Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

17.05.2021 року до Дзержинського районного суду м. Харкова області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про анулювання реєстрації фізичної особи та втрату права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідно рішення виконавчого комітету Дзержинської районної в м. Харкові ради V скликання від 26 червня 2007 року №96/90 батькові позивача [PERSON] , який помер [INFO] , належала трикімнатна квартира [ADDRESS] , де позивач фактично проживає та зареєстрована на теперішній час. Також, у зазначеній квартирі зареєстровані донька позивача [PERSON] та колишній чоловік позивача [PERSON] . 24 березня 2014 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова. З лютого 2014 року [PERSON] не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, не підтримує жилий стан квартири. Особисті речі та майно відповідача в вищевказаній квартирі відсутні. На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову. Згідно з ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі ч.2 ст.247\~ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив наступне. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст.13 ЦПК України\~встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до положень\~ статті 12 ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~рішення виконавчого\~комітету Дзержинської\~районної в\~м.\~Харкові ради\~V\~скликання \~від 26\~червня 2007\~року №96/90\~від 26\~червня 2006\~року [PERSON] \~визнано наймачем\~трикімнатної квартири\~ [ADDRESS] (сім`я\~4\~особи: [PERSON] , його донька [PERSON] , зять [PERSON] , онука [PERSON] ). [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 05.01.2021. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 24.02.2021 у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] ; донька, [PERSON] , [INFO] ; колишній чоловік позивача [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.03.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.\~8\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Так, в статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 379 Цивільного кодексу України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу Української РСР (надалі ЖК)), орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантується кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~«Про виконання\~ рішень та\~ застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини\~\~і основоположних\~свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У національному законодавстві право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, відповідно до ч. 3 ст. 47 Основного Закону ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно із\~статтею 64\~ЖК УРСР\~члени сім`ї\~наймача,\~які проживають\~разом з\~ним,\~користуються нарівні\~з наймачем\~усіма правами\~і несуть\~усі обов`язки,\~що випливають\~з договору\~найму жилого\~приміщення.\~Повнолітні члени\~сім`ї\~несуть солідарну\~з наймачем\~майнову відповідальність\~за зобов`язаннями,\~що випливають\~із зазначеного\~договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач в розумінні положень ст.64 ЖК УРСР на теперішній час має права та обов`язки наймача житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки продовжує проживати в ньому разом із донькою. Щодо визначення права відповідача на користування зазначеним вище приміщенням як колишнього члена сім`ї наймача суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 72 ЖК УРСР передбачає можливість визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності понад встановлені строки в неприватизованому житловому приміщенні. Це випливає\~зі змісту\~норм статей\~71,\~72\~ЖК УРСР,\~відповідно до\~яких при\~тимчасовій відсутності\~наймача або\~членів його\~сім`ї\~за ними\~зберігається жиле\~приміщення протягом\~шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Матеріалами справи\~встановлено,\~що шлюб\~між позивачем\~та відповідачем\~розірвано 24\~березня \~2014\~року.\~Обставин,\~з якими\~чинне законодавство\~України пов`язує\~збереження за\~відповідачем права\~користування квартирою,\~що розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] , понад визначений в статті 71 ЖК УРСР шестимісячний строк, судом не встановлено. Крім того, відповідач у своїй заяві про визнання позову не спростовує висновків суду. Судом перевірено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про анулювання реєстрації відповідача, тобто зняття його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Нормами вказаної статті передбачено, що рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Таким чином, наявність судового рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за місцем проживання органом реєстрації. Позивач станом на час розгляду даної справи не довів факт порушення його прав в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку органом реєстрації. Враховуючи вищевикладене, в частині позовних вимог щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку суд вважає за необхідне відмовити позивачу у зв`язку з їх передчасністю. Проте, суд наголошує, що в разі відмови органом реєстрації в знятті відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою квартири на підставі, зокрема, даного рішення суду, позивач не буде позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: partial