Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

15 липня 2014 року [PERSON] звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення часток у праві спільної сумісної власності, встановлення юридичного факту, в якому, із урахуванням прийнятих судом уточнень, просила суд ухвалити рішення, яким визначити частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON], померлого [INFO], по 1/4 частині кожному; установити факт, що договір купівлі-продажу №97-138М, укладений між [PERSON], [PERSON],[PERSON], [PERSON], як покупцями, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], як продавцями на [ADDRESS], був укладений 20.10.1997 року на Одеській універсальній біржі «Витязь». .В обґрунтування позову [PERSON] посилалась на те, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді належної йому частки у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належить позивачу, її доньці [PERSON], та її внучці [PERSON], а також померлому чоловікові [PERSON], на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.10.1997 року, зареєстрованого на Одеської універсальної біржі «Витязь». Донька позивача [PERSON] відмовилась від спадщини на користь позивача, надавши заяву до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори. Після смерті чоловіка позивач, у встановлений законом строк прийняла спадщину у вигляді належної її чоловіку частки у праві власності на вказану квартиру, так як постійно мешкала разом з чоловіком, зареєстрована у вказаній квартирі та надала заяву до Сьомої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте, при зверненні до нотаріуса позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, з огляду на ті обставини, що квартира [ADDRESS] належить співвласникам на праві спільної сумісної власності та частка померлого [PERSON] у праві власності на вищевказану квартиру не визначена, що стало на заваді видачі свідоцтва. Також у вищезазначеному договорі виявлено помилку, а саме - дата складання договору 18.10.1997 року не відповідає даті реєстрації договору 20.10.1997 року.За вказаними обставинами позивач змушена звернутися до суду для визначення часток у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, із підстав, зафіксованих технічними засобами судового засідання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнала, проти його задоволення не заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено: [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON], що вбачається із свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної РАЦС у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції серія [NUMBER], актовий запис № 1757 від 14 лютого 2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді належної йому частки у праві власності на квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належить позивачу, її доньці [PERSON], та її внучці [PERSON], а також померлому чоловікові [PERSON], на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.10.1997 року, зареєстрованого на Одеської універсальної біржі «Витязь». Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 256 стор. 66 кн. 4 доп к. 21.10.1997 року. Відповідно до тексту договору купівлі-продажу №97-138М, який був укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], як покупцями, та [PERSON], [PERSON] , [PERSON], як продавцями була допущена помилка в даті укладення договору. Зазначене встановлене із тексту договору, що міститься в матеріалах справи, а саме на стор. 1 зазначена дата 18 жовтня 1997 року, а на стор. 2 вказано 20 жовтня 1997 року. Таким чином, в зв`язку с тим, що в «Журналі реєстрації договорів» реєстраційний номер договору №97-138М датований 20 жовтня 1997 року, та в реєстраційному штампі БТІ та РОН вказано, що договір №97-138 М укладено 20.10.1997 року, а саме виправлено описку у зазначеному договорі, таким чином суд вважає встановленим факт, що вказаний договір купівлі-продажу був укладений на Одеської універсальної біржі «Витязь» саме 20 жовтня 1997 року. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є позивач - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.02.1954 року серія [NUMBER] та її донька [PERSON], (дошлюбне прізвище - [PERSON]), що підтверджується свідоцтвом про народження від 10.02.1956 року серія [NUMBER]. [PERSON] відмовилась від спадщини на користь позивача, надавши заяву №686 від 16.04.2014 року до Сьомої Одеської державної нотаріальної контори, що вбачається із матеріалів спадкової справи. Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно з вимогами ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до вимог ч.1 ст.1273 ЦК України, спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом шести місяців від дня, коли йому стало відомо про відкриття спадщини, заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Отже, після смерті чоловіка [PERSON], у встановлений законом строк прийняла спадщину у вигляді належної чоловіку частки у праві власності на вказану квартиру, так як постійно мешкала разом з чоловіком, зареєстрована у вказаній квартирі та надала заяву до Сьомої одеської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва позивачу відмовлено. Факт відмови підтверджується відповіддю державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори за № 1987/02-14 від 29.05.2014 року. Згідно ч.2 ст.370 ЦК України, у разі виділу (визначення) частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Тобто, передбачається, рівність часток у праві спільної сумісної власності. Відповідно до положень ст.372 ЦК України, майно, яке знаходиться у праві спільної сумісної власності може бути поділено між співвласниками за згодою між ними. В такому разі частки співвласників передбачаються рівними. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч.1, 4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом часу судового розгляду, шляхом викладення в адресованих до суду письмових заявах, які приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст. 60 ЦПК України, докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved