Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

15.01.2020 року до суду звернувся позивач із позовною заявою до відповідача про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми боргу. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця [PERSON] обґрунтовані наступним. 22.02.2018 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області було винесено заочне рішення по справі №315/1521/17, яким позовні вимоги ПрАТ «СК «ВУСО» було задоволено в повному обсязі та призначено до стягнення з [PERSON] збитків в порядку регресу у розмірі 17193,12 грн. та 1600,00 грн. витрат на оплату судового збору, було видано виконавчий лист про стягнення збитків в порядку регресу з [PERSON] . 13.07.2018 року Гуляйпільським РВ ДВС ГТУЮ у Запорізькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № АСВП:56765488/61017108 про стягнення з [PERSON] збитків в порядку регресу у розмірі 18793,12 грн. 28.03.2019 року Гуляйпільським районним судом Запорізької області було винесено ухвалу по справі №315/1521/17 про заміну стягувача з ПрАТ «СК «ВУСО» на його правонаступника - Фізичну особу-підприємця [PERSON] за договором відступлення права вимоги № 14/01/2019 від 14.01.2019 року. 28.08.2020 року Гуляйпільським РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № АСВП:61017108 про стягнення з [PERSON] збитків в порядку регресу у розмірі - 18793,12 грн. 26.08.2020 року стягувачем (позивачем по даній справі) була подана заява Приватному виконавцю Хохлову К.К. про примусове виконання рішення суду №315/1521/17 згідно виконавчого листа №315/1521/17 від 10.05.2019 року. Відповідач борг не сплатив, а тому рішення суду на даний час не виконано. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача сум інфляційних втрат на 3% річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Враховуючи той факт, що рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22.02.2018 року по справі №315/1521/17 не виконано, то 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за період з 22.02.2018 року по 09.01.2021 року, і тому просить стягнути із [PERSON] на свою користь 3% річних - у розмірі 1624,95 грн., інфляційні втрати - у розмірі 2888,48 грн., витрати на оплату судового збору - в сумі 908,00 грн., та витрати на правову (правничу) допомогу - в розмірі 8644,50 грн. Ухвалою суду від 22.01.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду не заперечують. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, причину неявки та своїх зауважень суду не повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що в матеріалах справи є підтвердження. Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. На підставі наявних у справі доказів, суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, вважає, що висунуті позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946 цс 15 та постанові КЦС ВС № 459/3560/15-ц від 16.05.2018 року, які суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. З оглянутого розрахунку, наданого позивачем, сума 3 % річних та інфляційних втрат від прострочення грошового зобов`язання за період з 22.02.2018 року по 09.01.2021 року складає: 3 % річних - 1624,95 грн., інфляційні втрати - 2888,48 грн. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання, не вчиняє жодних дій щодо повернення боргу, а тому така бездіяльність є протиправною та такою, що порушує законні права та інтереси позивача. Однак, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, тому у позивача виникло обґрунтоване право вимагати в якості відшкодування, передбаченого ст. 625 ЦК України, інфляційні втрати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. З огляду на вказані вище встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову в повному обсязі. Згідно ч.1, п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved