Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

15 березня 2019 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 27 березня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на малолітню дитину, посилаючись на те, що вони з відповідачем мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Позивач власними силами намагається матеріально забезпечувати, доглядати та виховувати неповнолітню доньку, а також виконувати усі інші обов`язки. При цьому відповідач, який проживає окремо від позивача та їх доньки, вступереч вимогам закону від виконання свого обов`язку щодо утримання доньки ухиляється, оскільки не утримує доньку, не приймає участі у вихованні та не виконує жодного із тих обов`язків, які покладені на нього законом як на батька дитини. Позивач не має можливості належним чином самостійно, без участі батька, утримувати їх спільну з відповідачем доньку. Як відомо позивачу, відповідач не отримує регулярного офіційного доходу у вигляді заробітної плати за трудовим договором або ж прибутку від здійснення господарської діяльності, зареєстрованого суб`єкту господарювання, тому просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 1013 грн., щомісячно з моменту звернення до суду, до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.15/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик у судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с. 20/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак\~ в підготовче судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини його неявки неповажними і тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, справа розглянута у його відсутність. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] , і, згідно наданої копії свідоцтва про народження, відповідач є батьком дитини /а.с.4/. [PERSON] проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні /а.с.6/. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 180 СК України, передбачено батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей.\~ Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.\~ За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, судом встановлено що між позивачем та відповідачем домовленості щодо утримання їх неповнолітньої доньки не досягнуто. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №\~ 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.\~ Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Доказів того, що відповідач працює і має постійний заробіток або докази щодо неможливості сплати аліментів у сумі, яку просить стягувати позивач, відповідач, в порушення ст.81 ЦПК України, не надав. Згідно з ч.1 ст.184 СК, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року складає 2027 грн., а 50% від цієї суми складає 1013,50 грн. З урахуванням вищевикладеного, так як розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який просить позивач стягнути з відповідача, менший\~ мінімального гарантованого розміру аліментів передбаченого законодавством для дитини відповідного віку, то суд вважає за можливе, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів дитини, вийти за межі позовних вимог, стягнувши з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у ромірі 1013, 50 грн. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.

Outcome: approved