Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

15.06.2020 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Провадження у справі відкрито 16.06.2020 р. Справу призначено до розгляду 04.08.2020 р. Короткий зміст вимог позовної заяви Позовні вимоги позивач обґрунтовував наступним. Згідно договору оренди земельної ділянки від 02 квітня 2014 року Великоновосілкіська селищна рада надала йому в строкове платне користування земельну ділянку 0,0045 га у тому числі під забудову 0,0045 га кадастровий номер 142125510040080405 для обслуговування будівлі торгівельного павільйону із земель житлової та громадської забудови, яка розташована за адресою [ADDRESS] . На вказаній земельній ділянці був розташований торгівельний металевий павільйон загальною площею 23,8 кв.м., якій належить позивачу на праві приватної власності відповідно до договору купівлі - продажу від 28.05.2005 року. В період з 2007 по 2019 рік торгівельний зал було розширено до 52,0 кв.м. - літера А-1 та добудовано складське приміщення 16,1 кв.м. - літера а-1 та тамбур 1,1 кв.м - літера а'. Загальна площа приміщень наразі становить 69,2 кв.м. На підставі ст. 328, ч. 3 ст. 376 ЦК України, просить суд визнати за ним право власності на самочинно збудований торгівельний металевий павільйон загальною площею 69,2 кв.м, який розташований за адресою [ADDRESS] . у відповідності з технічним паспортом на громадський будинок з господарськими(допоміжними) будівлями та спорудами від 9 грудня 2019 року; зобов`язати Комунальне підприємство «Великоновосілківське районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвати за ним самочинно збудований торгівельний металевий павільйон загальною площею 69,2 кв.м, який розташований за адресою [ADDRESS] . у відповідності з технічним паспортом на громадський будинок з господарськими(допоміжними) будівлями та спорудами від 9 грудня 2019 року. Позивач позовні вимоги у судовому засіданні підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що до відділу архітектури з питанням щодо узаконення самочинно побудованих споруд не звертався, у Великоновосілківській селищній раді йому порадили звернутися з позовом до суду про визнання права власності, оскільки спливає строк дії договору оренди землі. Представник відповідача та треті особи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду повідомлені належним чином (а.с. 38,39,40), надали заяви, згідно яких просять справу розглянути без їх участі, відповідач позовні вимоги визнає (а.с. 27), треті особи Відділ містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Великоновосілківської РДА, КП «Великоновосілківське районне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 34, 41) заперечень за позовом не надали. Суд вважає можливим розглянути справу без участі представників відповідача та третіх осіб, на підставі наданих заяв, беручи до уваги, що про час та місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, своє право на безпосередню участь у судовому засіданні не реалізували, у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, третіх осіб на теперішній час. Судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання позову відповідачем суперечить закону Фактичні обставини, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступне. 28.05.2005 р., згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] придбав торгівельний павільйн, який знаходиться в [ADDRESS] , павільйон металевий, загальною площею 23,8 кв. м. Договір зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1375 (а.с. 8). У державному реєстрі правочинів договір зареєстровано за № 624032, 28.05.2005 р. (а.с. 15). Рішення про реєстрацію права власності позивача прийнято 01.07.2005 р. (а.с. 16). Як вбачається з договору оренди землі, укладеному 02.04.2014 р. між Великоновосілківської селищною радою та [PERSON] , останній прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, кадастровий номер 142155100040080405 для обслуговування будівлі торгівельного павільйону із земель житлової та громадської забудови [ADDRESS] ; в оренду передана земельна ділянка площею 0,0045 га, у тому числі під забудовою 0,0045 га, на вказаній земельній ділянці знаходиться будівля торгівельного павільйону; строк дії договору - 5 років; цей договір набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с. 9-10). Вказаний договір зареєстровано 02.04.2014 р., строк дії договору - 02.04.2019 р. (а.с. 14). Згідно даних технічного паспорту на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, [ADDRESS] , за вказаною адресою розташований торгівельний павільйон під літерою А1, площею загальною та житловою 52,0 кв м, також розташована прибудова а1 (склад), площа загальна 16,1 кв м, допоміжна 16,1 кв м, тамбур а'1, загальна площа 1,1 кв м, допоміжна 1,1 кв м, замощення І. Разом: 69,2 кв м - загальна площа; 52,0 кв м житлова (основна); 17,2 кв м допоміжна (підсобна). З характеристики громадського будинку від 09.12.2019 р. вбачається, що торгівельний павільйон А-1 побудовано у 1998/2020 році, прибудову а-1 у 2010 році, тамбур а'1 у 2017 році, замощення І у 2008 році; фундамент відсутній, стіни - металевий каркас, мет. профіль (а.с. 11-13). Відповідано до даних довідки щодо показників на громадський будинок, господарські будівлі, по [ADDRESS] , підлягають введенню в експлуатацію: реконструкція торгівельного павільйону А-1 зі збільшенням загальної площі на 45,4 кв м, прибудова а-1. Не підлягають введенню в експлуатацію: тамбур а'-1, замощення - І. Таким чином, на час звернення позивача зі вказаним позовом до суду, строк дії договору оренди земельної ділянки, за адресою [ADDRESS] , - сплинув. Будівлі, які підлягають введенню в експлуатацію, а саме реконструкція торгівельного павільйону А-1 зі збільшенням загальної площі на 45,4 кв м, прибудова а-1 були проведені у період дії договору оренди землі від 02.04.2014 р. Мотиви, з яких виходить суд і застосовані норми права Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Як передбачено частиною п`ятою ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Із контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою. Суд звертає увагу, що позивачем не надано будь-якої дозвільної документації на об`єкти самочинного будівництва, такі об`єкти не були здані в експлуатацію. Позивачем не надано жодних доказів стосовно неможливості провести державну реєстрацію речових прав на вказане нерухоме майно у встановленому законом порядку. Тобто, фактично не доведено порушення його права власності на зазначені об`єкти будівництва. Крім того, позивач не є законним користувачем земельної ділянки, оскільки договір оренди цієї ділянки сплинув 02.04.2019 р., а повторного звернення до відповідача про передачу земельної ділянки у користування від позивача не надходило (докази вказаного суду не надані), хоча позивач продовжував користуватись цією земельною ділянкою. Частина 3 ст. 376 ЗК України не пов`язує можливість визнання судом права власності на самочинно збудовані об`єкти з тим чи правомірно в минулому користувався забудовник земельною ділянкою коли розпочав будівництво, а лише з тим, чи надав власник таку земельну ділянку під самочинно збудований об`єкт вже після його будівництва. Згідно з правової позиціі ВСУ, викладеній у постанові від 27.05.2015р. у справі № 6-159цс15, відповідно до якої визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Висновки суду за результатами розгляду позову Таким чином, відсутні правові підстави для визнання за ним права власності на об`єкт нерухомого майна - на громадський будинок з господарськими будівлями та спорудами. відповідно до положень частини третьої статті 376 ЦК України, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити. Щодо судових витрат Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, судовий збір з відповідача не стягується.

Outcome: dismissed