Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

16 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Позивач у позовній заяві посилався, на те, що 07 квітня 2017 року померла його дружина [PERSON], після її смерті відкрилась спадщина. За свого життя [PERSON] 09 лютого 2017 року склала заповіт на все належне їй майно на користь позивача, але у визначений законом строк для прийняття спадщини позивач до нотаріуса не звернувся, оскільки знаходився у тяжкому моральному стані під впливом пережитого горя, крім того, позивач має тяжкі захворювання, які після смерті дружини загострились та [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні. Після стабілізації стану здоровя позивач звернувся до нотаріуса, щоб юридично оформити свої права спадкоємця, але нотаріусом було відмовлено у звязку з тим, що строк для прийняття спадщини було пропущено. Позивач вважає, що строк встановлений законом для прийняття спадщини був пропущений з поважних причин і тому просить суд продовжити строк для прийняття спадщини після смерті дружини. Позивач та представник позивача у судове засідання не зявились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, надали суду заяву, у якій позов підтримали та наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] районна у м. Дніпрі рада свого представника у судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду лист, в якому просив розглядати справу за його відсутності. Зважаючи на ці обставини, суд керується\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою\~статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені\~Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст.\~280,\~281,282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2\~ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до\~ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні факти. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 17 серпня 1973 року уклали шлюб. 07 квітня 2017 року померла дружина позивача [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть від 08 квітня 2017 року серія 1-КИ № 734226, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 7). Судом встановлено, що позивач є чоловіком [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії І КИ № 331484 від 17 серпня 1973 року (а.с. 6). 09 лютого 2017 року [PERSON] склала заповіт на все належне їй майно на користь позивача, копія вказаного заповіту наявна в матеріалах справи (а.с. 14). Крім того, судом встановлено, що позивач після смерті дружини не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк, так як знаходився у тяжкому моральному стані під впливом пережитого горя, крім того, позивач в результаті перенесеного стресу, мав загострення тяжких хвороб, про що свідчать копії виписок із історії хвороби (а.с. 18 - 23). Судом також встановлено, що позивач звернувся до нотаріальної контори лише 31.10.2017 року. Тоді приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки позивач пропустив строк подачі заяви про прийняття спадщини, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 30). Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у ході судового засідання в їх сукупності, і приймаючи до уваги, що причина пропуску позивачем строку на прийняття спадщини є поважною, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визначити [PERSON] додатковий строк для подання ним заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої 07 квітня 2017 року два місяці, обчислення якого починати з дня набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved