Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

16 червня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON]про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат.Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що 13 листопада 2009 року був укладений договір позики. За умовами даного договору, відповідач позичив у позивача грошові кошти у сумі 6 000,00 гривень та 3\~000,00 доларів США і зобов'язувався повернути кошти до 30 листопада 2009 року. У строк, вказаний у договорі, відповідач позику не повернув та до цього часу ухиляється від сплати боргу за договором позики.Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2012 року задоволений позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 29 920,80 грн. боргу за борговою розпискою, 878,11 грн. інфляційних втрат за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 2 555,17 грн. трьох процентів річних за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 324,39 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ. 25 січня 2013 року був виданий виконавчий лист. 20 березня 2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. Однак боржник боргу не погасив, а розпочав його сплачувати частинами і станом на момент подачі позовної заяви заборгованість складає 20\~420,80 грн. за борговою розпискою, 878,11 грн. інфляційних втрат за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 2 555,17 грн. три проценти річних за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 324,39 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ. За таких обставин позивач просить стягнути з відповідача 2 228,98 грн. трьох процентів річних за період з 15 червня 2013 року по 15 червня 2016 року за прострочення виконання зобовязання, 23\~514,76 грн. інфляційних втрат за період з 15 червня 2013 року по 15 червня 2016 року за прострочення виконання зобовязання, а також судові витрати, сплачені у вигляді судового збору, у сумі 551,20 грн. 26 січня 2017 року позивачем подана заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача 1 608,47 грн. трьох процентів річних за період з 15 червня 2013 року по 01 січня 2017 року за прострочення виконання зобовязання, 11\~292,27 грн. інфляційних втрат за період з 15 червня 2013 року по 01 січня 2017 року за прострочення виконання зобовязання, а також судовий збір у сумі 551,20 грн. 21 лютого 2017 року позивачем надана заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача 1 643,84 грн. трьох процентів річних за період з 15 червня 2013 року по 21 лютого 2017 року за прострочення виконання зобовязання, 15\~913,73 грн. інфляційних втрат за період з 15 червня 2013 року по 21 лютого 2017 року за прострочення виконання зобовязання, а також судові витрати, сплачені у вигляді судового збору, у сумі 551,20 грн. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, проте надаючи пояснення у попередніх судових засіданнях позовні вимоги не визнав, пояснив, що частково була сплачена заборгованість. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 березня 2013 року постановою Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 0907/2-7456/2011 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 29 920,80 грн. боргу за борговою розпискою, 878,11 грн. інфляційних втрат, 2 555,17 грн. 3 % річних, 324,39 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ (а.с. 5). На рахунок позивача [PERSON] сплачені кошти 05 червня 2014 року у сумі 1\~000,00 грн., 26 серпня 2014 року у сумі 1\~000,00 грн. (а.с. 22-23). 13 березня 2015 року, 18 березня 2015 року [PERSON] звертався з заявами до Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про те, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості повернуто кошти усього на загальну суму 4\~000,00 грн. (а.с. 24-25). [PERSON] здійснювалося погашення боргу [PERSON]: 13 червня 2013 року у сумі 1\~000,00 грн., 18 липня 2013 року 1 000,00 грн., 27 серпня 2013 року 1 000,00 грн., 25 вересня 2013 року 1 000,00 грн., 25 грудня 2013 року 1 000,00 грн., 27 січня 2014 року 1 000,00 грн., 26 березня 2014 року 900,00 грн., 26 березня 2014 року 100,00 грн., 29 квітня 2014 року 1 000,00 грн., 05 червня 2014 року 1 000,00 грн., 30 липня 2014 року 1 000,00 грн., 26 серпня 2014 року 1 000,00 грн., 02 жовтня 2014 року 1 000,00 грн., 07 листопада 2014 року 1 000,00 грн., 05 грудня 2014 року 1 000,00 грн., 12 січня 2015 року 1 000,00 грн., 13 березня 2015 року 2 000,00 грн., 18 березня 2015 року 4 500,00 грн. (а.с. 32-34). Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що \~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Грошові зобовязання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобовязана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобовязанням. Згідно з частиною другою статті 509 Цивільного кодексу України, зобовязання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини пятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 Цивільного кодексу України входить до розділу I «Загальні положення про зобовязання» книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання і її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. У звязку зі стягненням на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 жовтня 2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] 29 920,80 грн. боргу за борговою розпискою, 878,11 грн. інфляційних втрат за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 2 555,17 грн. трьох процентів річних за період з 01 грудня 2009 року по 04 жовтня 2012 року, 324,39 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат ІТЗ, між сторонами виникло грошове зобовязання. При цьому іншого не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Невиконання такого грошового зобовязання, що виникло між сторонами на підставі рішення суду, зумовлює застосування положень частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс-15, яка в силу вимог частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Позивачем здійснений розрахунок індексу інфляції у розмірі 15\~913,73 грн. та трьох процентів річних у розмірі 1\~643,84 грн. за період з 15 червня 2013 року по 21 лютого 2017 року на суму боргу 29\~920,80 грн. з вирахуванням сплачених коштів на загальну суму 21\~500,00 грн. Розяснення для розрахунку інфляційних втрат містяться у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ». Три проценти річних від суми боргу розраховуються за формулою: (3% х сума боргу х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році). Суд зазначає, що розрахунок індексу інфляції та трьох процентів річних, наданий позивачем, є повним, чітким та зрозумілим, будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості, відповідачем суду не представлено. Таким чином, у звязку з неналежним виконанням [PERSON] грошового зобовязання згідно рішення суду від 04 жовтня 2012 року, порушується право [PERSON] на одержання заборгованості, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1\~643,84 грн. трьох процентів річних та 15\~913,73 грн. інфляційних втрат за період з 15 червня 2013 року по 21 лютого 2017 року. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування належного виконання обов'язків, тим самим не оспорює наявних підстав для стягнення грошової суми. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі. Частина перша статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551,20 грн. (а.с. 1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 11, 509, 526, 530, 625 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved