Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

16 травня 2016 року позивач звернулася до суду із позовом до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради та просила суд визнати незаконними та скасувати рішення № 788 виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 17.09.1976 року «Про оформлення житлового будинку по [ADDRESS]», рішення № 825 виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.10.1976 року «Про затвердження акту приймання будинків громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].» в частині затвердження акту приймання будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] та відновити становище, яке існувало до видання вищевказаних рішень виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів, шляхом знесення житлового будинку літ.В-1 із сінями в-1 по [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що вищевказані рішення є незаконними та порушують її права як власниці. Відповідно до чинного на час видання вказаних рішень ЦК УРСР 1963 року, виконавчий комітет Центральної районної ради народних депутатів своїм рішенням мав зобов'язати [PERSON] знести житловий будинок літ.В-1 із сінями в-1 по [ADDRESS] або вилучити зазначений будинок та зарахувати до Фонду Центральної районної ради народних депутатів. Проте, порушуючи приписи ст.105 ЦК УРСР, виконавчий комітет Центральної районної ради народних депутатів оформив ці самовільно збудовані споруди. Крім того, п.5 рішення виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящих № 111 від 23.01.1962 року питання щодо надання дозволів на прибудови жилих будівель, переобладнання належних у жилі розглядаються виконкомом міської Ради депутатів трудящих за матеріалами, наданими інспекцією по індивідуальному будівництву та відділом міського комунального господарства. Отже, рішення від 17.09.1976 року № 788 та рішення від 01.10.1976 року № 825 прийняті виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів із перевищенням своїх повноважень, оскільки жилий будинок В-1 було переобладнано із нежилого сараю у жилий будинок та перебудовано сіни в-1. Також, рішенням від 17.09.1976 року № 788 оформити житловий будинок В-1, сіни в-1 по [ADDRESS], дозволено [PERSON] та акт приймання будинку затверджено останній, хоча на час винесення оспорюваного рішення співвласниками зазначеного домоволодіння були [PERSON] та [PERSON]. Не дотримавшись норм діючого на той час законодавства, [PERSON] не отримала згоди співвласників на самочинну забудову спільного майна та подальше його оформлення, а виконавчий комітет Центральної районної ради народних депутатів, вирішуючи питання щодо оформлення самочинного збудованого житлового будинку літ.В-1 із сінями в-1, не перевірив чи була дана згода співвласників, чи вирішувалось це питання в судовому порядку. Виходячи з вищевикладеного, зведенні самочинні споруди, а саме житловий будинок В-1, сіни в-1 по [ADDRESS], узаконенні оскаржуваними рішеннями з порушенням норм матеріального права, також вони збудовані з порушенням будівельних норм і правил, чим порушують права позивача на безпечне володіння майном, це позбавляє позивача належним чином здійснювати свої права власника. Тому, позивач просила суд позовні вимоги задовольнити. В судовому засідання представник позивача вимоги позову підтримала в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, оскільки позивач оскаржує рішення суб'єкта владних повноважень, пов'язані з оформленням права власності одним з співвласників на той момент будинку № [ADDRESS], прийняття в експлуатацію частини вищевказаного будинку, належної [PERSON], які були прийняті виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів ще в 1976 році. Порядок оскарження рішень органів державної влади, місцевого самоврядування регулювався на той час ЦПК УРСР 1963 року, яким передбачався двомісячний строк для звернення до суду зі скаргою з дня коли особі стало відомо або їй повинно було стати відомо про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. На момент прийняття оскаржуваних рішень співвласником вищевказаного будинку в числі інших співвласників була матір позивача [PERSON], яка знала про прийняття цих рішень, не заперечувала проти їх прийняття та в подальшому їх не оскаржувала. Позивач прийняла спадщину у вигляді частки домоволодіння № [ADDRESS] після смерті своєї матері [PERSON], тобто всі дії які були вчиненні спадкоємцем є обов'язковими для спадкодавця і поновлення порушеного права, якщо воно мало місце, повинно було бути здійснено матір'ю позивача. Виходячи з вищевикладеного представник відповідача вказав, що в зв'язку з значним проміжком часу який минув з моменту прийняття оскаржуваних рішень позивач фактично не має правових підстав для звернення до суду з вказаним позовом, тому просив суд в задоволенні позову відмовити. Треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши пояснення сторін, оглянувши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що рішенням № 788 виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 17.09.1976 року встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 48/100 частини домоволодіння № [ADDRESS]. [PERSON] для своєї матері переобладнала сарай В-1, Б-1 та Ж-1 в житлове приміщення, яке просить оформити враховуючи вкрай тяжкі житлові умови сім'ї. На підставі викладеного виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів вирішено: дозволити [PERSON] оформити житловий будинок літ.В-1 розміром 4,5 х 5 м. із сінями в-1 розміром 4,2 х 3,2 м.; 4,2 х 2,8 м. по [ADDRESS] /а.с.25/. Рішенням № 825 виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.10.1976 року затверджено акт прийому будинку [ADDRESS], який належить [PERSON] /а.с.29-30/. Згідно договору дарування від 12.06.1986 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 2/5 частини домоволодіння № [ADDRESS] /а.с.9/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.1992 року [PERSON] отримала в порядку спадкування 1/5 частину домоволодіння № [ADDRESS] /а.с.10/. 26 грудня 1955 року згідно договору дарування [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 58/100 частини домоволідння № [ADDRESS] /а.с.11/. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом 06.09.1995 року, позивач після смерті своєї матері [PERSON] успадкувала 2/5 частини домоволодіння № [ADDRESS] /а.с.7-8/. Відмовляючи у позові суд виходив з наступного. З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує рішення суб'єкта владних повноважень, пов'язані з оформленням права власності одним з співвласників на той момент будинку № [ADDRESS], прийняття в експлуатацію частини будинку № [ADDRESS], належного [PERSON], які були прийняті виконавчим комітетом Центральної районної ради народних депутатів ще в 1976 році. Порядок оскарження рішень органів державної влади, місцевого самоврядування регулювався на той час ЦПК УРСР від 18 липня 1963 року, яким передбачався 2-місячний строк для звернення до суду зі скаргою з дня коли особі стало відомо або їй повинно було стати відомо про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. На момент прийняття оскаржуваних рішень співвласницею цього будинку в числі інших співвласників була матір позивача - [PERSON], яка знала про здійснення [PERSON] будівництва житлового будинку літ. В-1 та сіней літ. в-1 (так як воно здійснювалось в одному домоволодінні), не заперечувала проти цього. Слід зазначити, що матір'ю позивача - [PERSON], рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 17.09.1976 №788 «Про оформлення житлового будинку [ADDRESS]» та рішення виконавчого комітету Центральної районної ради народних депутатів від 01.10.1976 №825 «Про затвердження акту приймання будинків громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON].» в частині затвердження акту приймання будинку [ADDRESS], який належить [PERSON], у відповідності до вимог діючого на той час ЦПК УРСР 1963 року, не оскаржувались. Позивач прийняла спадщину у вигляді частки домоволодіння [ADDRESS], після смерті своєї матері, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за р.№4-5012 від 06.09.1995р. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Так, згідно ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, захисту у судовому порядку підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. В своїй позовній заяві позивач вказує, що самовільне будівництво, здійснене [PERSON] з порушенням будівельних норм і правил, та в подальшому узаконене оскаржуваними рішеннями, прийнятими з порушеннями норм матеріального права, порушують права позивача на безпечне володіння майном, це позбавляє позивача належним чином здійснювати свої права власника. Однак, доводи позивача про те, що вказаними рішеннями від 1976 року було порушено права позивача як співвласника [ADDRESS], є безпідставними, так як співвласником 2/5 частин вказаного домоволодіння позивач стала лише 06.09.1995 року, майже через 20 років після прийняття оспорюваних рішень. При цьому суд враховує те, що оскаржувані рішення були прийняті понад 40 років тому назад, вони фактично виконані та вичерпали свою дію. На підставі вказаних рішень виникло право власності на житло декількох поколінь власників. Зазначаючи про те, що зведенням самочинних споруд, а саме житлового будинку літ. В-1 із сінями в-1 по [ADDRESS] порушені права позивачки на безпечне володіння майном, позивачем не зазначено в чому саме конкретно полягає таке порушення її прав, що підлягають захисту в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 105 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час прийняття оскаржуваних рішень, господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок. Тобто, Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради не є належним відповідачем щодо вимог про знесення житлового будинку літ. В-1 із сінями в-1 по [ADDRESS]. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю вимог. При цьому суд враховує, що у випадку доведення позивачем факту порушення її прав, свобод чи інтересів відповідачем чи іншими особами, вона не позбавлена можливості звернутись до суду із відповідним позовом у передбачений законом спосіб. Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed