Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

15.01.2020 року позивачі звернулись до суду із позовом до [PERSON] , що діє від власного імені та як законний представник [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому просили визнати [PERSON] та її неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що всі сторони у справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира не приватизована, при цьому з листопада 2018 року [PERSON] та її неповнолітні діти в квартирі не проживають, натомість позивачі проживають в квартирі та в повному обсязі несуть тягар її утримання. Реєстрація у квартирі відповідачів змушує позивачів нести додаткові витрати на її утримання, створює незручності та обтяження у користуванні житлом. Протягом 2018-2019 років позивачі звертались до сусідів з метою підтвердження факту не проживання відповідачів у квартирі та складали відповідні акти. Протягом вказаного періоду всього складено 13 відповідних актів. Позивачі вказували, що [PERSON] та її діти забезпечені житлом, тож задоволення цього позову не завдасть їм значної шкоди. У 2010 році спірна квартира була приватизована без участі відповідачів, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.09.2010 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування квартирою. Проте в подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2011 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03.09.2010 року було скасоване, а у задоволенні позову відмовлено. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2013 року, залишеним без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанції, були скасовані свідоцтво про право власності та розпорядження про приватизацію, а [PERSON] вселено до спірної квартири. За вказаним рішення суду [PERSON] отримала виконавчий лист і в лютому 2014 року за її заявою відкрите виконавче провадження №42126621. 24.07.2014 року рішення суду було виконане і державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Після виконання рішення суду [PERSON] перестала з`являтись до квартири, тому у січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, але ураховуючи, що термін не проживання [PERSON] у спірній квартирі був менше шести місяців, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.12.2015 року, залишеним без змін ухвалами судів апеляційної та касаційної інстанції, у задоволені позову було відмовлено. Одночасно із розглядом справи №755/2067/15-ц [PERSON] дізнавшись про новий позов, 18.03.2015 року звернулась до виконавчої служби із заявою про відновлення виконавчого провадження. 27.03.2015 року виконавче провадження було відновлене, державний виконавець здійснював неодноразові виклики [PERSON] і 29.11.2018 року склав акт згідно якого [PERSON] неодноразово викликалась для вселення, проте не з`явилась, чим створила перешкоди у проведенні виконавчих дій. 29.11.2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 4 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». З моменту відмови [PERSON] від вселення та повернення виконавчого листа, позивачі знов почали фіксувати факт її не проживання і кожного місяця сусіди відвідували квартиру та складали відповідні акти про не проживання. Жодних дій в межах виконавчого провадження [PERSON] не вчиняла, виконавчий лист до виконання повторно не пред`являла. Позивачі вказують, що не чинять відповідачами перешкод у користуванні квартирою та їх фактичного місця знаходження не знають. Із доданих стороною позивача до позовної заяви документів вбачається, що сама [PERSON] вказувала своїм фактичним місцем проживання: [ADDRESS] , яка є її власністю. Ураховуючи положення ЦК України у взаємозв`язку з нормами СК України, у випадку визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, її діти також підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їх місце проживання може бути визначене тільки з одним із батьків, але аж ніяк не окремо від них. Оскільки документально підтверджено, що [PERSON] та її діти відсутні за місцем реєстрації вже більше року, не бажають вселятись та проживати у квартирі, враховуючи, що в них наявне інше житло, а їх реєстрація порушує права позивачів і змушує нести додаткові витрати, позивачі вимушені звернутись до суду із цим позовом. Загалом підставою для звернення до суду є: факт не проживання [PERSON] та її дітей в спірній квартирі більше одного року, а саме в період з 29.11.2018 по теперішній час; наявність у [PERSON] іншого житла, що свідчить про відсутність будь-якої шкоди у випадку задоволення позову; відмова [PERSON] від вселення до спірної квартири та створення перешкод державному виконавцю у виконанні рішення суду, ухваленого на її користь; порушення прав позивачів, у тому числі неможливість приватизувати житло, необхідність нести додаткові витрати тощо. Ухвалою суду від 17.01.2020 року позовну заяву було залишено безе руху. Ухвалою суду від 21.01.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволено клопотання сторони позивача про виклик свідків. 07.02.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи у справі, зі змісту яких вбачається, що третя особа просить розглядати справу за відсутності її представника та вказує, що заперечу проти задоволення позову, оскільки вважає, що задоволення такого позову призведе до порушення майнових прав малолітніх дітей. Ухвалою суду від 09.07.2020 року від служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації витребувано письмовий висновок щодо розв`язання спору в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 02.09.2020 року задоволено клопотання представника відповідачів про витребування доказів стосовно інформації про смерть відповідачки [PERSON] . Ухвалою суду від 08.12.2020 року задоволено заяву законного представника неповнолітніх відповідачів про виклик свідка. Ухвалою суду від 08.12.2020 року задоволено заяву представника позивачів про закриття провадження у справі в частині відповідача [PERSON] та відповідно заявлених до неї позовних вимог у зв`язку зі смертю останньої. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивачів. [PERSON] свідок знає з того часу, як [PERSON] ще ходила до школи, оскільки в цей період вона проживала у спірній квартирі. Дітей [PERSON] свідок не знає та ніколи не бачила. Від часу закінчення навчання у школі [PERSON] з`являлась до квартири у якій зареєстрована десь пару разів. Останній раз свідок бачила [PERSON] приблизно 7-8 років тому. Свідок зазначає, що вона проживає з позивачами на одній площадці та приблизно 1 раз на тиждень буває у їх квартирі і ніяких дитячих речей вона там не бачила. Свідок ніколи не бачила щоб [PERSON] не пускали до квартири, або чинили їй перешкоди і навіть на словах позивачі ніколи не казали, що можуть її не пустити в квартиру якщо вона з`явиться. Особисто свідок підписувала акти про не проживання, оскільки це правда, що вони не проживають, і при підписанні відповідних актів обстежувалась квартира. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що [PERSON] була його донькою, а законний представник дітей є зятем свідка, відповідно малолітні відповідачі є онучками свідка. Позивачі також є родичами свідка. Свідок вказує, що його донька хворіла на онкологічне захворювання, перенесла операцію та їй було тяжко пересуватись, а тим більше піднятись на 5-й поверх де розміщена спірна квартира. В межах виконавчого провадження державному виконавцю подавались довідки про хворобу [PERSON] , які свідчили про те, що за своїм станом здоров`я вона не може вселитись в квартиру. При цьому, всі попередні намагання вселитись були безрезультатні, оскільки позивачі не допускали до квартири, а саме, це робила [PERSON] . Лише одного разу з державним виконавцем та представником служби у справах дітей вдалось потрапити до квартири та виявилось, що всі речі доньки свідка пропали, а всі кімнати заставлені речами позивачів. Доступу до квартири позивачі не надавали, а потім скористались бідою та закрили виконавче провадження. Свідок вказує, що якби [PERSON] була жива він, як її представник, добився б відновлення виконавчого провадження. Ключів від квартири у [PERSON] не було, замки позивачі змінили, тож ніякого вільного доступу до квартири не було. Про закриття виконавчого провадження стало відомо саме з цієї позовної заяви. Поскільки [PERSON] хворіла, свідок, як її представник, приніс до виконавчої служби заяву про те, що вона хвора та не може з`явитись на виконання, щоб відклали виконання до її одужання. Після подання відповідної заяви більше ніяких дій не вчинялось, і на думку свідка, не мало вчинятись, адже була подана заява про хворобу [PERSON] . Комунальні платежі донькою свідка не сплачувались, і на думку свідка, не мали сплачуватись, адже вона в квартирі не жила, поскільки її туди не пускали. Представники позивачів в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просять позов задовольнити і додатково пояснили суду, що неповнолітні відповідачі та їх мати тривалий час не проживали у спірній квартирі. На теперішній час мати неповнолітніх відповідачів померла і за нормами СК України діти тепер мають жити з батьком і бути зареєстрованими за його місцем проживання. Діти мають право на спадкування квартири померлої матері, тож їх житлові права не будуть порушені. Крім того, і у власності батька дітей є ј частина житлового будинку. У своїй заяві [PERSON] власноручно писала, що не вбачає підстав для вселення, оскільки існує конфлікт. На думку представників, позов є доведеним, і діти дійсно втратили право користування квартирою. Представники зазначають, що за твердженням сторони відповідача [PERSON] фізично не могла приймати участі у здійсненні виконавчих дій, при цьому, вона особисто подавала заяву до виконавчої служби. Жодних дій після листопада 2018 року сторона відповідача не вчиняла, постанови про повернення виконавчого документу не оскаржувала та повторно до виконання виконавчий лист не пред`являла. Діти померлої [PERSON] жодного дня в квартирі не проживали і цього факту ніхто не оспорює. Також представники посилаються на те, що [PERSON] не сплачувала комунальні платежі, які нараховуються на кількість зареєстрованих осіб, у зв`язку із чим позивачі несуть витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачів. Законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову та зазначає, що особисто він близько 8 разів возив свою дружину на вселення до спірної квартири, оскільки вона сама тяжко хворіла та останнім часом взагалі не могла пересуватись. [PERSON] перенесла хіміотерапію, однак це не допомогло і вона померла. На момент закриття виконавчого провадження [PERSON] вже не могла самостійно пересуватись. На теперішній час діти проживають разом з батьком та від самого народження жили з ним. Після смерті дружини батько не реєстрував дітей за своїм місцем проживання, оскільки вимоги таких законодавчих норм йому не відомі. Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову і додатково пояснила суду, що у сторін є тривалий конфлікт з приводу користування квартирою, судові процеси тривають з 2010 року, що підтверджується матеріалами справи. При розгляді інших справ було встановлено наявність перешкод в користуванні квартирою і [PERSON] зверталась до правоохоронних органів з приводу чинення перешкод у користуванні квартирою. Навіть при виконанні рішення суду про вселення позивачі перешкоджали проведенню виконавчих дій. Стосовно заяви про неможливість бути присутньою при вчинення виконавчих дій у листопаді 2018 року представник вказує, що її могла і особисто [PERSON] подати, оскільки ще могла дещо пересуватись, а можливо її подав батько померлої допитаний в якості свідка, адже був її представником. Також представник вказує, що позивачі не були позбавлені можливості звернутись до ЖЕДу із відповідною заявою аби не здійснювалось нарахування на осіб, які фактично не проживають в квартирі, крім того діти мають право прийняти участь у приватизації квартири. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та покази свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно довідки за підписом начальника ЖРЕО-403 №545 від 30.04.2014 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані 6 осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (Т. 1, а.с. 10). [PERSON] народилась [INFO] , і її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 72). [PERSON] народилась [INFO] , і її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (Т. 1, а.с. 100). Як вбачається з матеріалів справи рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03.09.2010 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 77). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2011 року вказане рішення Дніпровського районного суду м. Києва було скасоване та відмолено у задоволенні позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 79). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.09.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013 року, скасовано розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації органу приватизації житла №74-854С від 13.10.2010 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] виданого на ім`я [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вселено [PERSON] в кв. [ADDRESS] , а також відмовлено у задоволенні позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (Т. 1, а.с. 80-89). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15.12.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23.02.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.09.2016 року, відмовлено у задоволенні позову про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням (Т. 1, а.с. 90-96). Відповідно до наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 15.10.2019 року, [PERSON] була власницею кв. [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 11). Згідно актів №1-13 від 28.12.2018 року, 25.01.2019 року, 23.02.2019 року, 26.03.2019 року, 28.04.2019 року, 27.05.2019 року, 18.06.2019 року, 26.07.2019 року, 19.08.2019 року, 19.09.2019 року, 26.10.2019 року, 19.11.2019 року, 18.12.2019 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у кв. [ADDRESS] не проживають, їх особистих речей в квартирі немає. В квартирі проживають (і наявні речі) [PERSON] , її чоловіка [PERSON] та її сина [PERSON] (Т. 1, а.с. 12-24). Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2018 року у відділі виконавчої служби було зареєстровано заяву [PERSON] від 26.11.2018 року у якій остання просила перевести вчинення виконавчих дій по її вселенню в кв. [ADDRESS] у зв`язку з її хворобою та станом здоров`я на невизначений строк до її одужання (Т. 1, а.с. 31). Постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.11.2018 року у ВП №42126621, виконавчий лист №2-4608/1 виданий Дніпровським районним судом м. Києва 12.02.2014 року про вселення [PERSON] в кв. [ADDRESS] повернуто стягувачу на підставі положень п. 4 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» із зазначенням, що 29.11.2018 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: [ADDRESS] , де встановлено, що боржником надано доступ до вказаної квартири, стягувач в зазначений час не з`явився, чим створює перешкоди в проведенні виконавчих дій, про що державним виконавцем складено відповідний акт (Т. 1, а.с. 28-29). На підтвердження фактичного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] стороною позивача надані суду копії заяв [PERSON] у яких остання зазначала своїм місцем проживання саме вказану адресу та просила про перенесення вчинення виконавчих дій (Т. 1, а.с. 37, 46-48, 50, 59, 74, 97, 98, 99). В обґрунтування підстав позову стороною позивача долучено до позовної заяви копії квитанції про сплачу позивачами комунальних послуг за спірною квартирою (Т. 1, а.с. 106-134). 18.08.2020 року до суду надійшов письмовий висновок орану опіки та піклування зі змісту якого вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне визнання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку із тим, що це призведе до звуження обсягу існуючих прав дітей (Т. 1, а.с. 237-239). Згідно ст.ст. 3, 16 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до положень ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтями 71, 72 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Стаття 160 СК України визначає, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Із матеріалів справи вбачається, що жодна з неповнолітніх відповідачок станом на час розгляду справи не досягла навіть десятилітнього віку. Відповідно до ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. За змістом ст. 26 ЦК України, усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Аналіз наведених положень чинного законодавства України вказує на те, що при вирішенні питання про визнання фізичної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід встановити не лише факт не проживання особи у житловому приміщенні понад встановлені ст. 71 ЖК УРСР строку, а також дослідити питання поважності причин такого не проживання. При цьому, у даному випадку відповідачі, які не досягли 10 років власного віку, за нормами закону не можуть з власної волі обирати своє місце проживання і відповідно проживають з одним із батьків (усиновлювачів або осіб, що їх замінюють). Таким чином, фактичне не проживання малолітніх відповідачів у квартирі в якій вони зареєстровані, обумовлене поважними причинами, а саме рішенням батьків про місце їх проживання та відсутністю законодавчої можливості реалізації власної волі дітей відповідного віку обрати місце свого проживання, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Не проживання та відсутність реєстрації батька дітей у спірній квартирі не є підставою для визнання його малолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а наявність прав малолітніх дітей на користування житловим приміщенням надасть їм у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно відповідно до положень ст. 29 ЦК України. Наявність у відповідачів спадкового майна у вигляді квартири, що належала їх померлій матері, та наявність у батька на праві власності частини житлового будинку не є підставою для позбавлення малолітніх дітей права користування квартирою в якій вони зареєстровані у встановленому законом порядку, і задоволення такого позову неодмінно впливає на обсяг житлових та майнових прав дітей, адже на теперішній час діти мають право користування спірною квартирою та мають право прийняти участь у її приватизації. Безпідставними є посилання сторони позивачів на те, що наявність реєстрації у квартирі дітей впливає на можливість приватизації квартири, оскільки жодні перешкоди для здійснення приватизації відсутні і в даному випадку приватизація лише має відбуватись за участі неповнолітніх відповідачів, а не лише на ім`я позивачів. Також суд не приймає до уваги як обґрунтування позову несплату стороною відповідачів комунальних послуг за квартирою, поскільки відповідне не є правовою підставою для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, адже такі питання мають вирішуватись шляхом пред`явлення позивачами вимог про компенсацію понесених ними витрат на сплату комунальних послуг, які нараховувались саме у зв`язку з реєстрацією в квартирі відповідачів. Ураховуючи все вище викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed