Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

16 липня 2018 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 272731 грн. 65 коп. 23 листопада 2018 року до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить стягнути зі [PERSON] на свою користь частину заборгованості за кредитним договором № R52110427421B від 23 травня 2013 року у розмірі 102855 грн. 79 коп., а саме: заборгованість за тілом кредиту за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року, яка складає 71049 грн. 17 коп., а також індекс інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 30 червня 2018 року становить 31806 грн. 62 коп. Крім того, просить стягнути з відповідача суму витрат на судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 23 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № R52110427421B від 23 травня 2013 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 165780 грн. 00 коп. зі строком повернення кредитних коштів до 23 травня 2020 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних (п. 3.3.1 кредитного договору). Надання кредитних коштів відповідачу підтверджується меморіальним ордером № 28054 від 23 травня 2013 року. В якості забезпечення виконання зобов`язання з приводу повернення кредитних коштів відповідачем було укладено договір застави, відповідно до якого надано в приватне обтяження автотранспортний засіб - автомобіль марки NISSAN, модель - JUKE, тип - легковий хетчбек, 2012 року випуску, колір - червоний, номер шасі [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецька УДАЇ ГУМВС в Донецькій області 23 травня 2013 року. 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв, відповідно до якого позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набув право нового кредитора до відповідача [PERSON] за кредитним договором. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами від 22 червня 2015 року № 220615нв, сума заборгованості по божнику станом на 22 червня 2015 року складає 191907 грн. 37 коп. Зазначає, що незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Тобто, оскільки умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 22 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (84 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Посилається на те, що оскільки відповідач перестав виконувати умови договору з 22 вересня 2014 року, а договір визначає строк кредитування протягом 84 місяців, тобто до 23 травня 2020 року, отже в межах строку позовної давності позивач набув право звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року. Крім того, вважає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З урахуванням наведеного, просить задовольнити уточнені позовні вимоги. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2018 року відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. 04 березня 2019 року ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області залучено до участі у вказаній справі правонаступника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 77; код ЄДРПОУ 41677971) у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні та передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та у судовому засіданні оголошено перерву до 02 травня 2019 року до 15-30 години. 02 травня 2019 року за № 12907 до суду надійшли заперечення на уточнену позовну заяву від представника відповідача - адвоката Скульського С.І., в якому зазначено, що заявлений позов не визнає у повному обсязі. У задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», правонаступника ТОВ «Прайм Альянс» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 102855 грн. 79 коп. та судового збору у розмірі 1762 грн. відмовити у повному обсязі та застосувати строки позовної давності - загальний і спеціальний, а також усі надані до позовної заяви з боку позивача не засвідчені належним чином копії документів визнати неналежними доказами. Посилається на те, що підстав для залучення правонаступника позивача ТОВ «Прайм Альянс» немає. Позовні вимоги як ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», так і ТОВ «Прайм Альянс» є надуманими, безпідставними та не підлягають задоволенню. Вважає, що обов`язковою умовою для виконання боржником зобов`язання на користь нового кредитора є повідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні. Зазначає, що надані копії документів згідно додатку до позовної заяви не засвідчені належним чином, а тому їх зміст не можна визнавати належним доказом. Крім того, зауважує, що судова практика виходить з того, що приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вважає, що позивач пропустив в трирічний строк для стягнення заборгованості, оскільки останнім днем подачі позовної заяви до суду було 01 липня 2018 року, а позивач подав позовну заяву до суду 16 липня 2018 року, тобто з порушенням загального строку позовної давності у 3 роки. Таким чином, просить застосувати загальний і спеціальний строки позовної давності до основної вимоги та вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, а також судового збору, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. 25 квітня 2019 року за № ЕП-1338 надіслала до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні без її участі, оскільки вона знаходиться у м. Києві. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Скульський С.І. у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. В матеріалах справи є заява від представника позивача Скульського С.І. про розгляд справи без участі відповідача і представника відповідача (а.с. 141). Згідно ст. 223 ЦПК України, їх неявка у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23 травня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , [INFO] , було укладено кредитний договір № R52110427421B від 23 травня 2013 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 165780 грн. 00 коп. зі строком повернення кредитних коштів (строк кредитування) до 23 травня 2020 року із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 0,01% річних з урахуванням можливості автоматичного її збільшення або зменшення згідно з відповідними підпунктами п. 3.3 цього договору (п.п. 3.1, 3.2, 3.3.1 кредитного договору) (а.с. 110). Згідно з п. 9.10 кредитного договору, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань згідно з цим договором у повному обсязі (а.с. 118). Тобто, сторони погодили суму і валюту кредиту, строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання та строк дії договору. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти у розмірі 165780 грн. 00 коп., що підтверджується меморіальним ордером № 28054 від 23 травня 2013 року, виданим у ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 11). Згідно з п.п. 3.4-3.6 кредитного договору позичальник [PERSON] зобов`язався щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг, виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 22 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 23 травня 2020 року) на транзитний рахунок № [NUMBER] у відділенні «Олімпійське» ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 111). Відповідно до п. 5.3.1 кредитного договору, позичальник зобов`язався сплатити комісійну винагороду, повернути банку отриманий кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом (та щомісячну комісійну винагороду) у повному обсязі, виконувати інші зобов`язання в порядку та в строки, встановлені кредитним договором. Виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором забезпечується заставою транспортного засобу - автомобіль марки NISSAN, модель - JUKE, тип - легковий хетчбек, 2012 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , державний реєстраційний номер [NUMBER] , що належить заставодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ВРЕР № 1 м. Донецька УДАЇ ГУМВС в Донецькій області 23 травня 2013 року (п.3.8 кредитного договору). При укладенні кредитного договору відповідач [PERSON] був ознайомлений з графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунком вартості супутніх послуг, про що свідчить його підпис на вказаному документі (а.с. 10, 108-109). Згідно зі статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Однак, відповідач [PERSON] належним чином не виконує своїх зобов`язань відповідно до умов кредитного договору № R52110427421B від 23 травня 2013 року, у зв`язку з чим за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 102855 грн. 79 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 71049 грн. 17 коп., індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 30 червня 2018 року становить 31806 грн. 62 коп.: 3% річних у розмірі 6394 грн. 00 коп. та інфляційне збільшення боргу у розмірі 25412 грн. 62 коп. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Пунктом 5.2.1 кредитного договору визначено, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди у випадках, передбачених цим договором або чинним законодавством України. У випадку порушення позичальником своїх зобов`язань за цим договором, банк має право без отримання додаткової письмової згоди позичальника за власним вибором здійснити будь-які дії, направлені на виконання зобов`язань позичальника за цим договором, у тому числі звернути стягнення на заставлене майно за договорами забезпечення у будь-який спосіб та/або одержати відшкодування з майна позичальника, та/або звернутися до поручителів/майнових поручителів/гарантів та/або звернутися до колекторського агентства відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договорів забезпечення (п. 5.2.4 кредитного договору). Згідно з п. 9.4 кредитного договору, сторони домовилися, що будь-яке порушення позичальником умов цього договору повинно розглядатися як істотне порушення цього договору, яке надає право банку в порядку, передбаченому цим договором та/або чинним законодавством України, незалежно від встановлених цим договором строків виконання зобов`язань, вимагати від позичальника дострокового повернення заборгованості за цим договором. 22 червня 2015 року між ПАТ «ВТБ Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами № 220615нв. Згідно з актом приймання-передачі документації до договору про відступлення права вимоги № 220615нв від 22 червня 2015 року, на виконання п. 5.2 вказаного договору, первісний кредитор (ПАТ «ВТБ Банк») передав, а новий кредитор (Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») прийняв документацію, зокрема, за № 3466 кредитну справу відносно [PERSON] за кредитним договором № R52110427421B від 23 травня 2013 року (а.с. 125). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами від 22 червня 2015 року № 220615нв, сума заборгованості по боржнику [PERSON] станом на 22 червня 2015 року складає 191907 грн. 37 коп. (а.с. 126). Таким чином, позивач ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло право нового кредитора до відповідача [PERSON] за кредитним договором № R52110427421B від 23 травня 2013 року. 29 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс» (фактор) було укладено договір факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року, відповідно до якого ТОВ «ФК «Прайм Альянс» прийняло право грошової вимоги, що належить ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», і стає кредитором за кредитними договорами, права вимоги за якими належать клієнту на підставі договорів про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, зокрема, № 220615нв від 22 червня 2015 року, та не було погашене до моменту підписання даного договору в розмірі портфеля заборгованості (а.с. 156-161). Відповідно до п.п. 1.2-1.8 вказаного договору факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року, фактор передає грошові кошти (здійснює фінансування) в розпорядження клієнта за плату, відповідно до умов цього договору. За цим договором фактор одержує право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобов`язань за кредитними договорами, в тому числі та не виключаючи штрафні санкції та пені, передбачені кредитним договором. Права вимоги за кредитними договорами переходять до фактора з моменту виконання зобов`язання щодо перерахування всіх платежів, визначених п. 7.1 цього договору. Фактор може відступити або передати всі або будь-які права, вигоду та зобов`язання за цим договором третім особам з моменту набуття ним права вимоги без згоди клієнта. Передача прав вимоги за кредитними договорами здійснюється сторонами на підставі акту приймання-передачі реєстру боржників. Укладення цього договору не тягне за собою будь-яких змін умов кредитних договорів. Одночасно із відступленням прав вимоги за кредитними договорами до фактора також переходять усі права вимоги, які витікають з договорів забезпечення (поруки, застави, іпотеки тощо), що були укладені в якості забезпечення кредитних договорів й належали клієнту на правах кредитора, заставодержателя чи іпотекодержателя (а.с. 156). Пунктом 13.1 договору факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (а.с. 160). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України), може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України). Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс»за договором факторингу № 29/01/19-1 від 29 січня 2019 року набуло право нового кредитора до [PERSON] за кредитним договором № R52110427421В від 23 травня 2013 року. У письмових запереченнях представник відповідача посилався на те, що що підстав для залучення правонаступника позивача ТОВ «ФК «Прайм Альянс» немає, оскільки обов`язковою умовою для виконання боржником зобов`язання на користь нового кредитора є повідомлення боржника про заміну кредитора в зобов`язанні, а будь-яких повідомлень з боку первинного кредитора, так і з боку позивача, правонаступника позивача до відповідача не надходило, будь-яких доказів відправлення такого повідомлення з боку правонаступника позивача не надано. Тому вважає, що суд повинен в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Якщо правонаступник бажає, то він може звернутися із позовною заявою до відповідача, але в іншій справі. Однак, суд не приймає до уваги вказані доводи представника відповідача, зважаючи на наступне. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки з матеріалів справи видно, що боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суд приходить до висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Прайм Альянс», оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі. Суд не погоджується з думкою представника відповідача щодо того, що усі додані до позовної заяви з боку позивача копії документів є неналежними доказами через те, що вони не засвідчені належним чином, оскільки позовна заява з додатками та уточнена позовна заява з додатками засвідчені належним чином: прошиті, пронумеровані, мають особистий підпис особи, яка засвідчила копію, її ініціали та прізвище, посаду та печатку. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності - загального і спеціального до основної вимоги та вимоги про стягнення 3% річних, інфляційних витрат, а також судового збору, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову, суд вважає за необхідне відмовити в його задоволенні, зважаючи на наступне. Умова укладеного сторонами договору про те, що останній діє до повного виконання зобов`язань не є умовою про збільшення позовної давності, оскільки остання за своєю правовою природою є певним періодом у часі (частина перша статті 251, стаття 256 ЦК України), який починається від конкретного дня і спливає також у певний момент часу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. Тобто, оскільки за умовами договору відповідач [PERSON] мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 22 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (84 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 16 липня 2018 року. Відповідно до уточненої позовної заяви від 23 листопада 2018 року та розрахунку заборгованості, доданого до неї, датою чергового платежу за кредитом є 22 липня 2015 року, а договір визначає строк кредитування протягом 84 місяців, тобто до 23 травня 2020 року, отже, в межах строку позовної давності позивач набув право звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року. Щодо заперечень представника відповідача з приводу того, що приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою формою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, на час звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. У судовому засіданні встановлено, що позивач зобов`язання за кредитним договором виконав повністю. Однак, відповідач по справі своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, про що свідчить відповідна заборгованість зі сплати кредиту, підтверджена належним чином та не спростована жодними доказами, а також відповідачем. У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачем [PERSON] прострочено виконання грошового зобов`язання, то відповідно у позивача виникло право, згідно зі ст. 625 ЦК України, вимагати сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від суми простроченої заборгованості. Суд приймає до уваги та вважає таким, що проведений вірно, представлений представником позивача розрахунок заборгованості за кредитним договором № R52110427421B від 23 травня 2013 року, за яким за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року у відповідача існує така заборгованість: сума боргу у розмірі 71049 грн. 17 коп.; 3% річних у розмірі 6394 грн. 00 коп.; інфляційне збільшення боргу у розмірі 25412 грн. 62 коп. (а.с. 102-107). Положеннями ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд зауважує, що відповідно до принципу змагальності, обов`язок доказування покладений на сторони у справі, тому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі, оскільки відповідач [PERSON] належним чином не виконав зобов`язання за кредитним договором № R52110427421B від 23 травня 2013, укладеним між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] , внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2018 року у розмірі 102855 грн. 79 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 71049 грн. 17 коп., індексу інфляції та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, що станом на 30 червня 2018 року становить 31806 грн. 62 коп.: 3% річних у розмірі 6394 грн. 00 коп. та інфляційне збільшення боргу у розмірі 25412 грн. 62 коп. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4090 грн. 97 коп. (а.с. 1), проте в уточненій позовній заяві позивачем було зменшено розмір позовних вимог, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. Таким чином, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача судові витрати - сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1762 грн. 00 коп. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У зв`язку із відсутністю в матеріалах справи клопотання позивача про повернення переплаченої суми судового збору, дане питання не вирішується при ухваленні рішення.

Outcome: approved