Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

16 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зняти арешт з квартири 39 по вул. Академіка Корольова під № 96 у м. Одесі, загальною площею 49,8 кв.м., накладений постановою б/н від 18.11.1997 року прокуратури Київського району м. Одеси. Свої вимоги мотивує тим, що наявність арешту на належну йому квартиру №39 по вул. Академіка Корольова під № 96 у м. Одесі унеможливлює володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. У судове засідання зявилась представник позивача [PERSON] [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] місцевої прокуратури № 1 [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти задоволення позову не заперечувала, пояснила, що на теперішні час не існує кримінальної справи, в рамках якої було накладено арешт. Представник третьої особи Першої одеської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заступник завідувача [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить слухати справу без представника нотаріальної контори, розгляд справи залишила на розсуд суду. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 07 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] реєстр. № 495, позивач, [PERSON] є власником нежитлового приміщення в м. Одесі по вул. Академіка Корольова під № 96[ADDRESS], яке складається в цілому з приміщень магазину основною площею 39,4 кв.м., загальною площею 49,8 кв.м. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до вимог ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору не посвідченого нотаріусом дійсним, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Як зазначає представник позивача, на теперішній час її довірителю стало відомо про наявність арешту на вищевказане нерухоме майно на підставі постанови б/н Прокуратури Київського району м. Одеси від 18.11.1997 року. Дійсно, як вбачається з матеріалів справ, постановою слідчого прокуратури Київського м. Одеси від 18 листопада 1997 року в рамках кримінальної справи № 56970068, порушеної відносно гр.. [PERSON] було накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. З Акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництва обєкта в експлуатацію від 08 квітня 2002 року, вбачається що вищевказану квартиру було переобладнано в нежитлове приміщення магазин. З інформаційної довідки за № 81120869 від 23.02.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, вбачається, що 11.11.2008 року о 11:37:24 за реєстраційним № 8173804 Першою одеською державною нотаріальною конторою, на підставі постанови слідчого прокуратури Київського м. Одеси від 18 листопада 1997 року, було зареєстровано обтяження квартири [ADDRESS]. Однак, як повідомила у судовому засіданні представник прокуратури [PERSON] місцевої прокуратури № 1, кримінальної справи № 56970068 на теперішній час не існує, так як вона знищена в звязку із закінченням строку зберігання. Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що наявність арешту на квартиру (нежитлове приміщення) № 39 в будинку № 96 по вул. Академіка Корольова в м. Одесі, унеможливлює позивача [PERSON] володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є недопустимим. Положеннями ст. 3 ч. 1 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1 та 2 ст. 16 ЦК України). З огляду на зазначені обставини, суд вважає цілком обґрунтованими вимоги позивача про необхідність звільнення заставленого майна з - під арешту, оскільки в іншому випадку будуть порушені права власника. Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення майна з-під арешту підлягають задоволенню. Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved