Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

16 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах з січня 2005 року. [INFO] у них з [PERSON] від фактичних шлюбних відносин народилась донька - [PERSON], про що 11 січня 2006 року виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області в книзі реєстрації народжень був здійснений відповідний Актовий запис №5 та зі слів матері дитини в графі «батько» був здійснений запис - «[PERSON]», у відповідності до вимог ст. 135 Сімейного кодексу України. Зазначала, що після народження дитини сторони продовжували проживати однією сім'єю, відповідач визнавав себе батьком дитини, проявляв про неї турботу як батько, утримував доньку, займався її вихованням і навчанням. Вказувала, що вона неодноразово просила відповідача добровільно визнати своє батьківство відносно доньки, але останній ухилявся від добровільного визнання свого батьківства. Позивач зазначала, що на теперішній час вони з відповідачем припинили сімейні відносини, відповідач відмовляється добровільно визнати своє батьківство на надавати матеріальну допомогу на утримання доньки. На підставі вищевикладеного просила суд визнати батьком її дитини [PERSON] та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини даної вікової категорії до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити (а.с.18). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового розгляду повідомлявся належним, надав суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення (а.с.19). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги (ст.11 ЦПК України) об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з наданої копії Свідоцтва про народження дитини, актовий запис № 5 серії [NUMBER], виданого виконкомом Миколаївської міської ради Донецької області, [PERSON] народилась [INFO], її батьком записаний [PERSON], а матір'ю - [PERSON] (а.с.6). Щодо позовних вимог позивача про визнання батьківства, то суд зазначає наступне. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», справи про визнання батьківства щодо дитини народженої після 01 січня 2004 року, суд має вирішувати відповідно до вимог ч.2 ст. 128 СК України. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.128 СК України батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Статтею 135 СК України, передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У Свідоцтві про народження дитини у графі «батько» зазначено «[PERSON]», прізвище батька зазначено за прізвищем позивача, оскільки сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, та запис у свідоцтві про народження дитини було здійснено відповідно до положень ст. 135 СК України. Згідно приписів ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання відповідачем [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому позов в частині визнання батьківства підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Згідно довідки про склад сім'ї № 04/1996 від 09.12.2013 року, виданої КП Миколаївської міської ради «Сервіскомуненерго», [PERSON] зареєстрована та проживає разом з донькою [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі ( ст. 181 Сімейного кодексу України). При визначенні розміру аліментів у відповідності зі ст. 200 СК України, що підлягають стягненню з відповідача, суд згідно вимог ст. 182 СК України виходить з того, що відповідач є працездатною особою і має можливість надавати матеріальну допомогу своєму синові до досягнення ним повноліття щомісяця. На підставі вищенаведеного, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня подання заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання дитини судом не встановлено. Домовленості між батьками щодо способу утримання дитини не досягнуто. Суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини усіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття є такими, що підлягають задоволенню, з огляду на те, що відповідач працює, є дієздатною людиною, будь-яких істотних обставин, які б впливали на зменшення розміру аліментів, заявлених позивачем, відповідач не вказав та не довів, а навпаки в цій частині позовні вимоги визнав у повному обсязі. Відповідно до положень ч.1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У відповідності зі статтею 88 ЦПК України та з огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 229,40 грн. за вимоги майнового характеру ( в розмірі, який був визначений на час подання позовної заяви), а на користь позивача - 229 грн. 40 коп., який був сплачений нею при зверненні до суду за вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: approved