Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-15 00:00:00

15.12.2016р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Соборного відділу формування та ведення реєстру територіальної громади) про визнання втратившим право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні шляхом зняття з реєстраційного обліку (а.с. № 3-4). Позивач 22.02.2017р. уточнив свої позовні вимоги (а.с. № 36). В обґрунтування позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що на підставі договорів дарування від 10.07.2003р., купівлі-продажу від 05.08.2003р., купівлі-продажу від 10.07.2002р. домоволодіння № 43 по вул. Чернишевського м. Дніпро (раніше : м. Дніпропетровськ) в цілому належить йому на праві власності. В жовтні 2010р. він прописав на свою житлову площу свою доньку [PERSON], її чоловіка [PERSON] (відповідача) та двох їх дітей та дозволив їм у нього проживати. До цього вони жили за іншою адресою : м. Дніпро, Набережна Перемоги, б. 110, кв. 23. Його донька погано жила у шлюбі зі своїм чоловіком, в їх сім,ї були сварки, навіть побиття дітей відповідачем,який вживав спиртні напої. 10.05.2013р. після чергового конфлікту вся сім,я доньки виїхала проживати до квартири, що належить відповідачу та його матері: м. Дніпро, пр. Гагаріна,б. 120, кв. 26. Між тим, у вересні 2016р. донька з дітьми повернулась до нього, а відповідач залишився проживати зі своєю матір,ю. Отже, відповідач в будинку №43 по вул. Чернишевського м. Дніпро не проживає з 10.05.2013р., виїхав проживати в інше місце та більше за місцем реєстрації не зявлявся, особистих речей його немає, комунальні послуги не оплачує, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає. Як зазначав позивач, через те, що відповідач зареєстрований у його будинку, він змушений сплачувати за нього комунальні послуги, які нараховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб, що порушує його права, в тому числі і на отримання актуальної субсидії. Саме з цих підстав, він вимушений була звернутися до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] або його представники [PERSON] та [PERSON] (діють на підставі довіреності від 30.05.2017р. - а.с. № 64 ) в судові засідання, які призначалися на 17.10.2017р. та 16.11.2017р., не з,явилися, про дату кожного разу були повідомлені належним чином, а справі є розписка представника відповідача [PERSON] від 12.07.2017р. та підтвердження відправлення судової повістки відповідачу на 16.11.2017р. рекомендованим листом з повідомленням за адресою його фактичного проживання: [INFO], б. 120, кв.26 а.с. № 3, 36,49 (а.с. № 76, 95,96). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] 12.07.2017р. надав письмові заперечення сторони відповідача, посилаючись на те, що позивач чинить відповідачу перешкоди у користуванні житловим приміщенням. Він вважає, що позивач не довів суду факту відсутності відповідача в житловому приміщенні більше, ніж 6 місяців. Крім того, йому незрозуміло номер будинку, стосовно якого заявлені вимоги (а.с. № 60-61). Позивач на ці письмові заперечення 13.09.2017р. надав суду свої письмові пояснення та певні докази (а.с. № 82-88). Представник третьої особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради Соборного відділу формування та ведення реєстру територіальної громади про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою з відміткою про вручення та підтвердженням направлення судової повістки поштою (а.с. № 78, 95). Раніше, а саме 22.02.2017р. представник 3-ої особи [PERSON] надала суду лист, в якому просила справу розглядати за її відсутності (а.с.№ 33, 34). Суд ухвалами від 17.10.2017р. та 16.11.2017р.(винесені без виходу до нарадчої кімнати) ухвалив про початок розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи та про закінчення розгляду справи без них (а.с. № 90, 103). Позивач [PERSON] в судовому засіданні 16.11.2017р. відмовився від витребування у відповідача певних документів за клопотанням від 13.09.2017р. (а.с. № 79, 89) з урахуванням ненадання відповідачем на вимогу суду цих доказів (задля розгляду справи з винесенням рішенням саме 16.11.2017р.) і ця відмова була прийнята судом (а.с. № 98, 103). З урахуванням тих обставин, що відповідачем надані суду свої письмові заперечення проти позову, отже думка відповідача щодо невизнання ним позовних вимог суду відома та буде оцінюватися поряд з іншими доказами по справі, суд вважає, що є підстави для винесення рішення суду на загальних засадах цивільного судочинства відповідно до глави 7 розділу III ЦПК України. Суд, вислухав позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності на підставі вимог законодавства, допитавши свідка [PERSON], вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. N 465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що на підставі трьох договорів, а саме на підставі договору дарування від 10.07.2003р., договору купівлі-продажу від 05.08.2003р. та договору купівлі-продажу від 10.07.2002р. домоволодіння № 43 по вул. Чернишевськог м. Дніпро (раніше : м. Дніпропетровськ) в цілому належить позивачу [PERSON] на праві власності. (а.с. № 19-24). З 07.10.2010р. в квартирі № 2 будинку № А-1 будинку № 43 (будинку № 43) по вул. Чернишевського м. Дніпро зареєстрований зять позивача [PERSON], що підтверджується довідкою від 04.10.2013р., відповідним записом на ксерокопії паспорта відповідача та довіреності від 30.05.2017р. від його імені, а також відповіддю з ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області від 09.03.2017р. (а.с. № 5, 9, 43, 64). Як зазначає позивач, з травня 2013р. відповідач не проживає за вищезазначеною адресою, виїхав проживати в інше місце, а саме до своєї матері за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, б. 120, кв.26. З травня 2013р. більше за місцем реєстрації не зявлявся, особистих речей його немає, комунальні послуги не оплачує, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає. Ці обставини, підтверджуються довідкою про склад сім,ї (або зареєстрованих у житловому будинку осіб) від 12.02.2017р. (а.с. № 56) та показаннями допитаної в якості свідка доньки позивача та дружини відповідача [PERSON] (а.с. № 99-100,103-104). Так, свідок суду пояснила, що вони з відповідачем у шлюбі з 25.09.1999р., мають двох синів [PERSON], 16.12.2000р. та Ігоря, 10.02.2005р. народження. Після реєстрації шлюбу вони проживали за адресою: м. Дніпро, Набережна Перемоги, 110, кв.23. Між тим, у звязку з необхідністю робити ремонт в цій квартирі та тими обставинами, що діти стали навчалися в СШ № 23 (що поруч з будинком батька), вони 10.05.2013р. на переїхали жити до батька, та всі вчотирьох були у нього зареєстровані. З відповідачем у неї, та у її батька, часто виникали суперечки, конфлікти, в тому числі по причині грубого відношення відповідача до синів, випивок чоловіка. З цих причин, після чергового конфлікту та побиття відповідачем сина, вони 10.05.2013р. переїхали жити до матері чоловіка за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна,б. 120, кв. 26. Між тим, у вересні 2016р. вона по причині поганих взаємовідносин з відповідачем, з дітьми повернулась жити до батька. Відповідач залишився проживати зі своєю матір,ю. Отже, відповідач в будинку №43 по вул. Чернишевського м. Дніпро не проживає з 10.05.2013р. Перешкод йому ніхто не чинить, замків не змінював, собак не заводив. Батько не в змозі за відповідача сплачувати зайві кошти. Підстав критично оцінювати свідчення [PERSON] у суду немає, оскільки вони підтверджуються й письмовими доказами, довідка про не проживання та докази побиття [PERSON] (а.с. № 5, 84). Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Статтею 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання осіб здійснюється за адресою їх проживання, аналогічні вимоги містяться у ч. 1 ст. 29 ЦК України, відповідно до яких місцем проживання особи є житловий будинок або квартира, де вона фактично постійно або тимчасово мешкає. При цьому, у разі зміни місця мешкання, особа повинна протягом 7 днів відмінити свою попередню реєстрацію та зареєструвати нове місце мешкання. У разі недодержання вимог закону щодо реєстрації місця мешкання, зокрема, ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця мешкання може бути скасована за рішенням суду. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника квартири втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Під час судового засідання позивач уточнив, що позов ним предявлений з підстав ст. 405 ЦК України (а.с. № 103-104). Судом встановлено, що відповідач є родичем позивача (зять), проживав разом з ним в зазначеному будинку з 2010р., в якому не проживає з травня 2013р., не несе жодних зобовязань щодо оплати житла та комунальних послуг та не приймає участі в поточному ремонті жилого приміщення. Також судом встановлено, що виїхавши постійно жити в інше місце, відповідач не скасував реєстрацію свого місця мешкання за старою адресою, чим створює позивачу перешкоди в користуванні даним майном, оскільки [PERSON] сплачує комунальні послуги, виходячи з кількості осіб, зареєстрованих у спірній квартирі. Отже відповідач змушує позивача самостійно нести невиправдані додаткові витрати по комунальним платежам, оформлювати субсидію, тоді коли позивач є пенсіонером та хворою людиною, що підтверджено матеріалами справи (а.с. № 10, 11, 12, 13, 14, 86, 88) . Згідно ч. ч. 1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Стаття 55 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення. яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Згідно з п. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Правовідносини між сторонами регулюються Законом України від 11.12.2003р. № 1382-IV „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України, зі ст. 7 якого вбачається, що питання про зняття з реєстрації колишніх членів сімї власника квартири залежить від вирішення питання про їх право проживання в цьому житловому приміщенні (відсутність такого права, втрата права користування), яке регулюється ст. 71, 72, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України. При винесенні судом рішення, вважає, що сторона відповідача не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, незважаючи на положення ст. 11 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сам по собі висновок дільничного інспектора Соборного ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області від 03.02.2017р. за зверненням [PERSON] від 04.01.2017р. (вже після предявлення позову до суду а.с. № 71), не може бути свідченням перешкод у користуванні житловим будинком з травня 2013р., коли він покинув спірний житловий будинок добровільно зі своєю родиною. Крім того, за результатами цього звернення не було прийнято жодного рішення відповідно до вимог КПК України (а.с. № 72). За вищезазначеного суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та їх повне задоволення. В цьому в рішенні суд вважає за необхідне вказати адресу, за якою відповідач знімається з реєстраційного обліку, саме так: квартира № 2 будівлі А-1 будинку № 43 (будинку № 43) по вул. Чернишевського м. Дніпро, оскільки зазначення в різних документах номеру будинку по-різному відбулося не з вини позивача, а з урахуванням того, що частина будинку визнана аварійною (а.с. № 6). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 551 грн.20коп. (сума судового збору за ставками 2016р., оскільки позов в суді зареєстрований 15.12.2016р.), що підтверджується квитанцією від 10.01.2017р. (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved