Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

17.09.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВіЕйБі Банк» про захист прав споживача, визнання недійсним договору кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року, посилаючись на те, що при підписанні спірного кредитного договору Банк вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству та порушують конституційні права громадян України. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у матеріалах справи, стосовно позову ПАТ «ВіЕйБі Банк» про стягнення коштів заперечував. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи на їх недоведеність і безпідставність, свої позовні вимоги про стягнення коштів підтримав. 10.02.2016 року ухвалою Святошинського районного суду м.Києва було об»єднано зазначену цивільну справу із справою за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, об»єднаний позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» необхідно задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.11.2007 року між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року, згідно з умовами якого Банк надав [PERSON] у вигляді відзивної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 70 000,00 дол.США, що складає еквівалент 353 500,00 грн. за курсом НБУ на момент укладання договору, строком на 15.11.2027 року, з платою за користування кредитом в розмірі 14% річних. Відповідно до умов договору кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року [PERSON] кредит надавався траншами в безготівковій формі шляхом перерахування кредитної коштів на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER] в дол. США. Відповідно до п.2.1.2.1 договору кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року у разі надання Відповідачу чергового траншу, сторони підписують додаткову угоду до даного договору, якою складають графік повернення Кредиту у новій редакції. З метою забезпечення виконання зобов»язань за Кредитним договором №258 від 15.11.2007 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] було укладено договір Іпотеки, згідно з умовами якого Іпотекодавець передав, Іпотекодержателю нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 0,0997 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], житловий будинок незавершений будівництвом, готовністю 46%. Відповідно до п.5.1 договору кредитної лінії №258 встановлено, що Банк має право ініціювати зміну розміру процентної ставки за користування кредитом. Внаслідок зміни процентної ставки між сторонами уклались додаткові угоди, чим підтверджували свої зобов»язання за кредитним договором. Згідно з ч.8 ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» комерційні банки мають право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. При підписанні додаткового договору №1 до кредитного договору було встановлено графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків, виходячи із суми кредиту в розмірі 15 000,00 дол.США, з річною ставкою 14% з терміном повернення кредитних коштів до 15.11.2027 року. Додатковою угодою №7 до кредитного договору було збільшено плату за користування кредитними коштами, яку встановлено в розмірі 15.5% річних. Додатковою угодою №8 було встановлено графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків, виходячи із суми кредиту в розмірі 70 000,00 дол.США, з річною ставкою 15.1% з терміном повернення кредитних коштів до 15.11.2027 року. Підписуючи додаткову угоду №9 від 14.04.2010 року до кредитного договору, договір кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року був викладений у новій редакції. За даною додатковою угодою кредит надавався у формі відкличної мультивалютної не поновлювальної лінії з загальним лімітом заборгованості в розмірі 999 053,67 грн на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового призначення. Згідно п.1.4 додаткової угоди №9 до Кредитного договору за користування кредитним коштами встановлюється плата у вигляді процентів, які нараховуються за ставками, встановленими відповідно до наступних правил: Річна ставка за користування траншами в UAN: -в період з 14.04.2010 року по 13.01.2011 року включно - 14% -в період з 14.04.2011 року по 13.01.2012 року включно - 16% -в період з 14.04.2012 року до закінчення строку кредитування - 18% Відповідно до внесених змін 14.04.2010 року було укладено графік погашення заборгованості по кредиту та відсотками додаток №1 до Кредитного договору №258 від 15.11.2007 року. У відповідно до п.1.4 додаткової угоди №9 до Кредитного договору 14.04.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про внесення змін №1 до Іпотечного договору від 15.11.2007 року. Відповідно до п.10 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних із кредитних правовідносин, передбачено що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу ІІ Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Відповідно до п.1. ст..5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язук на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Тобто, підставою для здійснення відповідачем валютних операцій, в тому числі операцій щодо надання кредитів в іноземній валюті достатньо Генеральної ліцензії Національного Банку України на здійснення валютних операцій. Згідно з п.2 п.п. «в» пункту 4 та п.5 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» одержання кредитів в іноземній валюті резидентами України є правомірним, а тому посилання Позивача на порушення вимог ст..3 та ст..5 цього ж нормативно-правового акту, є таким що не відповідає дійсності. Як вбачається з Заяви-анкета на отримання кредиту на підставі ст..627 ЦК України позивач добровільно, на власний розсуд обрав іноземну валюту кредитування на умовах запропонованих Відповідачем. Укладаючи договір відповідач був ознайомлений з відповідними застереженнями стосовно валюті платежів. Підписавши даний договір [PERSON] підтвердив, що він попереджений про можливі валютні курсові ризики, що можуть виникнути під час купівлі-продажу іноземної валюти з метою погашення кредиту. Пунктом 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року№5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що зростання/коливання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом саме по собі є підставою для розірвання договору чи звільнення від відповідальності, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи із динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг гривні національної валюти - гривні та її девальвації її можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Відповідно до ст.ст. 1046, 1054 ЦК України відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Підписуючи кредитний договір Позичальник був ознайомлений з умовами договору та підписуючи договір приймав їх та жодних заяв про відкликання своєї згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту не надавав. Вимогу від 23.06.2015 року була направлена [PERSON] про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Посилання відповідача на те, що він дану вимогу не отримував та на порушення Банком вимог абз.6 ч.10 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним. Крім того, відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 передбачено, що невиконання вимог ч.1 ст.35 Закону України « Про іпотеку» про надіслання Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення забовов»язання не є перешкодою для реалізації права Іпотекодержатель /боржник у судовому засідання має можливість заперечувати проти вимог Іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. Конституції України. Підписуючи спірний договір сторони діяли на умовах волевиявлення та вільного вибору. Факт підписання договору кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року та згодом додаткових угод до нього свідчить про те, що сторони дійшли згоди щодо умов кредитного договору та відображає повне розуміння сторонами предмету Даного договору та додаткових угод до нього та інших питань, зазначених у договорі. Доказом того, що позичальник приймає всі умови Кредитного договору свідчить наданий розрахунок заборгованості. Згідно якого [PERSON] щомісячно здійснював платежі на погашення кредитної заборгованості з 21.05.2010 року до 24.09.2014 року. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.10489 Цивільного Кодексу України). Згідно з нормою ст.526 Цивільного Кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов»язання настають правові наслідни, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов»язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушення зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання. Одник з видів порушення зобов»язання є прострочення - невиконання зобов»язання в обумовлений сторонами строк. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 06.07.2015 року заборгованість [PERSON] становить 447 000,65 грн, з яких : - кредит : 376 297,01 грн, - відсотки : 55 112,02 грн, - комісія за РО: 0,00 грн, - штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) : 15 591,62 грн Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встновлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України. При укладенні Кредитного договору Банком та [PERSON] повністю були дотримані вимоги ст.203 ЦК України, а як наслідок відсутні підстави для визнання договору кредитної лінії №258 від 15.11.2007 року недійсними, що передбачені ст.215 ЦК України. Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст..257 ЦК України). Відповідно до ст..261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, що його порушила. Умови кредитування були відомі позивачу під час укладення Кредитного договору, про що свідчить підпис позивача у договорі та дії щодо здійснення часткових проплат, тобто перебіг строку позовної давності розпочався з 22 травня 2007 року та закінчився 22 травня 2010 року. Позовну заяву подано тільки у листопаді 2015 року, відповідно строк позовної давності позивачем пропущено. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, як недоведені, а позовні вимоги ПАТ «ВІБ» Банк є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved