Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

16 лютого 2015 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить розподілити між ним та [PERSON] спільно набуте майно, визнавши за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] 01 квітня 2015 року представник позивача звернувся до суду із заявою, відповідно до якої зменшила заявлені позивачем позовні вимоги та просила визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частку житлового будинку. Ухвалою суду від 01 квітня 2015 року судом були прийняті зменшені позовні вимоги, а саме: визнання за позивачем 1/3 житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 26 березня 1999 року між ним та відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції в Миколаївській області, актовий запис № 41. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Їх шлюб, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28 жовтня 2014 року був розірваний. За період перебування в шлюбу, а саме: 28 січня 2008 року сторони на підставі договору купівлі-продажу придбали житловий будинок [ADDRESS]. Посилаючись на те, що будинок є їх спальною сумісною власністю, позивач просить провести поділ майна та визнати за ним право власності на 1/3 частку спірного будинку. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги щодо розподілу спільного майна подружжя та визнання права власності за позивачем на 1/3 частку спірного будинку, підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, направила до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги позивача про поділ спільного майна подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/3 спірного будинку визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. 26 березня 1999 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Южноукраїнського міського управління юстиції в Миколаївській області, актовий запис № 41 (а.с. 13), який розірваний рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 28.10.2014 року (а.с. 15). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 14). Дитина є інвалідом (а.с. 27), проживає разом із відповідачкою у спірному житловому будинку та знаходиться на її утриманні (а.с. 12, 25). 28 січня 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої був укладений договір купівлі-продажу цілого житлового будинку з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] відповідно до якого остання придбала вказаний житловий будинок вартістю 33398,00 грн. (а.с.7-8). Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок зареєстрований за [PERSON] (а.с. 9) на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 28.01.2008 року (а.с. 10). Відповідно до акту від 18.03.2015 р. обстеження житлового будинку [ADDRESS] знаходиться в аварійному стані і ремонту не підлягає. На сьогоднішній день використовується як підсобне приміщення, проживання в ньому не рекомендоване через аварійність (а.с. 26 -33). Стаття 3 Сімейного кодексу України передбачає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя роз'яснено, що до складу майна, яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як вбачається з частини 2, 3 статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що оскільки спірний житловий будинок був придбаний під час шлюбу, цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що представник позивача зменшила позовні вимоги та просила визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину спірного житлового будинку та відповідач не заперечувала проти задоволення позову, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Питання щодо стягнення судових витрат з відповідача позивачем не ставилось.

Outcome: approved