Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

16.09.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохав суд припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання спільного сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 12.10.2015 року, що призначені до стягнення заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.12.2015 року № 554/13093/15-ц (провадження №2/554/4138/2015); стягнути з відповідача на його користь сплачені ним на виконання вказаного рішення суду аліменти у розмірі 15 795,18 грн. за період проживання спільної дитини з ним, а не з матір`ю. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі вказаного рішення суду він сплачував аліменти на користь матері (відповідача у справі) на утримання спільної дитини - [PERSON] . Однак, з 02.02.2019 року син фактично почав проживати разом із ним, а не з матр`ю; висновком органу опіки та піклування від 23.07.2019 року № 169 вирішено, що дитині краще проживати разом із ним, як батьком. Таким чином, позивач прохав припинити стягнення з нього аліментів за вказаним рішенням суду з моменту звернення до суду із вказаним позовом, оскільки син почав проживати разом із ним. Разом із тим, позивач прохав стягнути з відповідача грошові кошти у загальній сумі 15 795,18 грн., що сплачені ним та отримані відповідачем в якості аліментів на дитину за період фактичного проживання дитини із ним, а саме з лютого 2019 року по червень 2019 р., оскільки зазначає, що вказані кошти витрачені останньою на власний розсуд. Ухвалою суду від 20.09.2019 року забезпечено докази у справі шляхом витребування з архіву Октябрського районного суду м. Полтави цивільної справи [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 20.09.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом всіх учасників справи. 23.10.2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов. У відзиві зазначено, що в частині вимог про припинення стягнення аліментів позивачем невірно обраний спосіб захисту та у позові зазначено посилання на норми Сімейного кодексу України, які не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Щодо стягнення грошових коштів, відповідачем зазначено, що згідно довідки відділу примусового виконання за місцем виконання рішення суду про стягнення з позивача аліментів, станом на кінець січня 2019 року існувала заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 6 439,43 грн., а також у березні - 2 319,00 грн. Відповідач зазначає у відзиві, що син фактично почав проживати разом із батьком з середини березня 2019 року. Таким чином, з урахуванням існування заборгованості позивача по сплаті аліментів та з урахуванням того, що дитина фактично почала проживати разом із батьком з середини березня 2019 року, відповідач не заперечувала проти стягнення з неї суми - 5 797,50 грн. 25.11.2019 року до суду від адвоката позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що обраний спосіб захисту в частині вимог про припинення стягнення аліментів, призначених за рішенням суду, не суперечить відповідній судовій практиці. Щодо фактично часткового визнання позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 5797,50 грн., то позивач не заперечував проти задоволення позову саме у такому розмірі. Інших письмових заяв по суті справи, відповідно до ст. 174 ЦПК України, до суду від сторін не надходило. Ухвалою суду від 02.12.2019 року закрито підготовче провадження справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 20.01.2020 року адвокат позивача позовні вимоги підтримав, прохав позов задовольнити. У судовому засіданні 20.01.2020 року адвокат відповідача прохав відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, письмові заяви сторін по суті справи, надавши оцінку зібраним доказам в їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22.12.2015 року № 554/13093/15-ц, що набрало законної сили та не було скасовано у передбаченому законом порядку, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Вказаним рішенням суду призначено до стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, та не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку від дня пред`явлення позову 12 жовтня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Судом також встановлено, що на виконання вказаного рішення суду стягувачу, [PERSON] , Октябрським районним судом м. Полтави 09.12.2016 року був виданий виконавчий лист, який у подальшому був пред`явлений до примусового виконання у Шевченківський ВДВС міста Полтава ГТУЮ у Полтавській області та відкрито виконавче провадження № 50142329. Сторонами не заперечується факт того, що спільна дитина проживала разом із матір`ю, [PERSON] , на користь якої з батька, [PERSON] , стягувались аліменти на утримання дитини. Згідно з довідкою-розрахунком Шевченківського ВДВС міста Полтава ГТУЮ у Полтавській області у вказаному виконавчому провадженні № 50142329 станом на кінець січня 2019 року існувала заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 6 439,43 грн. У лютому сплачено 8 838,00 грн., у зв`язку із чим погашено існуючу заборгованість у січні 2019 року та зараховано аліменти за лютий 2019 року. У березні 2019 року аліменти у розмірі 2 319,00 грн. не сплачені боржником, відповідно є заборгованістю. У подальшому, з квітня по червень 2019 року боржником сплачено аліменти у розмірі 2 319,00 грн. у кожному місяці. З липня 2019 року примусове стягнення аліментів припинено, оскільки на підставі заяви від 19.06.2019 року стягувача, [PERSON] , про повернення виконавчого документу, постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС міста Полтава ГТУЮ у Полтавській області від 09.07.2019 року виконавчий лист у виконавчому провадженні № 50142329 повернуто стягувачу. Згідно з Висновком щодо вирішення спору між батьками про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , затвердженим рішенням виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 23.07.2019 року № 169, органом опіки та піклування визначено доцільність визначення місця проживання дитини з батьком, гр. [PERSON] . Позивач заявляв у позові, що син фактично перестав проживати разом із матір`ю та почав проживати разом із ним з 02.02.2019 року. Відповідач заперечувала у відзиві на позов щодо вказаних обставин, посилаючись на те, що їх син фактично почав проживати із батьком з середини березня 2019 року. На підтвердження чого відповідачем надано відповідь виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, надану на адвокатський запит, з якої вбачається, що на засіданні комісії органу опіки та піклування 06.03.2019 року з питань захисту прав дитини гр. [PERSON] (позивач у справі) повідомив, що малолітній син проживає в його сім`ї. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, на підтвердження фактичного проживання дитини із позивачем, як батьком, саме з 02.02.2019 року позивачем [PERSON] не надано належних, достатніх та допустимих доказів. Натомість, з листа служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради від 08.04.2019 року наданого на адвокатський запит адвоката Хворост Д.М., встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини [INFO] батько гр. [PERSON] повідомив, що малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає в його сім`ї. Оскільки позивачем [PERSON] не надано належних, достатніх та допустимих доказів фактичного проживання сина із ним саме з 02.02.2019 року, суд, враховуючи вищенаведений лист виконавчого комітету Шевченківської районної у місті Полтаві ради, вважає встановленим факт проживання дитини із батьком [PERSON] саме з 06.03.2019 року (з дати повідомлення останнім орган опіки та піклування про факт проживання дитини із ним). Оскільки аліменти за рішенням суду на утримання неповнолітнього [PERSON] призначені до стягнення на користь отримувача - матері [PERSON] у зв`язку із проживанням сина разом із нею та перебуванням сина на її повному утриманні, таким чином, на думку суду, фактична зміна місця проживання дитини, а саме з батьком, є підставою припинення стягнення з нього аліментів за вказаним рішенням суду. Щодо обраного способу захисту інтересів позивача шляхом припинення стягнення аліментів, призначених за рішенням суду, суд виходить з наступного. Обставини справи свідчать про зміну місця проживання дитини, а тому і фактичне утримання дитини (забезпечення її належного проживання, харчування, тощо) покладено насамперед на особу, з яким почала проживати дитина. Вказана обставина, на думку суду, не є підставою звільнення батька від сплати аліментів, оскільки в нього обов`язок з утримання дитини не припиняється. Чинний Сімейний кодекс України не передбачає такої підстави звільнення одного із батьків від сплати аліментів вразі зміни фактичного проживання дитини не з отримувачем аліментів, а з платником аліментів. При цьому, Сімейний кодекс України визначає випадки звільнення саме батьків (а не інших осіб, відповідно до ст. 267-271 СК України, на яких може бути покладений обов`язок по утриманню дитини до досягнення повноліття) від сплати аліментів на утримання дитини, а саме у статті 273 СК України зазначено, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Сімейний стан платника аліментів фактично не змінився, оскільки наявність утриманців не змінилась. Стаття 197 СК України передбачає звільнення від сплати заборгованості за аліментами, однак у даній справі питання заборгованості по аліментам не є предметом спору. В силу положень ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При вирішенні питання про спосіб захисту інтересів позивача, суд виходить, перш за все, із принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків, незалежно від фактичного місця проживання дитини (з батьком або з матір`ю). Зміна місця проживання дитини, як у даних правовідносинах, на думку суду, не має бути підставою звільнення батька, як платника аліментів, від сплати аліментів на утримання дитини, однак є підставою припинення стягнення аліментів з нього за вказаним рішенням суду на користь стягувача, з яким дитина фактично перестала проживати. На думку суду, звільнення одного із батьків від сплати аліментів на утримання дитини у зв`язку із зміною фактичного місця проживання дитини (початок проживання з платником аліментів, а не отримувачем аліментів), не забезпечить якнайкращого інтересу дитини у подальшому, оскільки у майбутньому місце проживання дитини може бути ще неодноразово змінено. На думку суду, грошові кошти, які сплачувались батьком, як платником аліментів, та отримані матір`ю, як отримувачем аліментів, не передбачає обов`язкового повернення цих коштів у зв`язку із тим, що на той момент дитина вже не проживала разом із матір`ю. Оскільки цільове призначення використання отримувачем аліментів цільових коштів (на утримання дитини) може бути дотримано отримувачем аліментів у конкретному випадку правовідносин, що склалися, і доказуванню підлягає саме цільове використання отримувачем аліментів цих коштів. Припинення стягнення аліментів, призначених за рішенням суду у даних правовідносинах, на думку суду, буде ефективним способом захисту інтересів позивача та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача, як отримувача аліментів, грошових коштів у розмірі 15 795,18 грн., сплачених позивачем, як платником аліментів, за період проживання спільної дитини з ним, а не з матір`ю, суд виходить з наступного. Як встановлено судом вище, призначені до стягнення з позивача аліменти на утримання сина стягувались у порядку примусового виконання рішення суду. З урахуванням того, що у позивача, як платника аліментів, існувала заборгованість зі сплати аліментів на січень місяць 2019 року у розмірі 6439,43 грн. та у березні місяці 2019 року - 2319,00 грн., відповідачем було частково визнано позовні вимоги щодо стягнення отриманих нею аліментних виплат (про що зазначено у відзиві) у сумі 5 797,50 грн., з якої: 2 319,00 грн. - сплачені у травні 2019 р., 2 319,00 грн. - сплачені у червні 2019 р., та 1 159,50 грн. - частина коштів сплачених у квітні 2019 р. у сумі 2 319,00 грн. У зв`язку із визнанням відповідачем позову в цій частині, суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у вказаній сумі 5 797,50 грн. В іншій частині грошові кошти, заявлені позивачем до стягнення, стягненню не підлягають, на думку суду, оскільки позивачем не доведено, що дитина проживає разом із ним саме з 02.02.2019 року, а також сплачені ним аліментні виплати на утримання дитини витрачались відповідачем не на утримання дитини. В силу пункту 2 частини 2 ст. 49 ЦПК України позивач наділений правом зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. Однак, суд не може розцінювати заперечення, надані позивачем у відповіді на відзив як зменшення грошових вимог, оскільки фактично у відповіді на відзив відсутня прохальна частина про зменшення розміру майнових позовних вимог. За таких обставин суд виходив із позовних вимог заявлених у позові, а тому, задовольняючи вимогу про стягнення грошових коштів лише в частині, що визнана відповідачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, в силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у повному обсязі за задоволення позовної вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 грн., а також частина судового збору за часткове задоволення позовної вимоги майнового характеру (пропорційно задоволеній частині) - 282,04 грн. (розрахунок: (5797,50 грн. : 15795,18 грн.) х 768,40 грн. = 282,04 грн.). Разом, сума судового збору до стягнення становить - 1 050,44 грн.

Outcome: partial