Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

16.03.2018 року позивач звернулась до суду з позовними вимогами, якими просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після [PERSON], померлої 24.06.1993 року та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 24.06.1993 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Нова Некрасівка, вул. Грама Сергія, 110, мотивуючи тим, що вищевказане майно належить [PERSON]. 24.06.1993 року [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене спадкове майно. 20.05.1993 року [PERSON] залишила заповіт, згідно умов якого все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і в загалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON]. Остання спадщину за заповітом не прийняла. Спадкоємцями за законом першої черги після [PERSON] являються її діти: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] спадщину після матері не прийняла. [PERSON] вступила у володіння спадковим майном, тобто вважається такою, яка прийняла спадщину. При зверненні до нотаріуса позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що відсутні докази прийняття спадщини після [PERSON], померлої 24.06.1993 року. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3, ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами\~є будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Нова Некрасівка, вул. Грама Сергія, 110, на підставі запису №785 в по господарській книзі №11 виконавчого комітету Новонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, що підтверджено довідкою Новонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області № 125 від 23.02.2018 року. Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 138671, повторно виданого 27.02.1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ізмаїльського районну Одеської області, [PERSON] померла 24.06.1993 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз'яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами та господарськими будівлями, який розташований за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, с. Нова Некрасівка, вул. Грама Сергія, 110. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Новонекрасівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 20.05.1993 року, [PERSON] все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і в загалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON]. Згідно до свідоцтва про одруження серії І-АБ № 271740, виданого 03.02.1972 року Новонекрасівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «Дорошева». Осіб, які мають право на обовязкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року), немає. Згідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР (1963 року) вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном та заяву про прийняття спадщини не подавала, тобто вважається такою, що відмовилась від спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК УРСР (1963 року) в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року після смерті [PERSON] являються: - донька [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження виданим повторно 25.11.1954 року Новонекрасівською сільською радою Суворівського району Одеської області та свідоцтвом про одруження серії І-ЕД № 140685 виданим 20.09.2003 року першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, згідно якого [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «Дундєва»; - донька [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про народження серії ЯШ № 195922, виданим 04.08.1950 року Новонекрасівською сільською радою Суворівського району Одеської області та свідоцтвом про одруження серії серії І-АБ № 271740, виданого 03.02.1972 року Новонекрасівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «Дорошева». Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР (1963 року) - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном та заяву про прийняття спадщини не подавала, тобто вважається такою, що відмовилась від спадщини. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вступила у володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем, здійснювала поховання, доглядала за будинком, вказаний факт підтверджено показаннями допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON], які зазначила, що [PERSON] проживала разом із спадкодавцем у спадковому будинку, доглядала за [PERSON] та здійснювала її поховання, зазначили, що позивач користується спадковим майном по сьогоднішній день, тобто [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, після [PERSON], померлої 24.06.1993 року. Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу № 93/01-16 від 22.02.2018 року позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відсутні докази прийняття спадщини після [PERSON], померлої 24.06.1993 року. Дослідивши матеріали справи, та приймаючи до уваги, що позивачем доведено факт прийняття спадщини після [PERSON], померлої 24.06.1993 року, та у звязку з тим що, визнання права власності на спадкове майно в нотаріальному порядку неможливе, іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту на підставі\~ст. 16 ЦК України, в зв'язку з чим задовольняє позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved