Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

15.05.2014 року позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за борговою розпискою . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.10.2009 року між нею та [PERSON] укладемо договір позики, підтвердженням чого є боргова розписка, написана власноручно відповідачем, в якій зазначено, що [PERSON] позичив у неї 2 (дві) тисячі євро. Крім того вказаний борг він зобов'язувався повернути до 01 січня 2010 року, що і зазначено в борговій розписці. Станом на 01.01.2010 року борг складає 2000 євро, що у відповідності до даних інтернет джерел станом на жовтень місяць 2010 року - 1 євро становив 10,96 грн., а отже заборгованість відповідача [PERSON] перед нею в гривнях складає 20 000 грн. Станом на 05.05.2014 рік вказаний борг їй не повернуто. Однак зі спливом вказаного у розписці періоду часу. [PERSON] жодного разу не намагався повернути їй кошти, які вона йому позичила на певний період часу (тобто до 01.01.2010року), так як взагалі ігнорує її вимоги. З метою повернення коштів, вона нагадувала в усному, а також письмовому порядку відповідачу [PERSON] про виконання умов, які зазначені в борговій розписці, що може підтвердити копією квитанції про направлення повідомлення відповідачу та копією підтвердження одержання відповідачем її повідомлення під розписку. Вважає, що вказане підтверджує небажання відповідача в добровільному порядку повернути їй кошти, які він отримав в борг. Також, вказане повідомлення відповідач проігнорував та взагалі жодним чином не намагався усунути ті наслідки, які виникли у зв'язку з невиконанням боргу. Підтримуючи все вищенаведене просить стягнути з відповідача [PERSON] суму боргу, обумовлену розпискою в розмірі 20 000 грн., а також встановлену суму інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, а саме: з розрахунку: період інфляційних виплат (з березня 2012 по липень 2013 року - 534 дні) так, зокрема розмір 3% річних становить 878 грн., з наступного розрахунку 20 000х3х534х365/100, а всього на загальну суму 22 878 гривень. Крім того позивачка [PERSON] 11.08.2014 року звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області із заявою про зміну позовних вимог, в якій просила поновити строки позовної давності та стягнення боргу за договором позики з урахуванням інфляційних витрат в сумі 22 878 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити його в повному обсязі, підтвердила обставини, на які вона посилається в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але був належним чином повідомлений про день та час розгляду справи. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивачки не визнав, надав суду заперечення на позовну заяву, в якому просив застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові [PERSON] за пропуском строку позовної давності, також просив відмовити в задоволенні позовних вимог, так як термін виконання відповідачем зобов'язання сплив. Вказав в запереченні, що відповідач повернув борг позивачці, але вона має намір безпідставно, вдруге отримати з нього кошти, які їй не належать, оскільки при поверненні їй боргу, вона не повернула відповідачу боргову розписку, посилаючись на те, що розписка нею знищена. Щодо заперечення на заяву про зміну позовних вимог від 11.08.2014 року, то представник відповідача вважає, що дана заява є нічим іншим, як заявою про визнання позивачкою факту пропуску строку позовної давності та клопотанням до суду про його поновлення. Крім того позивачка в заяві від 11.08.2014 року не наводить поважних причин пропуску цього строку, а саме надана позивачкою суду ксерокопія окремих аркушів її закордонного паспорта, як доказ того, що нею строк позовної давності нібито пропущено з поважних причин є неналежним доказом, оскільки із арк. 8-9 закордонного паспорта вбачається, що вона в період із 01.01.2010 року - часу настання обов'язку повернути відповідачем борг до часу звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості неодноразово, як виїжджала за кордон, так і поверталася в Україну і в неї за три роки, перебування в Україні, було достатньо часу аби звернутися до суду за захистом, як вона вважала її порушеного грошового права, чого в передбачений законом термін нею не було вчинено. Тому представник відповідача просить суд відмовити позивачці в задоволенні позову з підстав пропущення нею строку позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач передав відповідачу згідно з письмовою розпискою від 06.10.2009 року кошти в сумі 2000 євро, які відповідач зобов'язався повернути до 01 січня 2010 року. однак відповідач [PERSON] своїх зобов'язань не виконав, на день подачі позову до суду відповідач позику не повернув. Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як встановлено судом підтвердженням позики грошових коштів відповідача у позивача є боргова розписка, написана власноручно відповідачем, в якій зазначено, що [PERSON] позичив у позивача 2 (дві) тисячі євро. Крім того вказаний борг він зобов'язувався повернути до 01 січня 2010 року, що і зазначено в борговій розписці (а.с.5). У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, як вбачається із матеріалів справи відповідач [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики не виконав, та на день подачі позову до суду борг позивачу не повернув. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи перебіг позовної давності для позивачки почався від дня, коли вона довідалася про порушення свого права і, як вбачається із боргової розписки, яку позивачка в копії надала суду для неї перебіг позовної давності почався саме з часу настання виконання зобов'язання відповідачем, тобто, із 01.01.2010 року, про що їй було достеменно відомо, адже боргова розписка відповідача зберігалася саме у неї. Відповідно до ч. ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представником позивача [PERSON] в судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Також, як вбачається з матеріалів справи та було підтверджено в судовому засіданні, позивачем направлено позовну заяву до поштової установи для пересилання до суду 14 травня 2014 року (а. с. 4), при тому, що строк повернення коштів був визначений розпискою 01 січня 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності, суд вважає, що позивач не довела в судовому засіданні поважності пропуску нею строку позовної давності, не довела обставин, за яких вона не мала можливості звернутись до суду за захистом свого порушеного права, хоча як вбачається із ксерокопії аркушів її закордонного паспорта, що позивачка в період із 01.01.2010 року - часу настання обов'язку повернути відповідачем борг до часу звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості неодноразово, як виїжджала за кордон, так і поверталася в Україну (а.с. ). Тому виходячи з вищенаведеного суд вважає, що відсутні будь-які поважні причини для поновлення позивачу строку звернення до суду, через що суд вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, згідно норм діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, враховуючи те, що позивачем не надано доказів на підтвердження пропущення нею строку позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поновлення строку позовної давності та стягнення боргу за договором позики слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed