Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

16 квітня 2021 року до Слов`янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 14 травня 2018 року у справі № 2/243/156/2018 з відповідача на користь позивача стягнуті кошти в сумі 12256 грн. 00 коп.. Постановою Дружківського міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у відкритому виконавчому провадженні №61492090 від 20 березня 2020 року з примусового виконання виконавчого листа № 2/243/1568/2018, виданого 24 травня 2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області, звернено стягнення на доходи відповідача. Постановою від 02 березня 2021 року виданою головним державним виконавцем Дружківського міського відділу ДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) закінчено виконавче провадження № 61492090 у зв`язку з виконанням рішення суду протягом 28 травня 2020 року - 16 лютого 2021 року. З огляду на викладене просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] 3% річних у розмірі 836 грн. 00 коп., а також інфляційні - 2031 грн. 00 коп.. Позивач [PERSON] повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» та Указу Президента від 14 листопада 2014 року № 875/2014 про введення в дію рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Горлівка Донецької області, що є останньою відомою адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судової повістки за адресою його місця проживання/перебування (ч. 7 ст. 128 ЦПК України). У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак, [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив такі обставини та відповідні ним докази. Зі змісту заочного рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 11 квітня 2018 року видно, що підставою звернення позивача до суду було невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року, у зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача в порядку 625 ЦК України три проценти річних та інфляційні. Вказаним рішенням зі [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті кошти в сумі 12256 грн. 00 коп. за затримку виконання зобов`язання, з яких №% річних становлять 1203 грн. 00 коп., а інфляційні - 10413 грн. 00 коп.. Відповідно до рішення Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року, встановлено: «…рішенням Центрально-міського суду м. Горлівки від 29.05.2008 року встановлено, що 26.12.1999 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 6000 доларів США, що еквівалентно 29100 грн., які стягнуті судом на користь позивача. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 22.10.2008 року рішення залишено без змін. При укладанні договору позики термін повернення грошових коштів зазначено не було, правовідносини між сторонами продовжували існувати і після 1.01.2004 року, тобто після набрання чинності діючим ЦК. Згідно розписки відповідач взяв на себе зобов`язання, крім основного боргу 6000 доларів США, сплачувати 20% за користування грошовими коштами…Вбачається, що після винесення судом рішення про стягнення суми за договором позики від 29.05.2008 року грошові кошти за договором позики не повернуті до цього часу, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язаний сплатити відсотки за весь період користування коштами…». Відповідно до постанови головного державного виконавця Дружківського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Харків) від 20 березня 2020 року, було звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] , а саме стягнення з останнього 12256 грн. на користь [PERSON] .. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 02 березня 2021 року, виконавчий документ виданий за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 2/243/156/2018 від 24 травня 2018 року виконано у повному обсязі. З наданих в судовому засіданні позивачем розрахунків заборгованості індексу інфляції та 3 % пені, вбачається, що позивач розрахував індекс інфляції за період з 14 травня 2018 року по 16 лютого 2021 року, що складає 2031 грн. 00 коп., 3 % річних з 14 травня 2018 року по 16 лютого 2021 рік, що складає 836 грн. Розрахунок був проведений на суму заборгованості 12256 грн. 00 коп.. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (Постанова ВП ВС від 19.06.2019 № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19). Водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою (Постанова ВП ВС від 07.04.2020 № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19)). Як встановлено в судовому засіданні позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати на суму коштів, стягнуту за рішенням суду, за яким задоволений позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційні втрати у зв`язку з невиконанням рішенням Апеляційного суду Донецької області. З огляду на викладене, в судовому засіданні достовірно встановлено, що сума коштів у розмірі 12256 грн. 00 коп. за своєю юридичною природою є стягненням 3% річних та інфляційними по іншому зобов`язанню, які нараховані за певний період часу невиконання іншого зобов`язання за рішення суду апеляційної інстанції. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із рішення суду. Разом з тим, на думку суду, сама по собі наявність рішення суду про стягнення коштів не є безумовною підставою вважати, що таке рішення тягне за собою виникнення грошового зобов`язання. Суд в межах своєї компетенції не надає оцінки правовій природі походження первісного зобов`язання за рішенням суду апеляційної інстанції, однак зазначає, що в даному випадку рішення Слов`янського міськрайонного суду від 11 квітня 2018 року, яким зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті 3% річних та інфляційні за невиконання зобов`язання за рішенням суду апеляційної інстанції в сумі 12256 грн. 00 коп., не є підставою виникнення нового зобов`язання між сторонами. На думку суду, рішення суду від 11 квітня 2018 року про стягнення 3% річних та інфляційних лише підтверджує наявність правовідносин, що виникли між сторонами, вносить в них ясність та визначеність, яка, в даному конкретному випадку полягає у визначенні розміру суми 3% річних та інфляційних за період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2017 року невиконання первісного зобов`язання. Суд повторно наголошує на тому, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, є акцесорним, додатковим до основного, отже стягнення за рішенням суду вказаних коштів за певний період невиконання основного зобов`язанням не є підставою виникнення нового зобов`язання, невиконання якого має наслідком стягнення 3 % річних та інфляційних. Одночасно суд зазначає, що продовження невиконання основного зобов`язання не позбавляє кредитора права на звернення до суду із вимогами про відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання основного зобов`язання за весь період невиконання. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову уз задоволенні позову. Враховуючи, що у задоволенні позову судом відмовлено повністю, судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed