Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

15.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування доходів від безпідставно набутого майна, в якій в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 04.01.2007 року між ним та [PERSON] було укладено договір міни належної позивачу на праві власності земельної ділянки кадастровий номер 2321810100:37:009:0012 площею 13,1363 га, розташованої на території Гуляйпільської міської ради, яка належить йому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП № 020171, виданого 01.12.2003 року. З 04.01.2007 року відповідач отримав реальну можливість користуватися та розпоряджатися майном позивача, а саме зазначеною земельною ділянкою, оскільки вона була фактично йому передана. Далі в позові зазначив, що відповідач, реалізуючи свою можливість розпоряджатися цим майном, з 04.01.2007 року використовував на власний розсуд земельну ділянку, отримуючи спочатку доходи від її оренди від ТОВ «Лілія», а потім ця земельна ділянка разом з іншими землями відійшли у користування новоствореного від ТОВ «Лілія» нового підприємства ТОВ «Основа-Агро» і відповідач продовжував отримувати доходи у вигляді орендної плати, від фактичного використання та користування земельною ділянкою. Однак, юридично укласти від свого імені договір оренди з ТОВ «Основа-Агро» відповідач не міг, оскільки договір міни між ними не було нотаріально посвідчено і тому відповідач, чітко усвідомлюючи, що набув майно, а саме належну позивачу земельну ділянку без достатньої правової підстави, звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з вимогою визнання дійсним нотаріально не посвідченого договору міни. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008 позовні вимоги [PERSON] було задоволено у повному обсязі і договір міни від 04.01.2007 року було визнано дійсним. Як зазначив далі позивач в своїй позовній заяві, 23.11.2009 року відповідачем від свого імені було укладено договір оренди земельної ділянки позивача з ТОВ «Основа-Агро» і він продовжував вже офіційно отримувати прибутки від використання земельної ділянки позивача. Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року у справі № 2-375/2010 за позовом [PERSON], було здійснено поворот рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року у справі № 2-815/2008, яке було скасоване після його виконання, внаслідок чого [PERSON] було зобовязано повернути позивачу належну йому земельну ділянку та припинено його право власності на неї. Однак, як зазначив далі позивач, реалізувати своє право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а саме вищевказаною земельною ділянкою, він не зміг, оскільки [PERSON] мав договірні правовідносини з питань оренди даної земельної ділянки з ТОВ «Основа-Агро», які були припинені лише восени 2013 року, а у відповідності до укладеного між ними договору оренди та ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» - «перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі». Таким чином, як слідує з позову, відповідач користувався та утримував у себе без достатньої правової підстави земельну ділянку аж до осені 2013 року і реалізувати своє законне право на це майно позивач зміг лише 12.12.2013 року, уклавши договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Основа-Агро» від свого імені. Однак 30.07.2014 року відповідач звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до нього про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та приведення сторін у первісний стан із вимогою стягнення з нього вартості 10 тон зерна фуражного, начебто отриманого на виконання умов договору міни від 04.01.2007 року. Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28.10.2014 року у справі № 315/992/14-ц у задоволенні позову відмовлено, але рішенням апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року вищевказане рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] про стягнення грошових коштів за недійсним правочином було задоволено у повному обсязі та стягнуто з позивача за даним позовом на користь [PERSON] 23000 грн. та 246,60 грн. судових витрат. Касаційну скаргу позивача було відхилено, рішення апеляційного суду Запорізької області залишено без змін. 06.05.2015 року позивачем було виконано судове рішення та перераховано кошти до ВДВС Гуляйпільського РУЮ на надані реквізити, 26.05.2015 року виконавче провадження було закрито. Вважає, що відповідач безпідставно користувався його земельною ділянкою та одержував від неї прибуток. Прохає, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 11.12.2015 року, стягнути з відповідача на його користь у цінах на 2015 рік, які існують на момент відшкодування, грошові кошти у сумі 37534,40 грн., які він одержав, або міг би одержати за користування його майном, набутим ним без достатньої правової підстави внаслідок недійсного правочину на протязі 6 років 8 місяців, а саме за період з 04.01.2007 року по 04.09.2013 року користування ним земельною ділянкою кадастровий номер 2321810100:37:009:0012 площею 13,1363 га, що розташована на території Гуляйпільської міської ради і яка належить йому на праві приватної власності. 22.10.2015 року представник позивача надала до суду письмові заперечення на позов (а.с. 48-50), в яких, з урахуванням уточнень від 02.11.2015 року (а.с.56-57), окрім тих обставин, що викладені в позові, зазначено, що в матеріалах цивільної справи № 2-375/2010 (а.с.125) є наявними відомості про отримання [PERSON] трьох виконавчих листів за результатами розгляду вказаної справи, але до примусового виконання їх не було звернуто. Тобто, після постановлення ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року, на її виконання ніхто у [PERSON] його державний акт не вилучав та договір оренди земельної ділянки від 23.11.2009 року з ТОВ «Основа-Агро» не припинявся. Тільки 23.03.2013 року [PERSON] у газеті «Голос Гуляйпілля» розмістив оголошення, в якому зазначено, що державний акт серії ЯД № 997259 на імя [PERSON] необхідно вважати недійсним на підставі ухвали Гуляйпільського районного суду від 18.06.2010 року. 25.07.2013 року ТОВ «Основа-Агро» поставило до відома [PERSON] про те, що договірні відносини з ним товариство припиняє, відповідно до оголошення в газеті щодо недійсності його державного акту на земельну ділянку. Тоді, 30.07.2014 року [PERSON] звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та повернення сторін у первісний стан. Тому, представник позивача вважає, що враховуючи той факт, що [PERSON] визнавав дійсним договір міни, не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку не можна стверджувати про свідоме утримання останнім цієї ділянки та користування нею. Також, представник позивача в запереченнях вказує на те, що [PERSON] користувався цією земельною ділянкою на підставі державного акту, виданого на його імя та договору оренди земельної ділянки, який був укладений між ним та ТОВ «Основа-Агро» та пройшов державну реєстрацію. Вказані обставини були встановлені в рішенні апеляційного суду Запорізької області № 22-ц/778/5355/14 від 16.12.2014 року, яке було залишено в силі касаційною інстанцією. За таких обставин, представник позивача вважає, що [PERSON] не користувався земельною ділянкою позивача без достатньої правової підстави на протязі більш ніж 5-ти років та отримував доходи, які міг би отримати [PERSON]. Тому, просила залишити позов позивача без задоволення. Також, представником позивача 14.12.2015 року була надана заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача (а.с. 85-87), так як ним був пропущений загальний строк позовної давності тривалістю три роки, який винен обраховуватися з 04.01.2007 року. В судове засідання сторони не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач протягом судового розгляду надавав заяви про розгляд справи за його відсутності (а.с. 67, 84, 92, 99, 114, 194), відповідач заяв чи клопотань не надав, причини неявки не повідомляв, справу розглянуто без їх участі, проти чого не заперечували представники сторін. В засіданні представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягав в повному обсязі, прохав їх задовольнити з підстав, викладених у позові та заяві про збільшення позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги заперечувала в повному обсязі, прохала відмовити в їх задоволенні, свою позицію обґрунтовувала за тих обставин, які викладені в запереченнях. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимоги частково з таких підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом у судовому засіданні встановлені обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] копії державного акту серії ЗП № 020171, виданому 01.12.2003 року, позивачу [PERSON] з цього часу належала на праві власності земельна ділянка кадастровий номер 2321810100:37:009:0012 площею 13,1363 га, розташована ДП 84 п. 41 на території Гуляйпільської міської ради Запорізької області з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського товарного виробництва (а.с. 8). 04.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений в письмовій формі договір міни земельної ділянки, відповідно до якого позивач взамін земельної ділянки отримав 10 тонн пшениці фуражної по ціні 500 грн. за одну тону на загальну суму 5000 грн.. На виконання вказаного договору сторони підписали акт прийому-передачі земельної ділянки, за яким вказана ділянка була фактично передана відповідачу (справа № 2-375/2010 а.с.30). 22.12.2008 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про визнання договору міни від 04.01.2007 року дійсним та визнання права власності на земельну ділянку (справа № 2-375/2010 а.с.5-6). 24.12.2008 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору міни дійсним та визнання за ним права власності на земельну ділянку було задоволено (справа № 2-375/2010 а.с.49). зазначене рішення набуло законної сили в січні 2009 року. На підставі вказаного рішення суду відділом Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області 25.03.2009 року [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 997259 на земельну ділянку кадастровий номер 2321810100:37:009:0012, площею 13,1363 га, яка розташована ДП 84, пай 81 на території Гуляйпільської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Даний державний акт був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010926900064 (а.с.58,74). На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку 23.11.2009 року [PERSON] уклав договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Основа-Агро», який було зареєстровано 08.02.2010 року за № 041026900035 у відділі Запорізької регіональної філії державного підприємства «[PERSON] ДЗК» при державному комітеті України по земельним ресурсам. Строк дії цього договору 10 років (а.с. 9-11). 17.03.2010 року ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційна скарга прокурора Гуляйпільського району Запорізької області в інтересах Державної інспекції з контролю за використанням та охороною земель у Запорізькій області було задоволено частково та скасовано рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року, справа була направлена до суду першої інстанції на новий розгляд ( справа № 2-375/2010 а.с.78-81). Відповідно до ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року у справі № 2-375/2010 позов [PERSON] до, зокрема, [PERSON] був про визнання договору міни дійсним та визнання права власності на земельну ділянку залишено без розгляду. Здійснено поворот виконання рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року по справі № 2-815/2008 року, яке скасоване після його виконання, у звязку з чим було виявлено порушення прав та інтересів відповідачів, серед яких був і [PERSON]. Також, було зобовязано [PERSON] повернути позивачеві земельну ділянку площею 13,1363 га, для ведення сільськогосподарського товарного виробництва, отриману на підставі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року, що розташована на території Гуляйпільської міської ради Запорізької області та належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на землю серії ЗП № 020171, виданого Гуляйпільською райдержадміністрацією Запорізької області від 01.12.2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 730. Припинено право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку скасувавши державну реєстрацію державного акту на право власності на землю, виданого йому на підставі рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 24.12.2008 року. Зобовязано [PERSON] повернути примірник вказаного державного акту, а Гуляйпільський районний відділ Запорізької регіональної філії ДП «Центр ДЗК» поновити державну реєстрацію за [PERSON]. Вказана ухвала суду набрала законної сили в установленому законом порядку (справа № 2-375/2010, а.с.112-118,122). Копію ухвали суду від 18.06.2010 року [PERSON] отримав 25.06.2010 року, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення поштового відправлення (справа № 2-375/2010. а.с.121). 12.07.2010 року [PERSON] особисто отримав три виконавчі листи, які були видані на виконання ухвали суду від 18.06.2010 року (справа № 2-375/2010, а.с.125). Відомостей про звернення вказаних виконавчих листів до примусового виконання справа № 2-375/2010 не містить. З пояснень представника позивача в судовому засіданні зясовано, що вказані виконавчі листи позивачем до виконання не зверталися, причини цього представнику не відомі. 13.07.2010 року до суду звернувся представник відділу Держкомзему у Гуляйпільському районі Запорізької області щодо видачі йому виконавчого листа про зобовязання [PERSON] повернути до відділу примірник державного акту на землю, але якого саме не зазначено. Цього ж дня представник відділу Держкомзему [PERSON] отримала в суді виконавчий лист (справа № 2-375/2010, а.с. 126). Відомостей про звернення його до виконання справа № 2-375/2010 не містить. Не виявилось можливим зясувати це і за відповідним запитом суду, так як керівництво відділу не надало жодної інформації з цього приводу (а.с.111-112). 23.03.2013 року [PERSON] в газеті «Голос Гуляйпілля» розмістив оголошення, в якому було зазначено, що державний акт серії ЯД № 997259 на імя [PERSON] вважати недійсним на підставі ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року (а.с.104, 137). 25.07.2013 року ТОВ «Основа-Агро» поставило до відома [PERSON] про те, що договірні відносини з ним товариство припиняє, відповідно до оголошення в газеті щодо недійсності його державного акту на земельну ділянку (а.с.105). З пояснень представника відповідача в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] після повідомлення його ТОВ «Основа-Агро» про припинення договірних відносин проти цього не заперечував і земельною ділянкою позивача не користувався. При цьому, в нього залишався державний акт на вказану земельну ділянку, який не був скасований належним чином. 30.07.2014 року [PERSON] звернувся до Гуляйпільського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та приведення сторін у первісний стан. Вимоги [PERSON] полягали в тім, щоб було застосовано двосторонню реституцію та стягнуто з [PERSON] на його користь вартість 10-ти тонн фуражної пшениці за ціною 2300 грн. за одну тону на загальну суму 23\~000 грн. (справа № 315/992/14-ц, а.с. 4-6). Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі № 315/992/14-ц від 28.10.2014 року позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: ТОВ «Основа-Агро» про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та приведення сторін у первісний стан був залишений без задоволення (справа № 315/992/14-ц, а.с. 57-59). Не погодившись з вказаним рішенням, [PERSON] оскаржив його до апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року рішення суду першої інстанції від 28.10.2014 року було скасоване і ухвалено нове, відповідно до якого позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: ТОВ «Основа-Агро» про застосування наслідків недійсної (нікчемної) угоди та приведення сторін у первісний стан задоволено повністю, стягнуто з відповідача на користь позивача 23\~000 грн. та судові витрати в розмірі 243,60 грн.. Рішення апеляційної інстанції було переглянуто Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ за касаційною скаргою [PERSON] і відповідно до ухвали від 11.03.2015 року залишено без змін. Зокрема, апеляційною інстанцією в цій справі було встановлено, що договір міни земельної ділянки на зерно пшениці, укладений 04.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON], без його нотаріального посвідчення та державної реєстрації відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України є нікчемним правочином, який є недійсним через невідповідність вимогам закону і не створює прав і обовязків для сторін. Зазначений правочин був виконаний, [PERSON] була передана земельна ділянка площею 13,1363 га, а [PERSON] отримав 10 тонн фуражної пшениці. Тобто, було встановлено, що предметом позову фактично є повернення майна набутого без достатньої правової підстави за недійсним правочином, що регулюється главою 83 ЦК України. Тому, з огляду на положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України позов позивача був визнаний таким, що підлягає задоволенню. Також, апеляційним судом було вирішено питання позовної давності за заявою [PERSON], а саме було встановлено, що [PERSON] фактично користувався земельною ділянкою до 25.07.2013 року, тобто до повідомлення його ТОВ «Основа-Агро» про припинення з ним договірних відносин. Таким чином, за обставинами справи [PERSON] дізнався про порушення свого права лише в липні 2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Тому, обставини, які встановлені в рішенні апеляційного суду Запорізької області від 16.12.2014 року та в ухвалі касаційної інстанції від 11.03.2015 року не підлягають доказуванню в межах вказаної справи. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4936042 від 17.06.2013 року реєстраційною службою Гуляйпільського РУЮ Запорізької області за заявою [PERSON] було зареєстровано його право приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер 2321810100:37:009:0012, площею 13,1363 га, яка розташована на території Гуляйпільської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Підставою виникнення права власності зазначено державний акт на право власності на земельну ділянку Серія ЗП № 020171, виданий 01.12.2003 року відділом земельних ресурсів та ухвала Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 2-315/2010 від 18.06.2010 року (а.с.83) Відповідно до договору оренди землі від 12.12.2013 року, зареєстрованого у реєстраційній службі Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 12.12.2013 року за № 4235930, земельна ділянка кадастровий номер 2321810100:37:009:0012, площею 13,1363 га, яка розташована ДП 84, пай 81 на території Гуляйпільської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передана позивачем в оренду ТОВ «Основа-Агро» строком на 10 років (а.с. 15-17). [PERSON] додаткової угоди від 26.12.2014 року до договору оренди землі від 12.12.2013 року строк дії договору оренди було встановлено до 05.01.2015 року. Додаткова угода зареєстрована у реєстраційній службі Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 02.03.2015 року за № 4235930 (а.с. 23-24) 12.01.2015 року [PERSON] уклав договір оренди землі з ТОВ «Основа-Агро+» строком на 15 років, орендна плата за погодженням сторін встановлена у розмірі 5630,18 грн., що складає 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка в цінах 2015 року становить 197\~731,72 грн. Вказаний договір був зареєстрований у реєстраційній службі Гуляйпільського районного управління юстиції Запорізької області від 02.03.2015 року за № 8912874 (а.с. 25-27). Відповідно до копії реєстраційної справи № 84137323218 (121-193), витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку, що міститься в ній (а.с. 134), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4936042 від 17.06.2013 року (а.с. 27), власником земельної ділянки площею 13,1363 га кадастровий номер 2321810100:37:009:0012 є [PERSON]. На час реєстрації права власності за [PERSON] станом на 07.06.2013 року, відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з Реєстру прав власності на нерухоме майно, з Державного реєстру іпотек, з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна були відсутні (а.с.138-140). [PERSON] листа ТОВ «Основа-Агро» № 3 від 12.01.2016 року, на запит суду, повідомлено, що на час договірних відносин з [PERSON] його право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2321810100:37:009:0012, площею 13,1363 га, яка розташована ДП 84, пай 81 на території Гуляйпільської міської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва передана було посвідчено державним актом, який знаходився у власника. Орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою в 2010-2012 роках отримував [PERSON], а в 2013 році [PERSON]. Договірні відносини Товариства з [PERSON] були припинені в 2013 році на підставі рішення суду та укладено договір оренди цієї ж земельної ділянки з [PERSON] на підставі нового державного акту (а.с.98). [PERSON] ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Стаття 1213 ЦК України передбачає, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. В попередніх судових рішеннях апеляційної та касаційної інстанцій було встановлено, що [PERSON] фактично повернув земельну ділянку [PERSON] в липні 2013 року, тоді ж йому стало відомо і про порушення його прав. Тому, з огляду на зазначене, повернення доходів з його боку повинно бути лише за той період часу, коли він достеменно знав, що володіє майном без достатньої правової підстави. [PERSON] відомостей про отримання [PERSON] орендної плати, останній раз він отримав відповідні кошти від ТОВ «Основа-Агро» в 2012 році відповідно до умов договору оренди землі від 23.11.2009 року. У 2013 році орендну плату за користування орендарем спірною земельною ділянкою отримав вже [PERSON]. Таким чином, у період з 04.01.2007 року по січень 2008 року (коли рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області № 2-815/2008 від 24.12.2008 року набрало законної сили) [PERSON] володів земельною ділянкою позивача без достатньої правової підстави і знав про це. Доказів належного виконання ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року учасниками процесу не надано і судом не здобуто. [PERSON] ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У статті 257 ЦК України зазначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. \~Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. \~У справі, яка є предметом розгляду, представником відповідача заявлено про застосування позовної давності.\~ Як було встановлено у судовому засіданні позивачу стало відомо про порушення його прав після отримання ним копії ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18.06.2010 року, яка набула законної сили, а саме з 06.07.2010 року. У зазначений період ч. 4 ст. 258 ЦК України передбачала, що позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину. [PERSON] з підпунктом 1 пункту 2 розділу І Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» частини третю та четверту статті 258 ЦК України виключено. [PERSON] набрав чинності 15 січня 2012 року. Відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про застосування наслідків нікчемного правочину. \~[PERSON] із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обовязки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Тому, враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги заявлені в межах позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial