Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

17.07.2017 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за договором позики від 01.12.2014 року у сумі 45000,00 грн. за період з липня 2015 року по грудень 2017 року, мотивуючи позові вимоги тим, що відповідач отримані в борг грошові кошти у визначений строк не повернув. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 14.02.2018 року позов задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 16.12.2019 року заочне рішення скасовано, справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що проти задоволення позову заперечує, посилаючись на його необґрунтованість. Представником позивача була подана заява про зменшення розміру позовних вимог, яка судом до розгляду не прийнята, оскільки згідно її змісту позивач одночасно змінює підстави і предмет позову, що не передбачено чинним процесуальним законодавством. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив суд його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 01 грудня 2014 року [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в сумі 30000 грн. зі сплатою 5% в місяць за користування ними, про що було складено розписку. Згідно даної розписки, відповідач зобов`язався повернути кошти до 01 травня 2015 року (а.с. 3). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15.02.2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 39000 грн. (тридцять дев`ять тисяч грн.). Позивач, посилаючись на норми ст.536, 1048 ЦК України просить стягнути з відповідача на його користь відсотків за договором позики за період з липня 2015 року по грудень 2017 року. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору позики від 01.12.2014 року сторони погодили щомісячну сплату відсотків від суми позики в розмірі 5%, яку надано до 01.05.2015 року. Отже, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 01.05.2015 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed