Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

16.02.2021 позивач [PERSON] звернулася до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником 1/2 частки будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку від 03.06.2016. В цьому будинку зареєстрований її чоловік - [PERSON] , який з липня 2019 року в будинку не проживає, його особистих речей в будинку немає, участі у сплаті комунальних послуг не здійснює. Наявнвсть реєстрації відповідача у спірному житловому приміщенні перешкоджає позивачу вільно користуватися цим приміщенням на власний розсуд, бо ніяких зобов`язань щодо користування цим житловим приміщенням та його збереженням за відповідачем позивач перед ним не брала. У зв`язку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.02.2021 вказану позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строку для усунення недоліків. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15.03.2021 по вказаній справі було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Гостренко С.Д. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені, клопотань про відкладення судового засідання від них не надходило. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Також відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 вересня 2009 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Новогродівського міського управління юстиції Донецької області, зроблено відповідний актовий запис № 80. Після реєстрації шлюбу дружини присвоєно прізвище - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.4). Відповідно до договору купівлі-продажу Ѕ частки житлового будинку від 03.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Слєсарєвим В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1261, позивач [PERSON] купила у [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами та побудовами, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до довідки № 156, складеної 10.02.2021 головою комітету мікрорайону «Бахмут Східний» [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 3 особи: [PERSON] , [INFO] , чоловік - [PERSON] , [INFO] , та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою підтверджується також витягом з домової книги для прописки громадян (а.с.8-9) та інформацією Бахмутської міської ради від 26.02.2021, наданої на запит суду 23.02.2021. Відповідно до довідки № 158, складеної 12.02.2021 головою комітету мікрорайону «Бахмут Східний» [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , але за адресою реєстрації не проживає з липня 2019 року (а.с.5). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу Української РСР з урахуванням положень ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 року в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права» Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України). Згідно ч. 1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Судом встановлено, що 1/2 частка спірного будинку була придбана позивачем[PERSON] у період шлюбу з відповідачем [PERSON] , а тому вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим відповідач [PERSON] не може бути позбавлений свого законного права користування цим нерухомим майном. За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними. Згідно з пунктом 34 Постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР. Таким чином відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування будинком як члени сім`ї власника, оскільки сам є співвласником даного будинку. Частиною 2 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, оскільки майно було придбане в період шлюбу та є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника) не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності. За таких обставин, у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням слід відмовити.

Outcome: dismissed