувати свою квартиру [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] дивилася за [PERSON], та вони проживали разом. Зазначив, що [PERSON] просто не могла покинути місто та поїхати до м. Києва. [PERSON] не знає, [PERSON] не бачив. Свідок [PERSON] пояснила, що працює двірником з 2010 року по 2017 рік. Знає і [PERSON], і [PERSON], так як разом саджали квіти. Свідок вказала, що [PERSON] не могла виїжджати до м. Києва, так як навіть по двору не гуляла, про неї піклувалася [PERSON], робила їй масаж, гімнастику, змушувала рухатися. Свідок пояснила, що [PERSON] і [PERSON] проживали разом років п'ять, мали одну пенсію, їли разом, жили як родичі. Судом також допитано свідка [PERSON], яка була соціальним робітником, що навідувала [PERSON] Свідок пояснила суду, що знала [PERSON] з 2000 року, ще до роботи у соціальній службі, так як познайомилися на виставці квітів. Обслуговувала [PERSON] приблизно рік, так як [PERSON] хворіла, у неї була поломана ліва кисть, боліла нога, ходила із паличкою по квартирі. Свідок вказала, що навідувала [PERSON] два рази на тиждень, хоча догляд їй був потрібний постійно. Знає, що [PERSON] готувала їсти і для [PERSON], так як в останньої не було холодної води, а купатися [PERSON] ходила до [PERSON] на п'ятий поверх. [PERSON] проживала у квартирі [PERSON] із 2009 року. У судовому засіданні також у якості свідка було допитано позивача [PERSON], яка пояснила суду, що вона проживала із [PERSON] однією сім'ю та після погіршення здоров'я [PERSON] вона переїхала до неї. Лікарів [PERSON] не визнавала та соціальних працівників також, оскільки нікому із сторонніх не довіряла. [PERSON] вказала, що готувала для [PERSON] і для себе у своїй квартирі, змушувала покійну ходити. [PERSON] обіцяла їй подарувати квартиру після того як оформить всі документи та покращиться її здоров'я. Однак, [PERSON] не поправилась. Проаналізувавши пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що надані показання у розумінні ст. 57 ЦПК України являються належними доказами, та судом із показань свідків встановлено, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали з 2004 року до дня смерті [PERSON] разом однією сім'ю, ділили свої пенсії, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, зокрема, [PERSON] здійснював догляд за [PERSON], у зв'язку із її незадовільним станом здоров'я. У ході розгляду справи учасники справи пояснювали, що 03.02.2016 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України /кримінальне провадження № 12016160480000391/, в рамках якого 04.04.2016 року прокурор Одеської місцевої прокуратури № 1 Болгар А.В. допитав свідків [PERSON] /а.с. 204-208/ та [PERSON] /а.с. 209-213/. Представник позивача пояснював, що вказані протоколи допиту свідків не можуть вважатися належними доказами по справі, оскільки [PERSON] та [PERSON] були допитані прокурором 04.04.2016 року під тиском, та того ж дня представник відповідача [PERSON] надала дані протоколи до матеріалів даної справи. Вбачаючи в діях сторони відповідача корупційний склад, представник позивача з цього приводу звертався із скаргами до відповідних правоохоронних органів, на підтвердження чого суду надано ряд скарг та заяв до правоохоронних органів. Допитаний у судовому засіданні по даній справі свідок [PERSON] пояснила, що не підтримує свої показання, надані у прокуратурі, так як на неї здійснювали тиск, вона сильно хвилювалася та не могла читати те, що їй дали підписати, записане начебто з її слів. Отже, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, критично оцінює протоколи допиту [PERSON] та [PERSON] від 04.04.2016 року. Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що Другою Одеською державною нотаріальною конторою на підставі заяви [PERSON] заведено спадкову справу після смерті [PERSON], що підтверджується листом нотаріальної контори від 29.07.2015 року, в якому [PERSON] рекомендовано звернутися до суду для визначення права на спадкування /а.с. 17 зворот/ та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі /а.с. 17/ Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON], проживали однією сім'ю з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON], тобто до [INFO]. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1993 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] /а.с. 11/. В матеріалах справи наявний договір дарування від 03.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк А.В., реєстровий № 873. За яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Договір оформлено на спеціальному бланку нотаріального документа серії ВЕХ № 482365 /а.с. 18/. В матеріалах справи наявні неодноразові листи приватного нотаріуса КМНО Шепелюка А.В. з повідомленням, що він ніколи не посвідчував договір дарування квартири [ADDRESS] від 03.10.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 873, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] вказану квартиру. Відповідно до листа начальника Шевченківського РВ ГУМВС України в м. Києві від 16.01.2016 року /а.с. 115/ приватний нотаріус Шепелюк А.В. із заявами про викрадення чи втрату спеціального бланку нотаріального документа серії ВЕХ № 482365 не звертався /а.с. 115/. Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Судом встановлено, що у даній справі [PERSON] на виконання договору дарування квартиру [ADDRESS] вказану квартиру не передавала, так як квартира не вибувала із її володіння. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК ( 435-15 ). Отже, враховуючи встановлені обставини та характер правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що сторона позивача [PERSON] правомірно не пред'являла вимоги про визнання правочину неукладеним, так як така вимога відповідно до роз'яснень Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. При цьому як на підставу своїх вимог у цій частині позивач належним чином посилається на положення глави 83 книги п'ятої ЦК України. Таким чином, враховуючи пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні, щодо невиїзду [PERSON] за межі м. Одеси, а тим паче до м. Києва, враховуючи постійне місце проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS], в тому числі із часу нібито укладення договору дарування від 03.10.2007 року, та приймаючи до уваги заяву приватного нотаріуса КМНО Шепелюка А.В. про те, що він ніколи не посвідчував договір дарування № 873 від 03.10.2007 року, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати укладеним договір дарування від 03.10.2007 року, реєстровий № 873, за яким [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Проаналізувавши встановлені обставини, та враховуючи встановлення судом факту, що [PERSON] та [PERSON], проживали однією сім'ю з другої половини 2004 року і до самої смерті [PERSON], тобто до [INFO], суд вважає, що вимога позивача про визнання за нею як спадкоємцею четвертої черги спадкування, право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на квартиру [ADDRESS] підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права власності на все рухоме майно, що знаходилося у квартирі [ADDRESS], суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи, що позивачем [PERSON] всупереч положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження вимог у цій частині, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за нею права власності на все рухоме майно, що знаходилося у квартирі не підлягає задоволенню, так як необґрунтована та недоведена. 19.08.2015 року приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В. посвідчено договір купівлі-продажу, реєстровий № 1552, за яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] /а.с. 20/. Судом на виконання ухвали суду про витребування доказів від 29.11.2015 року досліджено документи по оформленню договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], посвідченого 19.08.2015 року за реєстровим № 1552 /а.с. 132-157/. Як встановлено судом [INFO] померла [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. В подальшому, а саме 19.08.2015 року приватним нотаріусом ОМНО Філімоновою Г.В. посвідчено договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майн (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Дослідженими матеріалами справи та показання свідків, судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] ніколи не вибувала із володіння [PERSON], яка до дня смерті [INFO] користувалася своєю власністю. При цьому як підтверджено показаннями свідків в період посвідчення договору купівлі-продажу від 19.08.2015 року, сусіди по будинку та позивач не бачили ані [PERSON] в якості продавця квартири, ані [PERSON] в якості покупця квартири. У зв'язку із чим, суд критично оцінює заперечення представника відповідача [PERSON] в цій частині. Оскільки, на підтвердження заперечень у цій частині стороною [PERSON] не надано жодних доказів. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до узагальнення Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів» від 24.11.2008 року, у ч. 1 ст. 216 ЦК закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема з метою повернення майна в натурі, переданого за недійсним правочином (наприклад, віндикація). Стаття 330 ЦК ( 435-15 ) чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК ( 435-15 ), є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] вірно обрала спосіб захисту свого права, а тому її позовні вимоги про витребування у [PERSON] спірної квартири підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Стосовно позову третьої особи Одеської міської ради, суд зазначає наступне. Статтею 278 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 1277 ЦК України, заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день після смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Одеської міської ради не підлягають задоволенню, так як є взаємовиключними щодо вимог [PERSON], а саме суд вважає, що відсутні підстави вважати, що після смерті [PERSON] відсутні спадкоємці за законом. При цьому суд погоджується із запереченнями представника відповідача [PERSON], що позов Одеської міської ради пред'явлено передчасно. Оскільки, Одеська міська рада всупереч положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України звернулась до суду 28.04.2016 року із відповідним позовом. Окрім того, суд не приймає до уваги пояснення представника позивача [PERSON] щодо можливості задоволення позову Одеської міської ради в частині виселення [PERSON] із спірної квартири. Так як дана вимога Одеської міської ради заявлена з інших підстав, ніж позов [PERSON] Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі, так обґрунтована та доведена; а позовна заява третьої особи Одеської міської ради не підлягає задоволенню, так як заявлена безпідставно та передчасно.

Outcome: partial