Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-04 00:00:00

16.10.2018 АТ «Альфа-Банк», в особі представника за довіреністю [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 11 963,89 дол США та 5 74,41 грн. в рахунок повернення судового збору. Позовна заява мотивована тим, зобов'язання відповідача [PERSON] за кредитним договором було забезпечене договором поруки між позивачем та відповідачем [PERSON], позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредит у сумі 33 680,20 дол США, а відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 22.08.2018 утворилась заборгованість за кредитом - 10 623,06 дол США, за відсотками - 1 340,83 дол США. Ухвалою суду від 26.10.2018 позов прийнято до провадження та справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. 15.11.2018 ухвалою суду, у зв'язку з надходженням від відповідача [PERSON] заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, судом постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Також відповідачу [PERSON] надано з 08.11.2018 п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 15.01.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника АТ «Альфа-Банк», позовні вимоги повністю підтримує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення /а.с. 84, 85/. Правом подання відзиву не скористалися. За приписами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Судом встановлено, що 22.01.2008 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 490055234 /а.с. 5/, відповідно до умов якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у сумі 33 680,20 дол США під 14,5% річних у строк до 22.01.2015, із встановленими платежами з повернення кредиту та сплати процентів за його користування щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів у сумі 641 дол США до 22 числа кожного місяця /а.с. 6, 7/. Відповідач взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до умов Договору. Вказані зобов'язання позивач виконав, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача [PERSON] /а.с. 28/. В забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором № 490055234 від 22.01.2008 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 22.01.2008 укладено Договір поруки № 490055234-ІІ, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] як поручитель поручається за виконання Позичальником обов'язків, які виникли на підставі Договору кредиту або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому /а.с.15/. За умовами Договору поруки Боржник та Поручитель відповідають перед Позивачем за порушення обов'язків за Договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник. 12.03.2009 АТ «Альфа-Банк та [PERSON] укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Кредитного договору № 490055234 від 22.01.2008, за умовами якого датою остаточного повернення Кредиту визначено 22.01.2018 /а.с. 8-14/. Між АТ «Альфа-Банк та [PERSON] 12.03.2009 укладено Договір про внесення змін і доповнень № 1 до Договору поруки № 490055234-ІІ від 22.01.2008 /а.с. 16/. Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а відповідач [PERSON] всупереч договірним зобов'язанням, в установлені терміни не повернув належні грошові суми, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підтверджується розрахунком /а.с. 26, 27/ та не спростована відповідачем. Розмір заборгованості [PERSON] перед позивачем станом на 22.08.2018 складає 11 963,89 дол США, з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 10 623,06 дол США, заборгованість за відсотками - 1 340,83 дол США. На виконання умов Договору позивачем на адресу відповідачів була направлена вимога про досудове врегулювання спору вих. 78964-102 б/б від 24.09.2018, яка ними не виконана /а.с. 24,25/. Предметом судового розгляду є стягнення в солідарному порядку заборгованості за кредитним договором та договором поруки. За нормою ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Згідно із ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (стаття 530 ЦК України). Ст. 525 ЦК України заборонено односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до приписів ст. 543 ЦК України Позичальник і Поручитель несуть солідарну відповідальність за невиконання зобов'язань за Договором, а тому Банк має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і будь-кого з них окремо. За приписами ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 599 ЦК України унормовано, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. У пункті 3 частини першої статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Разом з цим, спеціальна позовна давність (як і загальна) застосовується виключно за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 25.05.201у справі № 6-1138цс15, від 03.09.2014 у справі № 6-100цс14, а також у постанові Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 359/3435/15-ц. У цих спірних правовідносинах солідарні відповідачі [PERSON] та [PERSON] достеменно обізнані із відкриттям провадження, а відповідач [PERSON] звертався до суду із заявою, якою заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, та із клопотанням про відкладення розгляду справи, що були задоволені судом шляхом постановлення відповідної ухвали від 15.11.2018 /а.с. 62/. Однак в подальшому відзиву та інших заяв, у тому числі про застосування позовної давності, до суду не подав жоден із відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилом ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Позивачем надано належним чином завірені копії відповідних документів. Відповідачами не надано суду доказів на підтвердження належного виконання ними зобов'язань та спростування суми заборгованості перед позивачем та позовні вимоги взагалі. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості в солідарному порядку є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат між сторонами, правове регулювання якого міститься в положеннях ст.ст. 141, 142 ЦПК України. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Враховуючи те, що позивачем АТ «Альфа-Банк» при поданні позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 5 074,41 грн, то вказана сума підлягає солідарному стягненню із відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved