Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

16 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень від 13.06.2017 року останній просить стягнути з [PERSON] безпідставно набуті кошти в розмірі 679120, 00 грн. В обґрунтуванні своїх позовних вимог, позивач зазначає, 28 січня 1977 року він уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. З 1990 року між ними сімейні відносини фактично припинені, хоч шлюб до теперішнього часу офіційно не розірваний. З січня 2011 року в нього фактично утворилися сім'я з відповідачем [PERSON] - вони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Проте, вони не мали свого постійного житла. Так, спочатку вони проживали у належному йому садовому (дачному) будиночку; з 2012 року винаймали кімнату у гуртожитку. У 2013 році ним було прийнято рішення за власні кошти придбати житловий будинок для спільного проживання з відповідачем. Проте, оскільки офіційно він перебував в зареєстрованому шлюбі, він вирішив не реєструвати нерухоме майно на своє ім'я, а домовився з [PERSON], що будинок буде зареєстрований на неї, а вона згодом його відчужить на нього за договором дарування. Ними було знайдено будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. За домовленістю з продавцем ціна цього будинку становила 26 000 доларів США, що в еквіваленті на той час становило 208 000 грн. 04 червня 2013 року ним було надано продавцю будинку [PERSON] власні кошти в сумі 8000 грн. як завдаток на придбання вказаного житлового будинку, про що була написана відповідна розписка. Незважаючи на те, що він мав гідний дохід, коштів на придбання житлового будинку не вистачало та він вимушений був взяти кредит. Так, 19 липня 2013 року між ним ПАТ «Банк Золоті Ворота» був укладений договір споживчого кредиту, за яким він отримав 170 000 грн. При цьому, відповідно договору поруки № 134/1 від 19 липня 2013 року відповідач [PERSON] стала поручителем за цим кредитним договором. У той же день, 19 липня 2013 року, кошти, отримані від банку за кредитним договором, були конвертовані в долари США та загальна сума 26 000 доларів США передана [PERSON] для придбання житлового будинку. 19 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Після укладення цього договору у вказаному будинку вони проживали спільно з відповідачем однією сім'єю до початку 2017 року. При цьому, відповідач відмовилась виконувати взяті на себе зобов'язання щодо укладення договору дарування. У січні 2017 року вона попросила його звільнити будинок, оскільки нібито мала намір продати будинок. Таким чином, оскільки ним було передано відповідачу власні грошові кошти в розмірі 26000 доларів США для придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в рахунок майбутнього отримання вказаного житлового будинку у власність; відповідач взяті на себе зобов'язання щодо передачі у власність йому житлового будинку не виконала, грошові кошти, отримані від нього на придбання цього будинку, не повернула та набула без достатньої правової підстави майно, збагатившись за його рахунок, відповідно, завдала йому майнової шкоди. Враховуючи офіційний курс НБУ гривні до долара США, встановлений на день подачі позову, сума заборгованості відповідача перед ним становить 679120, 00 грн., яку він просить стягнути з відповідача на свою користь. У судовому засідання позивач та його представники повністю підтримали позовні вимоги, надали пояснення ідентичні вищевикладений фактам та просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання з'явилась. Проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі та пояснила, що знайома з позивачем з 2010 року. Їй відомо, що останній одружений та має дорослих дітей, тому на серйозні відносини чи утворення сім'ї з позивачем вона не планувала. У той час вона проживала у місті Кіровоград, де мала власну квартиру. Після знайомства з позивачем, вона вирішила переїхати до міста Харків, влаштуватися на роботу та купити квартиру від виручених коштів від продажу належної їй нерухомості. Вона переїхала до Харкова, оселилася у гуртожитку та стала шукати будинок. Через агентство нерухомості вона знайшла будинок, який її влаштовував, розташований за адресою: [ADDRESS]. Із власником будинку вони домовились про умови угоди. Вона мала власні збереження та на покупку будинку їй не вистачало 150000 гривен, які вона позичила у племінниці [PERSON] 19 липня 2013 року за договором купівлі-продажу вона придбала будинок [ADDRESS] у [PERSON]. Ще до підписання договору купівлі-продажу в офісі нотаріуса продавець [PERSON] отримав від неї грошові кошти в сумі 208 000 гривен, про що ним власноруч була написана розписка. При цьому, позивач, як чоловік, супроводжував її як при діалозі та домовленостях із власником, так і при укладенні договору купівлі-продажу будинку. У той же день, після укладення вказаного договору, позивач оформив договір кредиту на суму 170 000 грн. Враховуючи відносини, що існували між ними, вона погодилась поручитись перед банком за цей кредит належним їй автомобілем та придбаним будинком. Як пояснив їй позивач, такий кредит йому був потрібен, щоб розрахуватися з іншими валютними боргами за іншими кредитами та вирішити сімейні проблеми з офіційною дружиною. Отже, жодних коштів на придбання будинку позивач їй не давав, вона ж, в свою чергу, ніколи не давала обіцянок позивачу щодо оформлення договору дарування на спірний будинок. Вона продовжує проживати у будинку, підтримує його в належному стані, проводить ремонт. Позивач проживав в належному їй будинку певний час на правах наймача, оскільки йому нема куди було піти. З січня 2017 року вони припинили відносини з позивачем, на сьогоднішній день в них склалися неприємні стосунки, внаслідок чого позивач всіма засобами намагається доставити їй проблем. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вважає їх необґрунтованими з тих підстав, що позивачем не доведено у встановленому законом порядку факт передачі відповідачці зазначених грошових коштів, що відповідно до вимог цивільного законодавства має бути підтверджено певними письмовими доказами. Твердження позивача щодо зобов'язання передати за договором дарування належне відповідачці майно також не мають під собою юридичного підґрунтя, оскільки спірний будинок був придбаний відповідачкою з метою власного проживання та проживання своїх дітей. Доказом цього є продаж належної їй квартири у м. Кіровоград. Не заслуговують на увагу й обґрунтування оформлення спірного будинку на відповідача небажанням мати спільну власність з офіційною дружиною, оскільки він мав достатньо часу для розірвання шлюбу. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що приходиться відповідачці [PERSON] племінницею. Приблизно у 2010 році її тітка, відповідач по справі, забажала переїхати до міста Харкова. До 2013 року вона поступово переїхала до м. Харкова, оселилася у гуртожитку та почала шукати житло. Влітку 2013 року тітка звернулась до неї та попросила надати їй у борг 150 000 гривен. Як пояснила тітка, вона підшукала будинок для проживання у м. Харкові, який її влаштовує, однак, для купівлі їй не вистачає зазначених коштів. При цьому вона сказала, що продає належну їй квартиру у м. Кіровоград та після продажу розрахується з нею. Вона погодилась та надала [PERSON] у борг кошти. Будинок тітка купила та стала постійно проживати в ньому. У жовтні 2013 року відповідач повністю повернула їй борг. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін по справі та добре знала колишніх власників будинку [ADDRESS]. Зі сторонами вона познайомилась у 2013 році, коли останні придбали зазначений будинок. При цьому, вони представились їй сімейною парою, як чоловік та дружина. Вони розповіли, що будинок придбали для спільного проживання. Вона бачила та сприймала їх як одну сім'ю, вони спільно проживали, вели господарство. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що у липні 2013 року він працював на посаді заступника голови Правління по управлінню активами ї пасивами ПАТ «Банк Золоті Ворота». Він пам'ятає сторін по справі, а саме як позивач у справі [PERSON] звертався з питанням щодо можливості отримання кредиту на купівлю будинку. При цьому, він казав, що продасть дачу та одразу погасить цей кредит. Також він візуально пам'ятає відповідача [PERSON] , яка була присутня під час оформлення кредиту. При цьому, коли він оформлював кредит здивувався коли [PERSON] повідомив, що кредит він бере на своє ім'я, а будинок буде оформлювати на жінку, з якою мешкає. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що мешкають по сусідству із будинком [ADDRESS]. Влітку сторони у справі [PERSON] та [PERSON] разом переїхали до вказаного будинку та спільно проживали однією сім'єю до січня 2017 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що станом на липень 2013 року він працював на посаді начальника відділу по роботі з заставним майном в ПАТ «Банк Золоті Ворота». Позивач у справі був клієнтом банку та оформлював кредитний договір для купівлі будинку. Відповідачку він також бачив разом з позивачем коли оформлювали кредитний договір. За практикою банку, узгоджувалася дата угоди та у цей день оформлювалися одночасно й договір кредитку и договір купівлі-продажу нерухомості. Так була й у цьому випадку. Договір купівлі-продажу спірного будинку посвідчувався нотаріусом Чибісовою А.О., з яким банк співпрацював. Розписка продавцем [PERSON] писалась останнім в його присутності, всі дані, що відображені в ній відповідають дійсності. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що станом на липень 2013 року працював на посаді економіста в ПАТ «Банк Золоті Ворота», до його службових обов'язків входило оформлення кредитних договорів. Сторони у справі йому знайомі. 19 липня 2013 року позивач [PERSON] оформлював кредитний договір з метою купівлі будинку. Відповідач була присутня у приміщенні банку при оформленні кредитного договору. Договори купівлі-продажу та іпотеки укладалися одночасно. Грошові кошти за кредитним договором позивач отримав в касі банку та перевів їх в долари США за приходним ордером. Він був присутній при передачі коштів за будинок продавцю та при написанні розписки. Крім того, зі слів [PERSON] йому було відомо, що кредит він бере для придбання будинку, який буде оформлений на жінку, з якою він проживає, відповідача по справі, оскільки позивач перебував в зареєстрованому шлюбі. Допитана у судовому засідання свідок [PERSON] пояснила, що працювала у садовому товаристві «Тракторобудівників». Позивач працював в їх товаристві електриком. 10 лютого 2014 року з позивачем трапився нещасний випадок - він впав зі стовпа та потрапив до лікарні. Коли вона прийшла до лікарні навідати позивача, у лікарні вона зустріла відповідача [PERSON], яка доглядала за [PERSON] та представилась його дружиною Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2013 року, укладеного між [PERSON] як «Продавцем» та [PERSON] як «Покупцем» посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чибісовою А.О. та зареєстрованому в реєстрі за номером 272 продавець передав у власність покупця житловий будинок [ADDRESS], покупець сплатив за сказаний будинок 208 000 грн., що сторони домовились рахувати як 26 000 доларів США.. Згідно розписці, написаній [PERSON] від 19 липня 2013 року, останній отримав 208 000 грн., що є еквівалентом 26 000 доларів США за вказаним договором купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2013 року та матеріальних претензій до [PERSON] не має. При цьому, позивач [PERSON] стверджує, що фактично будинок був придбаний ним за кошти, які він отримав за договором про надання споживчого кредиту № 134, укладеним 19 липня 2013 рок між ним та ПАТ «Банк Золоті Ворота», за умовами якого Банк надає [PERSON] , як позичальнику, грошові кошти в сумі 170 000 грн., які позивальник зобов'язується повернути Банку у визначені строки та на встановлених умовах. Підтвердженням того, є , на думку позивача, договір поруки № 134/1 від 19 липня 2013 року, укладений між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та [PERSON], за умовами якого остання поручається перед Банком за виконання [PERSON] умов вказаного кредитного договору у сумі 170 000 грн. у строки та порядок, передбачені умовами договору своїм майном. Як стверджує позивач, вони с відповідачем перебували у близьких відносинах та спільно проживали. При цьому, між ними існувала домовленість, що в майбутньому відповідач передасть йому придбаний ним будинок за договором дарування. Такий крок був вимушений, оскільки він перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі та на бажав, щоб спірний будинок рахувався як спільне майно подружжя. Відтак, на думку позивача, відповідач винна йому 26 000 доларів, що на день пред'явлення позову згідно офіційно встановленого курсу НБУ до долару США становить 679120 грн. Ці кошти він вважає безпідставно набутими відповідно до ст. 1212 ЦК України. Відповідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Дана норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч. 2 ст. 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов'язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення ст. 1212 ЦК України . Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] відповідач набула за договором купівлі-продажу від 19 липня 2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чибісовою А.О. та зареєстрованому в реєстрі за номером 272. На сьогоднішній день відповідач є власником зазначеного будинку, що визнається сторонами. Вказаний договір купівлі-продажу є дійсним. Питань щодо визнання його недійсним з боку позивача або інших осіб не ставилось. Таким чином, оскільки вказаний договір купівлі-продажу спірного будинку є чинним, він є достатньою правовою підставою набуття цього майна. Відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати набуття відповідачем [PERSON] будинку [ADDRESS] як безпідставне. Щодо твердження позивача про передачу відповідачеві [PERSON] грошових коштів на придбання будинку, які мано має йому повернути, то такі правовідносини відповідно до ст.. 1046 ЦК України мають ознаки договору позики. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження договору укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позивальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, факт передачі грошей відповідачу [PERSON] позивачем [PERSON] має бути підтверджений належними письмовими доказами - відповідною розпискою, договором тощо. Оскільки суду не надано таких доказів, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав про оплатну та поворотну форму такого договору та його існування взагалі. Суд не може прийняти усні пояснення позивача про надання відповідачці коштів, отриманих за кредитним договором від 19 липня 2013 року на купівлю будинку та їх домовленість щодо передачі в майбутньому такого будинку йому за договором дарування, оскільки вони не підтверджені належними доказами. Також суд критично сприймає пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо того, що позивач уклав кредитний договір з метою надання коштів відповідачу [PERSON] для купівлі та оформлення та її ім'я житлового будинку, оскільки ці дані їм відомі зі слів самого позивача. Крім того, після отримання кредитних коштів сам позивач мав право розпорядитися ними на свій розсуд. У разі надання цих коштів іншим особам на певних умовах, позивач мав змогу оформити це належним чином, щоб в негативному випадку породити юридичні наслідки для повернення цих коштів або укласти інший договір у встановленій законом формі задля забезпечення своїх прав та інтересів. Посилання позивача на небажання оформити спірний будинок на себе внаслідок того, що він був офіційно одружений та не бажав, щоб придбане майно вважалося спільним майном подружжя, говорить про юридичну обізнаність та обережність позивача у підході до набуття права власності. Таке твердження прямо суперечить його висловам щодо оформлення ним новопридбаного майна на людину, з якою його не пов'язують юридичні стосунки. Таким чином, з огляду на наведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed