Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

16 липня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] Київської області та відповідно зняття їх з реєстраційного обліку. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Позивач, як власник квартири не бажає, щоб у ній були зареєстровані відповідачі, оскільки [PERSON] та [PERSON] не є членами сім»ї позивача. Крім того, позивач не має змоги реалізувати своє право на відчуження квартири, та несе додаткові фінансові витрати за оплату комунальних послуг із розрахунку кількості зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Тому, позивач змушений звернутися до суду із вказаним позовом. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, на позові наполягає та просить задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії її паспорта та Довідки з Пенсійного фонду. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи, відповідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Наведене підтверджується копією Договору дарування квартири від 18 травня 2018 року (а. с. 7) та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 124432227 (а.с. 9). Відповідно Акту про не проживання [PERSON] та [PERSON] від 02 липня 2018 року, факт не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] підтверджується сусідами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та Довідкою (витяг з по господарської книги) № 727 від 04 липня 2018 року (а.с. 12, 13). Відповідно копії паспорта [PERSON] встановлено, що останню 20 вересня 2018 року знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 46-47). Згідно рішення «Про розгляд звернення [PERSON] щодо перейменування назв вулиць» від 08 квітня 2014 року, Щасливська сільська рада вирішила перейменувати [ADDRESS] на [ADDRESS]». Враховуючи, що [PERSON] в добровільному порядку знялась з місця проживання, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Однак, відповідач [PERSON], будучи зареєстрованими в спірній квартирі, там не проживає; перешкод в користуванні цим приміщенням не має; витрат по його утриманню не несе; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняє. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Крім того, суду не надано доказів поважності тривалої відсутності [PERSON] по місцю реєстрації чи доказів існування договору про користування спірною квартирою укладеного між позивачем та даним відповідачем. Наведене вище свідчить про відсутність відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] без поважних на те причин. Судом не встановлено фактів перешкоджання відповідачу [PERSON] в користуванні спірним житлом. Доказів протилежного суду сторонами також не надано. Відповідно ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки. Тобто, відповідач [PERSON] не є членом сімї позивача в розумінні наведених норм. Статтями 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Власник, згідно ст. 319 ЦК України, володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, які є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою. Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідних заяв чи клопотань від відповідача на ім'я [PERSON] чи суду не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність у спірній квартирі поважною, не зазначено і до суду не подано. Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі наведеного суд вважає, що власник майна [PERSON] має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що [PERSON], який не проживає в спірній квартирі, ускладнює здійсненню [PERSON] прав власника майна по володінню, користуванню та розпорядженню квартирою. З огляду на вказане, позовні вимоги [PERSON] щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно п.3.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за №2109/22421, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зважаючи на вищезазначене, позовні вимоги щодо зняття [PERSON] з реєстрації за адресою : [ADDRESS] не підлягають задоволенню, оскільки підстава для припинення реєстрації місця проживання відповідача в квартирі виникне лише після набрання даним рішенням суду законної сили. При подачі позову до суду [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 266910055 від 04 липня 2018 року (а.с. 1), у зв'язку з чим з [PERSON] на користь позивача на підставі ст. 141 ЦПК України слід стягнути судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial