Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

17.10.2014 року позивач звернулась до суду з позовом та просила суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] у зв'язку з не проживанням та відсутністю вказаної особи в житловому приміщенні з 06.07.2012 року та по день звернення з даним позовом до суду. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS]. Позивач стверджує, що на спірній житловій площі зареєстрована [PERSON], як являється дочкою її сина [PERSON], померлого [INFO], яка раніше була зареєстрована за даною адресою, однак з моменту розлучення батьків у листопаді 1996 року, вона з матір'ю [PERSON] стали проживати за адресою [ADDRESS], де і проживають на даний час. Позивач вказує на те, що факт перебування [PERSON] на реєстраційному обліку за даною адресою перешкоджає їй в повній мірі реалізовувати право користування квартирою, крім того вона вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюються з кількості зареєстрованих за адресою осіб. У зв'язку з наведеним, на підставі статей 71,72 ЖК України просила задовольнити позов, вказуючи на те, що її права відповідального наймача порушені. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала прости задоволення даного позиву, посилаючись на те, що [PERSON] не є належним позивачем по справі, так як спірна квартира належить іншим особам. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно довідки адресно - довідкового бюро відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що вона є відповідальним квартиронаймачем спірної квартири, а відповідач не несе ніяких обов'язків по оплаті житла, так як в ньому не проживає, однак за комунальні послуги (воду, тепло, каналізацію і т.д.) позивачу нараховують із розрахунку на всіх осіб, зареєстрованих по даній адресі, саме з цих підстав та посилаючись на норми ЖК України позивач звернулась до суду з даним позовом. Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] була квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. В листопаді 2002 року [PERSON] звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2002 року позов [PERSON] було задоволено. В подальшому Розпорядженням органу приватизації № 188076 від 20 жовтня 2004 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було передано спірну квартиру в спільну часткову власність. Однак, [PERSON] дізнавшись про рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 05.11.2002 року, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду, постановити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Рішенням Колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2012 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.11.2002 року скасовано, ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Після чого [PERSON] звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Департаменту міського господарства Одеської міської ради про скасування розпорядження та скасування свідоцтва про право власності. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2012 року позов було задоволено, визнано незаконним та скасовано розпорядження Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 188076 від 20.10.2004 року про приватизацію квартири [ADDRESS]. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 20.10.2004 року, [NUMBER]. Проте, як вбачається з Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 31.03.2015 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] з часткою 1/3 на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 20.10.2004 року, виданого Управлінням житлово-комунальним господарством Одеської міської ради та [PERSON] з часткою 2\\3, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 20.10.2004 року виданого Управлінням житлово-комунальним господарством Одеської міської ради та договору дарування № 6-1376, 09.11.2010 року посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. ст. 58-59 ЦПК України докази по справі повинні бути належними та допустимими, та не грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В порушення вищевказаних норм, позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона є єдиним квартиронаймачем у справі, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, на теперішній час залишилось незрозумілим, яке саме порушене право захищає позивач, звернувшись до суду з даним позовом, а від так у задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість та безпідставність, так як саме власники спірної квартири, на думку суду, наділені правом звертатись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловою площею, а не особа, яка просто зареєстрована у спірній квартирі та має право там проживати. Більш того, право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регламентовано статтею 405 ЦК України, в порядку якої власники спірної квартири мають право звернутись до суду з позовом. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що право власності [PERSON] та [PERSON] належним чином зареєстровано та ніким не скасовано. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Крім того відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: dismissed