Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

16.07.2015 позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить суд визнати заповіт, складений [PERSON], на користь [PERSON] від 16 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу, реєстровий №1963, недійсним (а.с.2-5, 63). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. Він з 1971 року проживав разом із своєю матірю [PERSON] в ? частині будинку по вул.Тургенєва,91 в м.Борисполі, де проживає до цього часу із своєю сімєю. 15 січня 2015 року його мати [PERSON] померла. Коли позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, то дізнався, що його мати ще у 2008 році склала заповіт на користь його старшої сестри [PERSON], в якому заповіла сестрі все належне їй майно. Позивач впевнений в недійсності заповіту, оскільки його мати завжди говорила, що все належатиме йому та його сімї, маючи на увазі, що допомогла сестрі отримати сестрі не 3-х кімнатну, а 4-х кімнатну квартиру, прописавшись до сестри, допомагала їй матеріально. Позивач стверджує, що в 1970 році у його матері стався перший інсульт, а другий мікроінсульт в 1980-х роках, після чого в неї почали траплятися різні розлади, вона зверталась до нього різними іменами, найчастіше називала його Петром. В 2006 році стан його матері погіршився, почались часті приступи агресії, галюцинації, істерики, хворіла на інші захворювання, біль в серці, суглобах, дуже часті головні болі. Він із сімєю постійно проживав із матірю, якій був потрібний сторонній догляд, взяв на себе усі витрати на її поховання. Він вважає, що сестра ввела матір в оману, оскільки інколи від покійної матері чув, що «ти перепиши все на сестру, а вона тобі потім віддасть, для тебе так буде краще». Він також стверджує, що на час складання заповіту його мати була хворою людиною, страждала на поведінкові та психічні розлади здоровя, та на час складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, що було викликано також вживанням ліків, які його мати приймала. Позивач вважає, що відповідно до ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України є підстави для визнання заповіту недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник повністю підтримали позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини. Додатково позивач пояснив, що його мати все своє життя більше піклувалася про його сестру, сприяла в отриманні її освіти, квартири, помагала матеріально. Після його одруження у 30 років, в нього погіршилися стосунки із матірю та сестрою, оскільки він перестав віддавати їм зароблені ним гроші, а залишав їх у своїй родині. Йому відомо, що під час переїзду в 1970 році, мати отримала травму, внаслідок чого все своє життя страждала на головні болі. В 2004-2005 році стан здоровя його матері погіршився, вона почали називати його Петром, потім ще гірше, могла зібрати вночі речі і кудись іти, вязала вузлики з хусток та полотенець. Він звертався на консультацію до психіатра, який пояснив , що це лікується, бо його мати вже стара людина і їм треба з цим миритися і терпіти. Він переконаний, щоб мати не залишила його без житла, оскільки його сестра житлом забезпечена, а він на прохання матері не став будувати свій будинок, а вкладав гроші в перебудову належного його матері половини будинку за місцем їх проживання. Він також стверджує, що його мати весь час говорила йому та іншим, що будинок і все в будинку залишиться йому та його родині. Він також стверджує, що останні роки життя він та його жінка і діти піклувалися про його матір, яка потребувала сторонньої допомоги: годували, мили, міняли памперси. Він стверджує, що його сестра лиш на одну зиму брала матір до себе у 2010 році, а коли повернула її додому, матір вже нікого не впізнавала, та в подальшому його сестра, хоч і приїздила до матері в ті дні, коли він працював, але на нетривалий час, і весь догляд був на ньому. Він вважає, що з 1987 року, коли він одружився, сестра настроїла їх матір проти нього та його родини та ввела в оману тим, що переконала матір залишити на себе заповіт, оскільки його матір все робила так, як їй казала відповідач. Ще за життя матері вони пропонували йому все, що він добудував в будинку оформити на сестру. Відповідач [PERSON] та її представники в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідач пояснила суду, що підтримує волю матері та не може погодитися з тим, що про його мати розповідає її брат, позивач у справі. Їй було відомо, що мати в 1995 році складала заповіт на їх обох, проте з роками ставлення родини її брата до матері погіршилося, тому її мати виявила бажання скласти новий заповіт на неї. Вона з цим також погодилась, оскільки не збирається виселяти брата з родиною з будинку, але хотіла б продовжувати користуватися частиною городу, який обробляла разом із матірю, та мати доступ до будинку, щоб мати змогу залишати свої речі, оскільки ще за життя матері родина позивача почали чинити їй та її матері в цьому перешкоду: перекривали газ та воду, зачиняли приміщення, де заходиться плита. Приїжджаючи до матері вона була вимушена звертатись до сусідів, щоб підігріти їжу, або набрати води. За своє життя її матір неодноразово видавала їй довіреність, щоб вона могла отримувати і розпоряджатися її пенсією, а також для того, щоб здійснити оформлення самочинного будівництва, та стверджує, що стан матері був адекватний, вона усвідомлювала свої дії. Вона також стверджує, що 2010 року його матір могла піклуватися не лише по себе, а коли захворів у 2009 році брат матері, доглядала за ним, а в 2010 році доглядала за хворою сестрою, а також по 2008 рік включно самостійно їздила лікуватися в санаторій. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] проти позову заперечувала, пояснила, що на прохання [PERSON] посвідчила у 2008 році її заповіт, що перед цим у них відбулась бесіда і вона переконалась, що жінка при здоровому глузді та памяті, оскільки чітко висловила свої наміри залишити все належні їй майно своїй дочці. Допитана судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з 1994 року знає родину позивачів, оскільки придбали земельну ділянку поруч, а з 2004 року проживає поруч з будинком позивача та його покійної матері. Вона з 2004 року не раз помічала дивну поведінку матері позивача, яка її неодноразово не впізнавала, ходила без хустки з розпущеним волоссям, а також одного разу розповіла, що бачить жінку-янгола. Вона вважає, що в родині позивач було гарне ставлення до покійної та чула, що покійна [PERSON] казала, що все тут, в будинку, залишить своєму сину. Вона також стверджує, що з роками стан [PERSON] погіршився, що вона не була при здоровому глузді та робила все, що каже їй дочка. Їй також відомо, що відносини між позивачем та відповідачем погіршилися після його одруження, а також вважає, що покійна несправедливо відносилась до свого сина та його дітей, обділяючи їх. Приблизно у 2007 році її чоловік бачив [PERSON] у супроводі відповідачку або в нотаріуса або в БТІ, в звязку з чим вона зробила припущення, що вони оформляють які-то документи на будинок, про що попередила позивача. Свідок [PERSON] показав, що померла є його тіткою, що у 2008-2009 році захворів його батько, який жив в одному з родиною позивача будинку. Він став навідуватись до батька, бачив тітку [PERSON], чув від батька, що та «їсть солому», а коли [PERSON] приходила до його батька, то було таке, що нанесла в будинок гнилих гарбузів, якими забруднила все в хаті, а те, що вона готувала, неможливо було їсти. Йому відомо, що відповідач ненадовго забирала тітку до себе в м.Київ, а потім привезла її назад та залишила на позивача, щоб той за нею піклувався. Він також стверджує, що його тітка була не при своєму розумі, вязала клубки, носила їх та казала, що це її дитина, а також почала стукати в стіну і вдень і вночі. Свідок [PERSON] показала, що померла була її бабусею, була для неї взірцем, що вони з батьком та матірю піклувалися про неї, доглядали, ні в чому їй не відмовляли. Вона стверджує, що у 2007-2008-2009 роках стан здоровя в [PERSON] погіршився, що одного разу стався випадок, коли вона вийшла з будинку та говорила в тапок як в телефон, оборювалась, що нічого не чує, почала співати російською мовою пісні, збирати речі, блукати у власному городі, а потім цього нічого не памятала. Свідок [PERSON] показала, що померла [PERSON] була її рідною тіткою, що бачила її до смерті своєї матері у 2010 році не менше як два рази на рік, коли йшли на кладовище, а також на на 9 травня. Восени 2009 року, коли її мати захворіла, вона просила тітку доглянути за матірю, а також просила доглядати мати, коли та захворіла у серпні - листопаді 2010 року. Вона стверджує, що [PERSON] сама без сторонньої допомоги пересувалась по квартирі, допомагала її матері виходить на вулицю, годувала її, була при здоровому глузді. Свідок [PERSON] показав, що померла [PERSON] була його двоюрідною сестрою, що він бачився та спілкувався з нею у 2009 році, коли відвідував брата Петра, а також на його похороні та вдома у матері свідка [PERSON] у 2010 році, та що поведінка [PERSON] була нормальною, вона підтримувала розмову, ніяких відхилень в неї не було. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON], та надані позивачем документи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Позивачу та представникам сторін судом було розяснено, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України судом було розяснено особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, та попереджено про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. В тому числі розяснено, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Так в судовому засіданні встановлено, що 15 січня 2015 року у віці 83 років померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ОК №332546, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.7) На випадок своє смерті [PERSON] склала заповіт, посвідчений 16 липня 2008 року приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1963, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день її смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с.55). Одночасно вказаним заповітом заповідачем [PERSON] було скасовано заповіт, посвідчений Бориспільською міською державною нотаріальною конторою, Київської області 20.10.1995 року по реєстру №7086. Позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], є рідними дітьми померлої спадкодавця [PERSON], що підтверджується їх свідоцтвами про народження та свідоцтвом про шлюб відповідача, долученими до спадкової справи (а.с.44,52,53), та у встановлений ч.1 ст.1270 ЦК України строк звернулись до Бориспільської міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті їх матері [PERSON] (а.с.37,48). Суд бере до уваги, що у своєму рішенні від 11 лютого 2014 року у справі №1-1/2014 за конституційним зверненням у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) Конституційний Суд України зазначив на наступне: субєкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318,\~1218,\~1233,\~1235,\~1236 Кодексу). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обовязків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235,\~статті 1236,1237,\~1240,\~1254 Кодексу). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обовязкову частку у спадщині. Право на обовязкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в\~частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сімї чи найближчих родичів спадкодавця. За таких обставин, доводи позивача про те, що його мати спадкодавець [PERSON] не могла залишити заповіт на його сестру [PERSON], побавивши його права на спадщину, суд вважає безпідставними та такими що не ґрунтуються на вимогах вищенаведеного законодавства, на що було звернуто увагу в рішенні Конституційного Суду України. Доводи позивача, що волевиявлення спадкодавця [PERSON] не було вільним в не відповідало її волі, жодним належним і допустимим доказом не доведено, та спростовується змістом самого заповіту, в якому в тому числі власноручно [PERSON] зазначено про те, що «текст заповіту прочитано вголос та власноручно підписано [PERSON]», а також приватним нотаріусом [PERSON] зазначено проте, що заповіт записаний зі слів [PERSON], заповіт до підписання прочитаний вголос заповідачем і власноручно підписаний нею в її присутності, особу заповідача встановлено, дієздатність її перевірено (а.с.55). Крім того, на думку суду про ту обставину, що заповіт відповідав дійсній волі заповідача свідчить встановлена судом обставина, що заповіт не був заповідачем [PERSON] скасований, починаючи з дати його посвідчення 16.07.2008 і до дня смерті спадкодавця 15.01.2015. Також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду доводи позивача про те, що заповідач [PERSON] на час складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження цього позивачем надано не було. Так, покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо стану здоровя померлої [PERSON] на період, коли був посвічений оспорюваний заповіт, суперечать показам інших допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON]Г та [PERSON], що може свідчити або про упередженість та необєктивність показань, або їх неточність у звязку з тривалим часом, який пройшов з 2008 року до смерті [PERSON] Будь-яких даних щодо дійсного стану здоровя [PERSON] на 2008 рік, в тому числі медичної документації та висновків лікарів, суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття, клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи позивачем також заявлено не було. Надана позивачем та досліджена в судовому засіданні медична документація [PERSON] не містить відповідних висновків та даних щодо наявності у спадкодавця психічного або іншого захворювання, внаслідок кого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.66). Крім того, суд бере до уваги, що спадкодавець [PERSON] не одноразово протягом 2008-2010 року зверталась до різних нотаріусів з метою посвідчення довіреностей, в тому числі 24 вересня 2008 року нею була видана довіреність, посвідчена державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстрований №5-7296, та 14 грудня 20010 року видана довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №1388 (а.с.76-77),відповідно до яких особа [PERSON] була встановлена та її дієздатність перевірена нотаріусами. З урахуванням усього вищенаведеного, суд прийшов до переконання, що відсутні зазначені позивачем та передбачені ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України підстави для визнання оспорюваного заповіту [PERSON] від 16 липня 2008 року недійсним, та що в задоволенні позову слід відмовити, в звязку з чим відповідно до вимог ст..88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed