Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

16.03.2020 року [PERSON] звернулась з позовом ФОП [PERSON] , вказавши, що з 01.02.2017 року по 28.12.2019 року працювала у ФОП [PERSON] на посаді юриста. Вирішивши звільнитись, [PERSON] 26.12.2019 року намагалась подати заяву про звільення за власним бажанням у зв?язку із зміною місця проживання, однак, заяву у неї прийнято не було, у зв?язку з чим 28.12.2019 року [PERSON] повторно подала таку заяву, а також направила її поштою. Однак, в цей же день працівник ФОП [PERSON] сповістила [PERSON] , що остання звільнена за угодою сторін. 24.02.2019 року [PERSON] отримала від відповідача трудову книжку із записом про звільнення за прогул з 19.02.2020 року. Не погоджуючись з підставою та датою звільнення, позивач просила змінити дату та формулювання причин звільнення, а саме з 28.12.2019 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП, зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки, стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 28.12.2019 року по 24.02.2020 року в сумі 11400 гривень, а також судові витрати. Ухвалою суду від 17.03.2020 року позовну заяву залишено без руху у зв?язку з несплатою судового збору. 30.03.2020 року позивачем надано платіжний документ на підтвердження сплати судового збору. Ухвалою суду від 14.04.2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.06.2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду. Також судом розглядались клопотання про проведення судових засідань в режимі відеоконференцзв`язку, про витребування доказів. Відповідачем відзив на позов не подавався. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, вказавши, що працевлаштувалась на посаду юристі у ФОП [PERSON] , який повідомив її, що фактично вона буде працювати у його дружини - приватного нотаріуса Бойко Я.С. Наприкінці листопаду 2019 року [PERSON] повідомила [PERSON] , що наступні дні виходити на роботу не потрібно, а про продовження роботи [PERSON] сповістить позивача окремо. Однак, до кінця грудня 2019 року [PERSON] на роботу так і не викликали, у зв?язку з чим вона вирішила звільнитись. 26.12.2019 року [PERSON] прибула на своє робоче місце у нотаріуса Бойко Я.С. та намагалась подати заяву про звільення за власним бажанням, однак, заяву у неї приймати відмовились, вказавши, що таку заяву вона має подавати до свого працедавця. 28.12.2019 року [PERSON] подала заяву про звільнення за власним бажанням працівнику ФОП [PERSON] , а також додатково направила аналогічну заяву поштою, вказавши, що має намір переїхати до іншого міста. Однак, до середини січня 2020 року її численні звернення з приводу звільнення залишались без відповіді, а потім вона отримала звернення ФОП [PERSON] з вимогою щодо надання пояснень причин своєї відсутності на робочому місці, на що вона написала та надала відповідні пояснення. 24.02.2020 року вона поштою отримала трудову книжку із записом про звільення за прогул. Представник позивача підтримав позов, вказавши додатково, що до трудової книжки [PERSON] було внесено запис про звільнення її 28.12.2019 року за угодою сторін, а також відомості про звільнення з цих підстав були сповіщені офіційно до податкової служби. Водночас в подальшому цей запис був зазначений як помилковий та 19.02.2020 року внесено запис про звільнення [PERSON] за прогул відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП. Посилаючись, що [PERSON] 28.12.2019 року подала заяву про звільнення за власним бажанням, вказавши поважні причини для звільнення без відпрацювання встановленого строку, тож роботодавець мав її звільнити з дати, зазначеної в заяві, натомість перший запис про звільнення був внесений з зазначенням причини звільнення - за угодою сторін, хоча в такою заявою [PERSON] у грудні 2019 року не зверталась. Представник відповідача проти позову заперечував повністю, вказував, що [PERSON] направляла заяви про звільнення з різних підстав, а саме за власним бажанням, а також за угодою сторін, однак, у зв?язку з тим, що вона не виходила на роботу, її було звільнено за прогул. Підстави внесення запису в трудову книжку 28.12.2019 року про звільнення за угодою сторін, а також причини, чому лише у січні 2020 року ФОП [PERSON] направив [PERSON] запит про надання пояснень з приводу прогулів, зазначити не зміг. Також судом за клопотанням сторін допитані свідки та досліджені письмові докази. Свідок [PERSON] вказала, що вона співпрацювала із приватним нотаріусом Бойко Я.С. та при відвідуванні нотаріальної контори неодноразово бачила там [PERSON] , яка працювала у [PERSON] . Зі слів [PERSON] , у грудні 2019 року їй вказали на роботу не виходити деякий час, а у січні 2020 року виник конфлікт через те, що [PERSON] не пускали на роботу у приміщенні офісу. Також свідок вказала, що якось приходила разом із [PERSON] до офісу [PERSON] . Свідок [PERSON] показала, що є матір`ю [PERSON] , яка працювала у приватного нотаріуса [PERSON] . Коли [PERSON] пішла у відпустку, то вказала [PERSON] на роботу не виходити, а за деякий час вказали, щоб вона взагалі на роботу не виходила. [PERSON] пішла до офісу нотаріуса, але її відправили до офісу ФОП [PERSON] , однак, до офісу ФОП її не пустили. Свідок разом із [PERSON] ходила до офісу ФОП [PERSON] в [ADDRESS] , однак, там її не пустили, вказавши, що за наказом [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснила, що є донькою [PERSON] , яка була працевлаштована у ФОП [PERSON] , але фактично працювала у приватного нотаріуса Бойко Я.С. У грудні 2019 року [PERSON] відправили у неоплачувану відпустку. Наприкінці грудня 2019 року [PERSON] пішла до офісу [PERSON] , але остання її відправила до офісу ФОП [PERSON] 28.12.2019 року свідок разом із [PERSON] пішла до офісу ФОП [PERSON] , де їй пропонували писати якісь заяви. Того ж дня [PERSON] в офісі [PERSON] написала заяву про звільнення та передала її працівнику ФОП [PERSON] , адже останній відмовлявся з нею спілкуватись особисто, а свідок проводила відеозйомку цього. При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] з 01.02.2017 року працювала на посаді юриста ФОП [PERSON] 28.12.2019 року до трудової книжки внесено запис про звільнення [PERSON] за угодою сторін відповідно до наказу № 2к від 28.12.2019 року. Наступним записом від 19.02.2020 року запис про звільнення за угодою сторін визнаний недійсним та вказано про звільення [PERSON] у зв?язку з прогулом без поважних причин відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП згідно із наказом від 19.02.2020 року № 11-к. Відповідно до виписки з ДРЮОФОП ФОП [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно із заявою від 28.12.2019 року [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] з проханням звільнити її за власним бажанням з 28.12.2019 року у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, також просила видати їй трудову книжку. Зазначену заяву [PERSON] відправила ФОП [PERSON] поштою 28.12.2019 року за адресою: [ADDRESS] , однак, адресату заява доставлена не була у зв`язку з незапитом, що підтверджено відповідними накладною, описом та копією конверту з відміткою про невручення. 15.01.2020 року [PERSON] направила ФОП [PERSON] запит про отримання інформації щодо розірвання з нею трудових відносин. Відповідно до листа ГУ ДПС у Донецькій області відповідно до поданого ФОП [PERSON] за грудень 2019 року звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування [PERSON] була звільнена з посади юрист 28.12.2019 року згідно наказу № 2-к від 28.12.2019 року за ст. 36 п. 1 КЗпП. 17.01.2020 року [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] заяви про звільнення за власним бажанням з 178.01.2020 року у зв`язку з переїздом на нове місце проживання, а також про видачу трудової книжки. Вказані заяви були направлені за двома адресами: [ADDRESS] , але не були вручені через незапит, а також за адресою: [ADDRESS] . Запитом від 16.01.2020 року ФОП [PERSON] запропонував надати [PERSON] пояснення з приводу її відсутності на робочому місці з 02.12.2019 року, на що [PERSON] в письмовій формі надала відповідні пояснення 20.01.2020 року, які направила на офіційну адресу ФОП [PERSON] 21.01.2020 року ФОП [PERSON] повторно направив запит [PERSON] з пропозицією пояснити причини відсутності на робочому місці з 02.12.2019 року, зазначивши поштову адресу для надання відповіді. 24.01.2020 року [PERSON] направила на адресу ФОП [PERSON] заяву про звільнення за власним бажанням з 24.01.2020 року, видачу копії наказу про звільнення та видачу трудової книжки. 28.01.2020 року [PERSON] направила ФОП [PERSON] пояснення з приводу своїх звернень. 29.01.2020 року ФОП [PERSON] повідомив [PERSON] про звільнення її відповідно до ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП у зв`язку з прогулами без поважних причин. 04.02.2020 року [PERSON] звернулась до ФОП [PERSON] з проханням надати копію наказу про звільнення та трудової книжки. Листом від 19.02.2020 року ФОП [PERSON] сповістив [PERSON] про можливість ознайомитись із наказом про звільнення та отримати трудову книжку за зазначеною у листі адресою. Згідно із наказом № 11-к від 19.02.2020 року [PERSON] звільнена з 19.02.2020 року за відсутність на роботі без поважних причин з 02.12.2019 року по теперішній час згідно ст. 40 ч. 1 п. 4 КЗпП. Відповідно до актів від 16.01.2020 року, від 21.01.2020 року, від 29.01.2020 року, від 11.02.2020 року, від 19.02.2020 року, складених ФОП [PERSON] та [PERSON] [PERSON] з 02.12.2019 року була відсутня на роботі. Також позивачем надані копії звернень до ГУ Пенсійного фонду України в Запорізькій області, ГУ ДПС у Донецькій області, Бахмутського ВП ГУ;НП в Донецькій області, Артемівської міської прокуратури, ГУ Держпраці у Донецькій області. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] з січня по червень 2019 року отримувала заробітну плату в сумі 4200 гривень. Позивач вказувала, що розмір її заробітної плати перед звільненням не змінювався. Також судом досліджено переписку та два відеозаписи, однак, встановити з ким саме [PERSON] переписувалась з приводу виходу на роботу неможливо. Відеозаписами зафіксовано як [PERSON] пише якусь заяву, а на іншому спілкування [PERSON] з невідомою жінкою з приводу звільнення.. Водночас, визначити де саме та з ким само відбуваються ці події не виявляється можливим, отже судом вказані відеозаписи та переписка оцінюються критично та при прийнятті рішення не враховуються. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Статтею 38 ч. 1 КЗпП передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Статтею 235 ч. 3 КЗпП передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. З сукупності досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] скористалась своїм правом написати заяву про звільнення за власним бажанням, вказавши причини, які обумовлюють неможливість продовжувати роботу, та подала таку заяву в установленому законом порядку, а саме в письмовій формі, направивши її засобами поштового зв`язку на адресу ФОП [PERSON] , яка вказана в Єдиному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Причини неотримання численних листів від [PERSON] ФОП [PERSON] відповідачем не зазначені, адже усі звернення [PERSON] направляла за офіційною адресою проживання ФОП [PERSON] , яку в якості такої вказував ФОП [PERSON] і у своїй заяві від 16.01.2020 року. Про фактичне отримання 28.12.2019 року ФОП [PERSON] заяви [PERSON] про звільнення опосередковано свідчить і внесення цією датою першого запису до трудової книжки [PERSON] про звільнення її за угодою сторін 28.12.2019 року. Водночас, суду не було надано доказів того, що [PERSON] зверталась з заявою про звільнення саме за угодою сторін, а не за власним бажанням. Звільнення працівника за власним бажанням є його невід`ємним правом, яке законодавцем обмежено лише в частині необхідності завчасного попередження про це працедавця. З досліджених судом документів не вбачається, щоб ФОП [PERSON] , отримавши заяву [PERSON] 28.12.2019 року про розірвання трудового договору у строк, про який вона просила, не погодився з її доводами щодо поважності причин, які в даному випадку мають бути поважними виключно на суб`єктивну думку самого працівника, та висунув вимогу про відпрацювання двотижневого строку з моменту подання такої заяви, отже в цьому випадку, працедавець фактично погодився на розірвання трудового договору у вказаний працівником строк та на зазначених підставах. Складені ФОП [PERSON] акти про прогули [PERSON] суд в якості доказів саме прогулу не приймає, адже відповідачем не спростовано тверджень позивача про те, що при прийнятті її на роботу робоче місце їй визначено не було, а фактично відправлено працювати до офісу приватного нотаріуса Бойко Я.С., де вона і працювала до грудня 2019 року, що підтверджено показаннями допитаних свідків. Крім того, представником відповідача не надано жодних пояснень щодо причин складання актів про відсутність на робочому місці лише з середини січня 2020 року, натомість як в актах вказано про те, що [PERSON] була відсутня на роботі з 02.12.2019 року. Складаючи перший акт від 16.01.2020 року про відсутність [PERSON] на роботі з 02.12.2019 року та застосовуючи 19.02.2020 року такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення працедавець діяв поза межами визначеного ст. 148 КЗпП строку, адже дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Підсумовуючи вищевикладене, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимоги про зміну дати та формулювання причини звільнення, а рівно і про зобов`язання відповідача внести відповідні записи до трудової книжки позивача. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки, суд виходить з наступного. Статтею 47 КЗпП визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 235 ч. 5 КЗпП вказує, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Так, дослідженими судом доказами підтверджено, що в день звільнення 28.12.2019 року [PERSON] була на роботі, тож роботодавець мав змогу в цей же день повернути їй трудову книжку, чого зроблено не було. Крім того, [PERSON] вживались заходи для отримання трудової книжки, адже вона направляла звернення з цього приводу у грудні та січні, однак, пропозицію отримати трудову книжку ФОП [PERSON] направив їй лише у лютому 2020 року. Таким чином, з урахуванням попередніх висновків суду, суд погоджується, що позовна вимога про виплату середнього заробітку за час з 29.12.2019 року по 24.02.2020 року ґрунтується на чинному законодавстві. Водночас, позивачем невірно розраховано суму середнього заробітку. Так, позивач розраховувала середній заробіток, виходячи з середнього заробітку за листопад та грудень 2019 року, натомість це суперечить положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, відповідно до якого у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, окрім передбачених абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Оскільки звільнення відбулось у грудні 2019 року, тож середній заробіток слід розраховувати за жовтень та листопад 2019 року. Так, у жовтні 2019 року було 22 робочих дні, а у листопаді 2019 року 21 робочий день, тож середньоденний заробіток становить 195,35 гривень (8400/43 дні). Також позивачем безпідставно нараховано середньоденний заробіток на усі календарні дні прострочення, адже статтею 235 КЗпП передбачено компенсацію саме середнього заробітку, який розраховується, виходячи з кількості робочих днів. Оскільки 28.12.2019 року слід вважати останнім днем роботи, а середній заробіток проводити за період з 29 грудня 2019 року по 24 лютого 2020 року. За вказаний період часу кількість робочих днів склала 39 робочих днів (2 у грудні, 21 у січні та 16 у лютому), тож сума середнього заробітку за цей період часу складає 7618,65 гривень (39 днів х 195,35 гривень). При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з принципу пропорційноcті, визначеного ст. 141 ЦПК України. Так, позивачем при зверненні з позовом сплачено судовий збір в сумі 2522,40 гривні, а також надані докази на підтвердження сплати витрат на правничу допомогу в сумі 9122 гривні, понесення та оплата яких підтверджена договором про надання правової допомоги № 133 від 17.02.2020 року з додатком, актом прийому-передачі виконаних робіт та квитанціями. Тож, виходячи з часткового задоволення позовних вимог матеріального характеру, суд в цій частині судові витрати вважає необхідним стягнути з відповідача пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки вимоги немайнового характеру задоволені повністю, тож судові витрати в цій частині належить стягнути повністю. За тим саме принципом судом розподіляються і витрати на професійну правничу допомогу (9122/3 = 3040,67 грн х 2=6081,34 гривні (вимоги немайнового характеру) + 3040,67 х67% (вимога майнового характеру) = 8118,55 гривні). На підставі викладеного,

Outcome: partial