Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

15 лютого 2018 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири, визначивши третіми особами без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] і КП «Дніпропетровське МБТІ» ДОР (а.с. № 2 6). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14 жовтня 1996 року на підставі розпорядження 1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Квартира надана у спільну сумісну власність вказаних осіб. З січня 1997 року позивач проживає у Німеччині за адресою: м. Гановер, 30179, вул. Плануер штрассе, 19. 20 червня 2014 року його батько [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частки вказаної квартири. 28 травня 2016 року померла його мати - [PERSON] Свідоцтво квартиру, яке було у розпорядженні батька, було загублене. Позивач звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], за його заявою було заведено спадкову справу. На запит нотаріуса [PERSON] КП «Дніпропетровського МБТІ» було надано копію свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, надана відповідь про те, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі по квартирі за адресою: [ADDRESS], містяться відомості про право власності на 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON] (позивачем) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 жовтня 1996 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14 жовтня 1996 року № 1/2095-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР і записано в реєстрову книгу № 143п за реєстровим № 39. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманих 04 жовтня 2016 року його представником [PERSON] йому стало відомо, що квартира 26 липня 2013 року була подарована відповідачці [PERSON] Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2017 року по справі № 201/15116/16-ц у задоволенні його позовних вимог відмовлено. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції було змінено в частині правового обґрунтування відмови у позові. Відмова у задоволенні позовних вимог обґрунтована апеляційним судом тим, що до участі у справі не було залучено одного з дарувальників договору [PERSON] Як встановлено судом, 23 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 3180, відповідно до умов якого дарувальники ([PERSON], [PERSON], [PERSON]О.) безоплатно передали у приватну спільну сумісну власність, а обдарована ([PERSON]Ю.) прийняла в дар належні їм частки у праві приватної сумісної власності у квартирі [ADDRESS] (а.с. № 11 13). Згідно з ст. 215 ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Позивач вважає, що договір укладено з порушенням вимог 368, 369 ЦК України, адже договір укладено без його згоди як співвласника та п. 4.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, який передбачає, що правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. Крім того, договір має дефект, якій полягає у тому, що за його змістом, у дар передані частки у праві сумісної власності, що не узгоджується з приписами ч. 1 ст. 368 ЦК України, адже у праві спільної сумісної власності відсутні частки. Таким чином, предметом договору дарування є частки, які не існують, адже вони не виділені. На підставі викладеного, посилаючись на норми ст.ст. 203, 215, 368, 369 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування квартири від 26 липня 2013 року, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. 13 серпня 2018 року надала відзив на позов (а.с. № 80 - 82), в якому зазначила, що позивачеві вже було відмовлено у задоволенні його аналогічних позовних вимог рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/15116/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2017 року. Звертаючись до суду з аналогічним позовом, позивачем без поважних причин пропущений трирічний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України. Вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що про дарування квартири йому стало відомо лише у жовтні 2016 року з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (з дати отримання Інформаційної довідки 04 жовтня 2016 року), оскільки отримати ці відомості позивач міг і у червні 2014 році після смерті батька, і під час звернення до нотаріальної контори у 2014 році із заявою про прийняття спадщини, проте цього не зробив. Виїжджаючи до Німеччини [PERSON] 04 січня 1997 року видав батьку [PERSON] нотаріальну довіреність, якою уповноважив його на свій розсуд відчужити належну йому ([PERSON]Ю.) частку та отримати грошові кошти за продану частку. Щодо суті договору, то у дар були передані лише належні дарувальникам права на квартиру, після чого квартира, як обєкт права залишилася у спільній сумісній власності, а [PERSON] залишився співвласником вказаної квартири. Посилаючись на недодержання вимог, встановлених частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, позивач не навів жодних фактів порушення цих норм. Позивач безпідставно посилається на пп. 4.1. п. 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 295/5, оскільки він міститься у п. 4 «Посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя», а тому до спірних правовідносин не застосовується. Крім того, доводи позивача спростовуються результатами перевірки Головного територіального управління юстиції Дніпропетровській області, наданими на адвокатський запит. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач 20\~серпня 2018\~року через\~свого представника\~ [PERSON]\~(діє\~на підставі\~довіреності від\~09\~серпня 2016\~року \~а.с.\~№ 91)\~надав відповідь\~на відзив\~(а.с.\~№ 87\~ 90),\~у якій\~не погодився\~із доводами\~відповідачки стосовно\~пропущення трирічного\~строку позовної\~давності. Про укладання спірного правочину йому стало відомо 04 жовтня 2016 року під час отримання юридичної консультації у представника [PERSON] і отримання останнім Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек № 69643730 від 04 жовтня 2016 року. У цій Інформаційній довідці не вказані сторони правочину, тому до відповідача [PERSON] первісно не був заявлений позов у справі № 201/15116/16-ц, оскільки позивачеві достеменно не було відомо про кількість сторін правочину. А посилання відповідачки на те, що він міг довідатись про порушення свого права під час зясуванні питання про спадкову масу лише підтверджують цю обставину. Позивач постійно проживає у Німечині, що унеможливлює отримання відомостей з держаних реєстрів. Оригіналу свідоцтва на право власності у нього також не було. 17 серпня 2016 року державним нотаріусом [PERSON] винесено постанову, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право власності у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа. Тому він звернувся до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування (справа № 201/13078/16-ц), з метою підготовки до якої представник [PERSON] і отримував вищевказану Інформаційну довідку. Не погодився із твердженнями відповідачки про те, що він не навів фактів порушення норм законодавства, передбачених ст. 203 ЦК. Оскільки фактом порушення є укладання спірного договору дарування з порушенням вимог статей 368, 369 ЦК України. Вважав безпідставними посилання на результатами перевірки Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області є безпредметним оскільки до не надано результатів проведення цієї перевірки. Віт третьої особи приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО [PERSON] 13 квітня 2018 року надійшли пояснення на позов (а.с. № 32 34), у яких вона не погодилася з позовними вимогами, вважала, що позивачем пропущена річна позовна давність, що встановлена ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування. Позивач [PERSON] не був стороною оскаржуваного правочину, тому він не має права на його оскарження, оскільки укладеним договором дарування не зачіпаються його права. В результаті укладення правочину не відбулося відчуження спільної сумісної власності, а лише змінилася кількість співвласників спільного майна, їхні частки не стали нерівними. Співвласниками квартири залишилися: [PERSON] (частка якої збільшилася) і [PERSON] (позивач), частка якого також залишилася незмінною. Вважає хибними твердження позивача про дефект у предметі договору дарування відчуження не існуючих часток у праві спільної сумісної власності. Так, з огляду на презумпцію ч. 4 ст. 355 ЦК України, яка визначає, що спільна власність вважається частковою, нотаріусом і було зазначено у договорі дарування слово «частка». У свідоцтві про право власності на житло від 14.10.1996р. не зазначені частки кожного з пяти співвласників квартир, тому очевидним є висновок, що їх частки є рівними. Вважає необґрунтованими посилання позивача на порушення нотаріусом п. 4.1. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 295/5, адже цією нормою регулюється порядок посвідчення правочинів щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя. А в даному випадку слід застосовувати загальні норми цивільного законодавства України, що регулюють взаємовідносини між власниками спільної сумісної власності. Також вважала посилання на ст. 215 ЦК України некоректним, оскільки в позовній заяві не наведено фактів і не надано доказів на підтвердження того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) недодержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Правочин дарування був спрямований сторонами на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розуміли та бажали подарувати належні їм частки в спільному майні одному із співвласників спільного майна [PERSON], а остання бажала прийняти це в дар та стати власником належних [PERSON], [PERSON] та [PERSON] часток в спільній сумісній власності. Батьки за життя добровільно, без примусу, скористалися своїм конституційним правом та подарували належні їм права на квартиру своїй доньці. Померлі батьки на час посвідчення договору були непрацездатні. Позивач, який мешкає у Німеччині, не перебував у них на утриманні та не був непрацездатним. За таких обставин позивачем не доведено, що правочин вчинений батьками суперечив його інтересам, оскільки саме батьки були на момент дарування непрацездатними, а сам позивач [PERSON] таким не був і не перебував на утриманні своїх батьків. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі і участі позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] і її предстаник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином. [PERSON] надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, врахувати пояснення нотаріуса. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON] в судове засідання не зявилася, про дату, місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Заяв про розгляд справи без її участі, відкладення розгляду справи суду не надала. Третя особа представник КП «Дніпропетровське МБТІ» в судове засідання не зявився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заяв про розгляд справи без його участі, відкладення розгляду справи суду не надав. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 14 жовтня 1996 року на підставі розпорядження 1/2095-96 виконкому міської ради народних депутатів видано свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і належала позивачеві та відповідачам [PERSON], [PERSON], а також померлим батькам позивача [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності, адже частки у свідоцтві не визначені (а.с. № 9). Як вказує позивач, з січня 1997 року він проживає у Німеччині за адресою м. Гановер, 30179, вул. Плануер штрассе, 19. 20 червня 2014 року батько позивача [PERSON] помер, а 28 травня 2016 року померла мати - [PERSON] Як видно з постанови державного нотаріуса Першої Дніпропетровської ДНО [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 серпня 2016 року (а.с. № 95), позивач 05 вересня 2014 року звернувся до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], було заведено спадкову справу. 17 серпня 2016 року позивач звернувся з заявою про видачу на його імя свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] Нотаріусом відмовлено заявникові у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири № 27, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, буд. 9, оскільки спадкоємцем не надано правовстановлюючого документа на нерухоме майно. На запит нотаріуса [PERSON] КП «Дніпропетровського МБТІ» надана відповідь листом від 18.10.2016р. № 1443 про те, що станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі по квартирі за адресою: [ADDRESS], містяться відомості про право власності на 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON], 1/5 ч. за [PERSON] (позивачем) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1996р., виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 14.10.1996р. № 1/2095-96, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР і записано в реєстрову книгу № 143п за реєстровим № 39 (а.с. № 105). Як вказує позивач, 04.10.2016р. через представника [PERSON] йому стало відомо, що за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна квартира 26.07.2013р. була подарована відповідачці [PERSON] за договором дарування (серія та номер: 3180, посвідченого 26.07.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровський міський нотаріальний округ [PERSON] (а.с. № 92, 93). Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.04.2017р. по справі № 201/15116/16-ц у задоволенні його позовних вимог відмовлено. Як видно з мотивувальної частини рішення, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на те, що за договором дарування відбулось відчуження належної йому частини квартири без його згоди не знайшли свого підтвердження, оскільки з тексту договору вбачається, що у дар [PERSON] були передані лише належні дарувальникам [PERSON], [PERSON] і [PERSON] частини квартири, після чого квартира продовжує перебувати у спільній сумісній власності, про що на свідоцтві про право власності на житло маються відповідні відмітки, а отже - порушення ст.ст. 203, 215 ЦК України не було допущено при укладанні та посвідченні спірного правочину, При цьому суд зазначив, що у позовній заяві у наданих в судовому засіданні представником позивача пояснень фактично позивач був не згодний з проведеною приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON] державною реєстрацією права власності [PERSON] на прийняті у дар частини квартири. Між тим це жодним чином не стосується посвідчення самого договору дарування, який був предметом оскарження (а.с. № 14, 15). Апеляційний суд Дніпропетровської області своєю постановою від 10.12.2017р. змінюючи в частині правового обґрунтування відмову у задоволенні позову, зазначив, що зі змісту оспорюваного договору дарування від 06.07.2013р. вбачається, що одним з дарувальників є повнолітній [PERSON], 15.03.1984р.н., який не є учасником справи. Приймаючи до уваги, що до участі у справі належний співвідповідач [PERSON], який є стороною оспорюваного договору дарування, залучений не був, однак даний позов безпосередньо стосується прав дарувальника [PERSON], апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог саме з наведених підстав, змінивши рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову. При цьому, колегія суддів звернула увагу, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду позовом про визнання договору дарування недійсним до належних співвідповідачів (а.с. № 16, 17). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з п. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном, вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який полягає нотаріальному посвідченню та (або)державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи встановлені обставини справи, суд доходить висновку про те, що оспорюваним правочином порушено право позивача на розпорядження спільною сумісною власністю, оскільки спірний договір вчинений без врахування його думки як співвласника, а тому є підстави для визнання оспорюваного договору недійсним з моменту його укладення. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб, без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності, є спільною сумісною власністю. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта ст. 355 ЦК України), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зміни форми власності співвласниками зазначеної квартири, зі спільної сумісної на спільну часткову. А відтак дарувальники - [PERSON], [PERSON] і [PERSON] відчужили по 1/5 частині квартирі, належній їм на праві спільної сумісної власності, без згоди на те іншого співвласника, чим порушили вимоги ст. 369 ЦК України. Саме на порушення вимог ст.ст. 368, 369 ЦК України посилаються позивач у своєму позові, що є безумовною підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Натомість слушними є зауваження відповідачки [PERSON] і третьої особи (нотаріуса [PERSON]Г.) про те, що підпункт 4.1. пункту 4 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 295/5, на який посилається позивач, міститься у главі 4 «Посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя» і регулює порядок посвідчення нотаріусами України правочинів щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю саме подружжя. Інші доводи нотаріуса [PERSON] про відсутність порушень права позивача, а також про те, що він не є зацікавленою особою, що має право оскаржити правочин, суд відхиляє, як такі що не узгоджуються з нормами ст.ст. 368, 369 ЦК України, якими надане позивачеві право розпорядження спільною сумісною власністю. Стосовно виданої позивачем [PERSON] батьку [PERSON] довіреності від 04.01.1997р., то варто звернути увагу, що вона була видана строком на три роки до 04.01.2000р., отже строк її дії сплив 05.01.2000р. Крім того, означеною довіреністю уповноважено [PERSON] відчужити належну позивачеві частку у квартирі і отримати грошові кошти за її продаж. Проте ця довіреність не є згодою позивача на відчуження часток квартири іншими співвласниками відповідачці [PERSON] Варто також відмітити, що відповідачем не представлені суду результати перевірки Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, запитувані адвокатським запитом №А-315042 від 08.05.2018р. Суд відхиляє доводи відповідачки про те, що позивачем пропущений строк позовної давності, з огляду на таке. Позивач з січня 1997 року проживає у Німеччині, що видно, зокрема, з довіреності на його представника [PERSON] (а.с. № 19) і відповідачами не заперечується. Зі справи вбачається, що позивач у вересні 2014 року звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] В серпні 2016 року він звернувся з заявою про видачу на його імя свідоцтва про право на спадщину на 1/5 частину квартири, але нотаріусом було йому відмовлено у звязку із відсутністю правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Таким чином, в серпні 2016 року позивач не мав у своєму розпорядженні правовстановлюючого документа на квартиру. При цьому, він вказує, що свідоцтво про право власності було у його батька, а після його смерті не знайшлося. В серпні 2016 року позивач видав нотаріально посвідчену довіреність на представництво [PERSON] і [PERSON] 04.10.2016р. на запит представника позивача [PERSON] надано Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 69643730. В Інформаційній довідки не були вказані сторони оспорюваного правочину. (а.с. № 92, 93). Після чого позивач звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири лише до [PERSON], і в обґрунтування позовних вимог вказував, що після смерті батьків він дізнався, що квартира була подарована батьками і племінником відповідачці [PERSON] Судом під час розгляду справи № 201/15116/16-ц не вирішувалося питання про залучення у якості належного співвідповідача племінника [PERSON], а відмовлено у позові з лише з тих підстав, що позивачем не доведено його порушене право власності під час укладення спірного правочину. Апеляційний суд Дніпропетровської області своєю постановою від 10.12.2017р. змінив правове обґрунтування відмову у задоволенні позову, вказавши, що одним з дарувальників є повнолітній [PERSON], 15.03.1984р.н., якого слід було залучити до участі у справі. Отже, як видно з рішень судів, вимоги позивача про визнання правочину недійсним внаслідок недотримання під час його укладення його права, передбаченого статтею 369 ЦК України взагалі не розглядалися. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 186 ЦПК України підставою для відмови у відкритті провадження у справі є, серед іншого, наявність рішення, що набрало законної сили, про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; наявність у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Таким чином провадження у даній справі не може бути закрито з підстав, передбачених ч. 1 ст. 186 ЦПК України, оскільки як видно з рішення судів у справі № 201/15116/16-ц, до участі у справі не був залучений один з належних співвідповідачів, а тому справа не є такою, що розглядається між тими самими сторонами. Саме з цих підстав колегія суддів апеляційного суду у своїй постанові зазначила, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду позовом про визнання договору дарування недійсним до належних співвідповідачів. Отже, суд не бере до уваги доводи відповідача про застосування судом позовної давності. Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 ст. 261 ЦК) (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними). У розумінні статті 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Позивач звернувся до суду із цим позовом у лютому 2018 року і повязує момент порушеного права з періодом у часі, коли він дізнався про те, що стороною оспорюваного правочину, до якого має бути предявлений позов є й інший співвідповідач [PERSON], а тому вважається таким, що не порушив строк позовної давності. Слід звернути увагу третьої особи нотаріуса [PERSON], що предметом спору у цій справі є визнання договору недійсним, а не розірвання, тому її посилання на застосування річного строку позовної давності, передбаченого ст. 728 ЦК України, є невірними. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволенні, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 704,80 грн. (а.с. № 1а) підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках (по 352,40 грн. з кожного) як ставка судового збору, що сплачується при поданні позову немайнового характеру (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 704,80 грн.). Решта помилково сплачена сума судового збору 910,28 грн. може бути повернута позивачеві за його окремою заявою. Враховуючи викладене та

Outcome: approved