Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

17.08.2021 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні власністю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу від 30.09.2005 року. 21.04.2006 року, на прохання її рідної сестри [PERSON] , вона вселила і зареєструвала її у своїй квартирі. Будь-яких договорів оренди житла вона з відповідачем не укладала, зареєструвала її для проживання в квартирі як члена сім`ї. При цьому в усному порядку вони домовились, що відповідач систематично сплачує за квартиру комунальну платню, в квартирі проживає тимчасово до тих пір, доки позивачу не знадобиться її майно для власного проживання або продажу. З такими умовами відповідач була згодна. На протязі 15 років відповідач проживає в належній позивачу квартирі, за комунальні послуги сплачує нерегулярно, в результаті чого склалася заборгованість на суму більше ніж 6000 грн. Крім того, відповідач без дозволу позивача вселила в квартиру свого чоловіка. Позивач, як власник квартири, у зв`язку з фінансовими труднощами, має намір продати квартиру, в якій проживає відповідач. Про свої наміри позивач сповістила відповідача, але та відмовилась виїжджати з квартири. Позивач у зв`язку з тим, що відповідачем порушуються її права, як власника квартири, просить суд усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні позивачем, належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] і визнання її такою, що втратила право користування вказаним нерухомим майном. Також стягнути з відповідача на свою користь витрати по справі. Ухвалою суду від 06.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, зазначила, що [PERSON] її рідна сестра, в 2004 році після смерті їх бабусі, позивач попросила, щоб вона відмовилась від спадщини, а та придбає їй іншу квартиру. В 2005 році була придбана спірна квартира, за домовленістю між сестрами, квартира оформлена на позивача, оскільки вона виплачувала кредит за спірну квартиру. На час вселення в спірну квартиру відповідача мала у власності квартиру, однак була продана у 2020 році. Представник третьої особи Виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в судове засідання не з`явилася, заздалегідь подавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, рішення прийняти згідно чинного законодавства. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] між собою є рідними сестрами. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Рукавіциною Н.Г., реєстр № 5814 від 30.09.2005 року (а.с.8). В судовому засіданні встановлено, що відповідач вселилася у спірну квартиру, на законних підставах, зі згоди власника [PERSON] , проживає в ній як член сім`ї власника та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 21.04.2006 року, що також підтверджується довідкою відділу реєстрації проживання громадян виконкому Покровської районної в місті ради № 12124 від 16.08.2021 року (а.с. 15). Вищевказані обставини визнані сторонами у судовому засіданні підтверджені та не оспорбвалися. Як встановлено в судовому засіданні, позивач на теперішній час мешкає за межами міста Кривого Рогу, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідач 15 років проживає та на даний час продовжує проживати у спірному житлі, як член сім`ї власника майна [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що їй на праві приватної власності належить спірна квартира, відповідач проживаючи в квартирі створює перешкоди у користуванні житлом власнику майна та порушує її право користування, володіння та розпорядження власним майном, відтак, підлягає примусову виселенню та визнанню такою, що втратила право користування вказаним нерухомим майном. Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивача, з огляду на наступне. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом відповідно до принципів статті 8 Конвенції. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ, від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Згідно із частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі на законних підстава та тривалий час. Доказів самоправного вселення відповідача до спірної квартири (частина третя статті 116 ЖК Української РСР) позивачем не надано. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із заперечень відповідача, вбачається, що будь-яких перешкод позивачу у користуванні належним їй майном вона не чинить, замки у квартирі не змінювала, крім того, позивач жодного разу не зверталася до неї з метою звільнення нею належного їй майна на праві власності. Позивачем також не надано суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження будь-яких звернень до відповідача з приводу можливості звільнення майна в добровільному порядку. Позивачем також не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо перешкоди з боку відповідача по розпорядженню спірною квартирою. До суду позивачем надана ксерокопія бланку безкоштовної об`яви «купля продажа» з текстом про продаж квартири та повідомлення про оплату коштів ТОВ редакції газета Зірка. Однак зазначені письмові докази не можуть слугувати та підтверджувати доводи позивача про намір продажу квартири, оскільки бланк об`яви чи оплата коштів на рахунок редакції газети не свідчить про активні дії щодо продажу житла а вказують лише про наявність бланк об`яви та оплата коштів на рахунок редакції газети. Позивачем не зазначено якими діями відповідач чинить перешкоди позивачу у розпорядженні квартирою. Отже, в даному випадку, відповідач являється добросовісним користувачем майна, який не створює власнику цього майна жодних перешкод у його користуванні, розпорядженні та володінню. Відповідач належним чином несе усі витрати по утриманню спірної квартири. Установивши, що відповідач [PERSON] вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника за її згодою, та не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для її виселення відсутні. Суд вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронінапроти України, ЄСПЛ від 18.07.2006 року). Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Судом встановлено, що у відповідача відсутнє будь-яке інше житло для проживання, окрім спірного. На думку суду, втрата відповідачем право на користування спірним майном та її виселення, в даному випадку, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю у особи житла. Відтак, позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користування квартирою примусове виселення відповідача, поставить під загрозу соціальний статус останньої, яка може втратити право користування житлом, яким користувався з 2006 року, та спричинить порушення дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та правом відповідача на житло, за відсутності справедливої компенсації у зв`язку із позбавленням права останньої на житло, встановленого ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч.2 ст.78 КК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що позивачем в обґрунтування своїх вимог не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, тому її позов не підлягає до задоволення. Згідно ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed