Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

17.06.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дітей. У позові зазначала, що з 05.03.1994 року по 09.08.2010 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO]. Фактично з народження дітей і до теперішнього часу [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків, дітьми не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, розвитком життя, навчанням, здоров'ям дітей не цікавиться, не забезпечує необхідний медичний догляд, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.164, 180-183 СК України, [PERSON] просила: позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] і [PERSON]; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей за минулий час (останні три роки), та стягувати в подальшому аліменти у розмірі ? частину його заробітку щомісячно і до їх повноліття. У судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та наполягали на їх задоволенні. При цьому [PERSON] стверджувала про злісне ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дітей. Зазначала, що в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, останній зловживав спиртними напоями, знущався та бив дітей. 20.05.2008 року [PERSON], знаходячись в стані алкогольного сп'яніння наніс тілесні пошкодження сину [PERSON], в зв'язку з чим була порушена кримінальна справа за ознаками злочину, передбаченого ст. 125 КК України. Після розірвання шлюбу відповідач не відвідує дітей, не телефонує, їх навчанням та життям не цікавиться. Крім того на виконанні у Заводському відділі ДВС ММУЮ знаходяться виконавчі листи про стягнення з [PERSON] додаткових витрат на утримання дітей. Викладене свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. У своїх заявах на адресу суду вказував про неможливість явки в судові засідання з причин перебування в зоні АТО. Заперечував проти позовних вимог [PERSON] , та розгляду справи без його участі. Представник служби у справах дітей адміністрації Заводського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважала за не доцільне задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки це буде суперечити їх інтересам. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши надані докази, суд приходить до наступного. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачені обов'язки батьків щодо виховання і розвитку дитини. Статтею 164 СК України передбачено вичерпний перелік обставин, за яких матір або батька може бути позбавлено батьківських прав щодо усіх дітей або когось з них. Такими обставинами є факти, якщо батьки : 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За змістом статті 164 СК України позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, і питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п.15 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Позбавлення батьківських прав є, насамперед, способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини (дітей), який має настати після позбавлення батьків їх прав. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.03.1994 року. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.08.2010 року їх шлюб розірвано. Відповідач проживає окремо. Від шлюбу [PERSON] і [PERSON] мають двох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO]. [PERSON] навчається у ЗОШ №57. Донька [PERSON] є студенткою Миколаївського коледжу бізнесу і права. Відповідач не приймає участі у їх вихованні, не спілкується з ними, має заборгованість по сплаті додаткових коштів на утримання дітей. Відповідно до Свідоцтва про зміну імені від 20.04.2015 року, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21.03.2016 року: позивачка проживає разом з неповнолітнім сином за адресою: [ADDRESS], де створені належні матеріально-побутові умови. [PERSON] повідомив, що тривалий час з батьком не спілкується. Батько проживає за адресою: [ADDRESS], перебуває у повторному шлюбі, характеризується позитивно. Теперішня дружина відповідача, [PERSON], повідомила, що її чоловік намагався спілкуватися з дітьми від попереднього шлюбу, але колишня дружина чинила йому в цьому перешкоди та переховувала дітей. Стосовно доцільності або недоцільності позбавлення батьківських прав батька відносно [PERSON], [PERSON], то зазначене питання попередньо розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконкому ММР, яке відбулось 15.03.2016 року. Комісія дійшла висновку,що на цей час старша дочка [PERSON] є повнолітньою, тому позбавлення батьківських прав відносно неї не відповідає чинному законодавству. Аліменти на утримання дітей з батька по суду позивачкою не стягувались. Доказів щодо ухилення батька від виконання батьківських обов'язків позивачкою не надано. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року, особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] [INFO] на час розгляду даної справи є повнолітньою, вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки [PERSON] та стягнення аліментів на її утримання задоволенню не підлягають. Згідно ч.1,3 ст.10, ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для самої дитини (ст.166 СК України), що позбавлення батьківський прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, враховуючи що до відповідача раніше не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, а також характер його поведінки та бажання змінити відносини з дітьми, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] слід відмовити та попередити [PERSON] про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина. Суд вважає, що таке вирішення спору між сторонами надасть можливість відповідачу усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з сином та буде дійсно сприяти захисту інтересів останнього. Разом з цим на підставі ст.ст.180,181,182,183,191 СК України, суд вважає що з [PERSON] слід стягнути аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до повноліття дитини. Відповідно до ч.1 ст. 194 СК України аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання. Позивачкою не надано доказів на підтвердження вимог про стягнення аліментів за минулий час (останні 3 роки), а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Outcome: partial