Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

15 лютого 2021 року, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, посилався на злісне і умисне невиконання відповідачкою, своєю колишньою співмешканкою [PERSON] своїх прямих батьківських обов`язків щодо виховання своїх малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яка не приймає будь-якої участі у забезпеченні здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, не турбується про їхнє життя та навчання, не піклується про них, не проявляє жодної заінтересованості в їхній долі, не цікавиться станом їхнього здоров`я, фізичним і духовним розвитком малолітніх дітей, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє ніякого інтересу до внутрішнього світу своїх малолітніх синів, взагалі не дбає про матеріальне забезпечення синів, не надаючи коштів на їхній одяг, продукти харчування, товари першої необхідності та лікування, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, культурних та духовних цінностей, тощо, що вкрай негативно впливає на фізичний та моральний розвиток обох дітей, які постійно, на протязі останніх 2-х років з моменту розірвання фактичних шлюбних відносин, проживають разом з ним в двоповерховому приватному будинку за адресою : [ADDRESS] , який складається з 3-х житлових кімнат, однак з яких є дитячою кімнатою з двома спільним місцями для дітей, столом для підготовки домашніх завдань, шафою для одягу, та в якій створені всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дітей, а також кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, обладнаний сучасними меблями та побутовою технікою. Також, позивач вказує, що діти знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні, утриманні та піклуванні, забезпечує їх середньою освітою у ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4 м. Б.-Дністровського, є членом батьківського комітету, класів, в яких навчаються діти, створив всі необхідні умови для проживання, виховання дітей та проведення їхнього дозвілля, забезпечує своїм дітям придбання одягу, іграшок, приладдя для навчання, тощо. У зв`язку з чим, просив суд, позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали свої позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка приймаючи участь в судовому засіданні позов не визнала повністю, вважаючи його безпідставним і необґрунтованим, пояснивши суду, що в не піклується про фізичний і духовний розвиток своїх дітей та їхнього навчання в силу відсутності у неї вільного часу для дітей, так як вона постійно працює продавцем у ФОП [PERSON] , та у зв`язку з відсутністю у неї достатніх коштів, не може забезпечити дітям необхідне харчування, медичний догляд, лікування, однак періодично, 1-2 рази на місяць спілкується з дітьми телефоном, запитуючи про стан здоров`я дітей та інколи, зустрічається з дітьми. В подальшому, в судове засіданні, в якому суд заслуховував думку старшої дитини [PERSON] , 2009 р.н. у присутності педагога (класного керівника [PERSON] ) - Сердцевич Г.Д. не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, заяв про відкладення слухання справи або заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 91). Представниця 3-ої особи без самостійних вимог на предмет спору : Органу опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради в судові засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіславши до суду письмове клопотання, в якому просила суд розглянути справу за її відсутності з урахуванням їхнього висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачку [PERSON] № 312/1436 від 05.07.2021 р. (а.с. 86). Заслухавши думку сторін по справі, представника відповідача, пояснення малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] у присутності педагога Сердцевич Г.Д. , дослідивши матеріали справи, додатково надані докази, зокрема висновок Органу опіки та піклування виконкому Б.-Дністровської міськради № 32/1436 від 05.07.2021 р., суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 3 ст. 9 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, забезпечити здобування дитиною певною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини - лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На думку суду, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав - попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. В той же час, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав - мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, а також, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Згідно із ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги. Статтею 19 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом 10 днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч. 1 ст. 170 цього Кодексу. При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним - обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Статтями 141,142,150 СК України передбачено - мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтями 151,153 СК України встановлено - батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини та право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам, а також мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 155 СК України - здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з ч. 2 та 3 ст. 157 СК України, той з батьків хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 158 СК України передбачено, що рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це, орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.? Частинами 1 та 2 статті 159 Сімейного кодексу України передбачено, якщо той із батьків з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до приписів ст. 171 СК України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В Узагальненні ВСУ «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» було зазначено, що згідно з міжнародними та національними правовими нормами, до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя. Зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20.11.1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27.02.1991 р.) - держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Таким чином, суд вважає, що думка дитини обов`язково має бути з`ясована і врахована судом при розгляді всіх категорій справ, про які йдеться у цьому узагальненні. Стаття 51 Конституції України передбачає що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство - охороняються державою. Відповідно до ст. 52 Конституції України - діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. У свою чергу, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Проживання їх окремо від дитини - не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Статтями 15,16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю. Відповідно до ст.ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 2 ст. 166, ч. 2 ст. 182 СК України, особа позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини ст.ст. 7,141,159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18). ЄКПЛ проголосила принцип верховенства права і зобов`язання договірних сторін дотримуватися прав людини. Комплекс прав, закріплених ЄКПЛ, можна розділити на дві підсистеми: 1) права, що належать кожній людині від народження (життя, свобода, особиста недоторканність); 2) права, набуті з настанням певного віку (справедливий судовий розгляд у кримінальній справі, вступ до шлюбу). Окремою підсистемою можна розглянути перелік заборон, виконання яких гарантує реалізацію прав, закріплених в ЄКПЛ (заборона дискримінації, катувань, жорстокого поводження, рабської праці). У тексті ЄКПЛ практично відсутні норми, присвячені захисту прав дітей (за винятком, наприклад, положень про особливий статус неповнолітніх у статтях 5-6), однак обсяг більшості наданих нею прав такий, що ними може користуватися будь-яка людина, незалежно від вікових або інших характеристик. У зв`язку з цим ЄСПЛ, розглядаючи справи, де мало місце порушення прав дітей, посилається на норми ЄКПЛ як базовий документ. На сьогодні наявні численні рішення ЄСПЛ щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються як на положеннях Європейської конвенції про захист прав людини, Загальної декларації прав людини, так і на положеннях Конвенції про права дитини. В ході огляду практики ЄСПЛ виявлено кілька типових ситуацій, де заявники не отримали адекватного правового захисту всередині своєї держави. Традиційно велика увага приділяється ЄСПЛ справам, пов`язаним з визначенням місця проживання дитини, а також з реалізацією права на спілкування з нею не тільки батьків, але й інших родичів: дідусів, бабусь. Принцип 6 Декларації прав дитини, проголошеної Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 р. передбачає, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до приватного та сімейного життя і яка охоплює як кримінальну сферу (проведення належного розслідування щодо застосування насильства до дитини), так і цивільну сферу щодо визначення місця проживання дитини. Суд вважав, що аналіз, проведений національними судами до прийняття рішення про те, що донька заявника мала жити з матір`ю, недостатньо обґрунтований. Тому, незважаючи на широку свободу розсуду, надану національній владі в галузі опіки над дітьми, причини, які вони приводять для їх вирішення, не можуть вважатися «відповідними та достатніми». Оцінюючи пропорційність втручання, Суд повторив свої загальні принципи щодо того, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 76). Цікавим є аналіз про те, що до конфлікту між батьками дитина завжди проживала в квартирі заявника, де у неї була стабільна обстановка. Подальший переїзд дитини порушив стабільність повсякденного життя дитини: їй довелось жити в новому будинку в іншому житловому районі, і їй довелось відвідувати нову установу й спілкуватися з новими людьми, що оточували її. У момент цивільного спору мати знову переїхала, де вона жила в іншій квартирі, що знов було новим середовищем, яке дитина мала прийняти. Важливо, що Європейський Суд звернув увагу, що рішення судів не свідчать, що будь-яке з цих питань було належним чином розглянуто (пункт 83). Заслуговує на увагу та обставина, що бабуся і дідусь становили важливу частину сімейного життя дитини, проте цей факт не розглядався судом першої інстанції. Апеляційний суд лише зазначив, що роль батьків у вихованні дитини важливіша, ніж роль бабусь і дідусів. Хоча Європейський Суд згоден з цим спостереженням. Він вважає, що в конкретних обставинах цієї справи таке твердження було недостатнім, оскільки залишилося незрозумілим, яким чином таке загальне спостереження відповідало індивідуальному становищу дитини заявника і чи було відібрання дитини від бабусі та дідуся таким, що спричиняло шкоду інтересам дитини (пункт 84). В окремій думці суддя Карло Ранзоні від Ліхтенштейну охарактеризував ситуацію, що притаманна українській судовій практиці, та підкреслив, що в цьому випадку національні суди, схоже, розробили методологію, засновану на принципі, який тягне за собою «презумпцію на користь матері» в справах по догляду за дитиною, тобто що дитина повинна жити з матір`ю, що може бути спростовано у випадках, де існували «виняткові обставини». Використовуючи цю презумпцію, національні суди обмежили сферу своїх зусиль щодо встановлення фактів, в основному прагнучі встановити, чи були «виключні обставини». Відповідно, у відсутності «виключних обставин» суди відмовилися від подальшої оцінки всіх інших непередбачуваних обставин, які могли б мати стосунок до вирішення спірного питання, зазначивши також, що презумпція на користь матері в справах щодо дітей не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики Європейського Суду, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. Суддя зазначив, що Європейський Суд повторював, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд також підкреслив, що батьки в принципі повинні мати рівні права в спорах про утримання дітей, і не приймає ніяких презумпцій, заснованих на залежності від статі одного з батьків. Як ілюстрацію прикладів, крім практики Європейського Суду, наведено посилання на рішення Палати лордів та Резолюцію Ради Європи 2079 (2015). Як підсумок, суддя Ранзоні підкреслив, що принцип, викладений у Декларації ООН - не може вважатися проблематичним сам собою, за умови, що він не порушує процес прийняття рішень щодо визначення найкращих інтересів дитини. Однак саме це і відбулося в даному випадку. Через презумпції на користь матері національні суди зменшили рамки своєї оцінки, обмежилися встановленням відсутності «виняткових обставин» і відмовилися від вивчення подальших обставини, які були б визначальними для того, щоб забезпечити найкращі інтереси дитини. Отже, важливим є окреме виділення спірної проблеми, характерної для України, а саме існування «презумпції на користь матері» в питаннях виховання дитини описано підхід національних судових інституцій і звернуто увагу з посиланням на відповідні міжнародні стандарти, на його неправильності. Стаття 6 Декларації допускає розлучення дитини з матір`ю, а таким винятковим випадком може бути ситуація, в якій це відповідає інтересам дитини, що залежно від обставин конкретної справи допускає і залишення дитини з батьком, але зазвичай це потребує уникнення поверхового ставлення, забезпечення поглибленого вивчення і врахування різноманітних факторів. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція була висвітлена Європейським судом з прав людини у справі «Бушемі проти Італії» (Заява № 29569/95) Рішення від 16 вересня 1999 року. Суд встановив, що в період фактичного спільного проживання позивача та відповідачки без реєстрації шлюбу, у них народились малолітні діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 11.08.2009 р. та серії [NUMBER] від 05.06.2014 р. - відповідно, в яких батьками вказані позивач та відповідачка (а.с. 8,9). У зв`язку з тим, що сторони припинили спільне проживання, на протязі останніх 2-х років, враховуючи бажання самих дітей, останні постійно проживають разом з батьком (позивачем) у двоповерховому приватному будинку за адресою : [ADDRESS] , який складається з 3-х житлових кімнат, однак з яких є дитячою кімнатою з двома спільним місцями для дітей, столом для підготовки домашніх завдань, шафою для одягу, та в якій батьком дітей (позивачем) створені всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дітей, а також кухні, коридору, ванної кімнати, туалету, обладнаний сучасними меблями та побутовою технікою, про що було зазначено у висновку Органу опіки та піклування виконкому Б.-Дністровської міськради № 32/1436 від 05.07.2021 р. (а.с. 75). У вказаному будинку окрім позивача та двох малолітніх синів, проживають матір позивача (бабуся дітей) [PERSON] та його співмешканка [PERSON] , що було встановлено комісією сектору з питань опіки, піклування та усиновлення дітей ССД ДССПОЗ. Згідно довідки Овідіопольської с/р № 162 від 29.03.2021 р., відповідачка [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою : [ADDRESS] , де також зареєстровані малолітні діти : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 33,38). Як було підтверджено відповідачкою в судовому засіданні, вона тимчасово проживає за договором оренди жилого приміщення від 06.10.2020 р. до 15.07.2021 р. в однокімнатній квартирі за адресою : [ADDRESS] разом зі своїм співмешканцем [PERSON] та (а.с. 39). Згідно трудового договору від 07.02.2021 р., позивачка працевлаштована продавцем у ФОП [PERSON] до 31.12.2021 р. (а.с. 40). Як показав в судовому засіданні позивач, він неофіційно працює слюсарем-механіком з ремонту автомобілів у своєму боксі (гаражі) за місцем проживання, має стабільний дохід 10000 - 15000 грн. щомісячно, чого в повній мірі достатньо для належного утримання дітей. Наполягаючи на задоволенні свого позову, позивач в судовому засіданні посилався на злісне і умисне невиконання відповідачкою, своїх прямих батьківських обов`язків щодо виховання своїх малолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , стверджуючи, що відповідачка, влаштовуючи своє особисте життя, не приймає будь-якої участі у забезпеченні здобуття своїми дітьми повної загальної середньої освіти, не відвідує школу в якій навчаються її діти та батьківській збори, не турбується про їхнє життя, не піклується про них, не проявляє жодної заінтересованості в їхній долі, не цікавиться станом їхнього здоров`я, фізичним і духовним розвитком малолітніх дітей, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не виявляє ніякого інтересу до внутрішнього світу своїх малолітніх синів, взагалі не дбає про матеріальне забезпечення синів, не надаючи коштів на їхній одяг, продукти харчування, на навчання і придбання необхідного приладдя для шкоди, на товари першої необхідності та лікування, не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, культурних та духовних цінностей, що з огляду на його спілкування з дітьми негативно впливає на фізичний та моральний розвиток обох дітей, які постійно, на протязі останніх 2-х років з моменту розірвання фактичних шлюбних відносин, проживають разом з ним, вказуючи при цьому, що діти знаходяться на його повному матеріальному забезпеченні, утриманні та піклуванні, він забезпечує їх повною середньою освітою у ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4 м. Б.-Дністровського, є членом батьківського комітету класів, в яких навчаються діти, створив всі необхідні умови для проживання, виховання дітей та проведення їхнього дозвілля, забезпечує своїм дітям придбання одягу, іграшок, приладдя для навчання. Також, позивач пояснив суду, що підтвердила відповідачка, що остання зустрічається зі своїми дітьми 1-2 рази на місяць, чого малолітнім дітям вочевидь недостатньо, на що вони йому постійно скаржаться, показавши суду, що старший син не бажає ходити до мами у гості і тим більш, залишатися у мами ночувати. Останній раз, коли молодший син залишався у мами ночувати, це було у січні 2020 року, під час карантинних заходів, запроваджених на території України та Одеської області. Відповідно до листа Б.-Дністровського МЦСССДМ № 673 від 20.10.2020 р., позивач [PERSON] дійсно звертався до них з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків [PERSON] , яка матір`ю [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та якими було встановлено, що родині відбувалися постійні конфлікти між батьками дітей, сварки, сперечки, взаємні образи, внаслідок яких матір дітей [PERSON] покинула родину та приховує місце свого проживання, повідомивши комісію Б.-Дністровського МЦСССДМ, що вона не здатна знайти спільну мову з чоловіком, тому бажає проживати окремо від нього, і після того, як влаштує власне життя планує ! забирати дітей та піклуватися про них. Матері дітей надано комплекс послуг з метою працевлаштування та створення належних умов для проживання дітей, підготовки їх до навчального року, прийняття участі у вихованні та утриманні дітей. В той же час, батько дітей [PERSON] має високий батьківський потенціал, створив належні умови для проживання дітей, виконує в повному обсязі, забезпечує потреби своїх дітей на належному рівні. Діти продовжують проживати з батьком, який повністю підготував їх до школи, відвідує батьківські збори, переймається подальшою долею дітей (а.с. 13). В акті обстеження умов проживання відповідачки від 03.06.2021 р., складеного на підставі ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області та запиту від 19.05.2021 р. для підготовки відповідного висновку, крім іншого вказується, що умови проживання відповідачки задовільні, в кімнаті є два дивана, є можливість тимчасового перебування дітей вночі. [PERSON] заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та спілкується з ними - на виконання рішення виконкому Б.-Дністровської міськради від 14.05.2020 р. (а.с. 79). Суд звертає увагу, на те, що відповідачка спілкується зі своїми малолітніми дітьми не за власним бажанням, як це має бути між малолітніми дітьми та матір`ю, а саме на виконання рішення виконкому Б.-Дністровської міськради від 14.05.2020 р., що у суду викликає сумніви в добровільності та істинності материнських почуттів як матері до своїх дітей. В судовому засіданні, відповідачка показала суду, що не приділяє належної уваги своїм дітям, так як постійно працює, а тому у неї не має вільного часу, що б побачити своїх дітей та проводити з ними дозвілля та відпочинок, а відсутність з її боку будь-якого матеріального забезпечення своїх малолітніх синів, вона пояснює відсутністю у неї коштів на дітей, яких вона бачить досить рідко, 1-2 на місяць, зустрічаючись з дітьми на вулиці, побоюючись приходити до місця проживання дітей за адресою : [ADDRESS] , де вони постійно проживають з батьком, не пояснюючи суду причини такої поведінки. За клопотанням позивача та його представника, до судового засідання був запрошений для бесіди малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , який у присутності педагога - класного керівника Сердцевич Г.Д. , показав суду, що йому та його молодшому брату [PERSON] , [INFO] дуже подобається проживати разом батьком, з яким вони проживають разом на протязі останніх двох років, однак йому здається, що вони проживають з ним майже все життя. Пояснив також, що батько про них піклується, купує їм харчі, одяг, іграшки, учнівське приладдя, робить з ними домашні завдання, ходить в школу на батьківські збори, проводить з ними вільний час. Особисто він займається 3 рази на тиждень у секції греблі, які оплачує батько, якого він та брат дуже люблять та бажають і в подальшому проживати разом з батьком. Кілька місяців тому, вони з братом були в гостях у мами, де їм не подобається знаходитись, так як у мами відсутні умови для їхнього проживання, і їм тісно на одному дивані, де вони ночували, у мами відсутній стіл та умови для їхнього навчання. На запитання суду, [PERSON] показав, що згоден з тим, що б його маму позбавили батьківських прав, так як вона не приділяє їм з братом ніякої уваги, не виховує їх, жодного разу не приходила до їхньої школи і ніколи не спілкувалась з їхніми вчителями та класним керівником, що особисто підтвердила класний керівник старшого сина [PERSON] Сердцевич Г.Д. , пояснивши, що ніколи в очі не бачила матір дітей [PERSON] , постійно спілкуючись з батьком дітей (позивачем), який постійно цікавиться успіхами в навчанні свого сина [PERSON] , отримує від неї рекомендації щодо поліпшення успіхів в навчанні і порадами щодо репетиторів для дитини з різних предметів, зокрема з географії, вчителем якої вона є. Малолітній [PERSON] показав суду, що практично не знає свою матір, не знає про її життя, вона ніколи не цікавиться його успіхами в школі, майже не проводить з ним вільного часу, дуже рідко вітає їх з братом з Днем народження, однак знає, що мама проживає в м. Б.-Дністровському, в 1 годині пішком від них з батьком, а також розповів, що коли він намагається зателефонувати своїй матері, її телефон постійно відключений. В останній раз, його матір сама телефонувала йому 05.10.2021 р., однак їхня розмова була не тривалою. Взагалі мама телефонує йому 1-2 рази в місяць. Також, класний керівник старшого сина [PERSON] Сердцевич Г.Д. підтвердила суду, що позивач є членом батьківського комітету, який постійно приймає участь у шкільних заходах, дитина постійно охайно одягнена, має успіхи в навчанні, а в її особистій бесіді з [PERSON] , останній повідомив їй, що сварки між батьком та матір`ю, коли вони ще проживали разом, виникали з приводу того, що матір постійно п`є пиво та багато палить цигарок у його присутності та присутності молодшого брата, що йому не подобалось, що підтвердив в суді [PERSON] . В своєму висновку № 312/1436 від 05.07.2021 р. Орган опіки та піклування виконкому Білгород-Дністровської міської ради дійшов висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] з тих підстав, що вона сама заперечує проти цього, намагається ! налагодити стосунки з дітьми, а тому комісія за результатами розгляду, дійшла висновку про недоведеність свідомого нехтування [PERSON] батьківськими обов`язками (а.с. 74-78). Суд звертає увагу на той факт, що як позивач разом дітьми, так і відповідачка проживають в одному населеному пункті - м. Б.-Дністровський, а тому виправдання відповідачки, що вона нібито постійно працює, не маючи вільного часу побачитись зі своїми дітьми - не заслуговують на уваги, є хибними та суперечать засадам материнства, адже будь-яка матір, яка любить своїх дітей та бажає приймати участь у їхній долі та вихованні завжди може знайти час для побачень та спілкуванні з малолітніми дітьми, які виховуються без матері. Однак, в даній ситуації, з огляду на вищевикладене, суд не побачив в поведінці відповідачки стійкого та свідомого бажання налагодити контакт з дітьми, про що вказано у зазначеному висновку. В порядку ст. 164 СК України, згідно якої, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини - лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Саме до таких висновків дійшов суд, оцінивши всі вищевказані докази по справі та особисту думку старшої дитини сторін [PERSON] , 2009 р.н., який не заперечував проти позбавлення його матері [PERSON] батьківських прав щодо нього, вважаючи свою матір такою, що не приділяє йому належної уваги з підстав, описаних вище, а тому суд, в порядку ст. 19 СК України - не погоджується с вказаним висновком Орган опіки та піклування виконкому Білгород-Дністровської міської ради № 312/1436 від 05.07.2021 р., вважаючи його поверховим, складеним без ретельного та уважного дослідження всіх обставин справи, у зв`язку з чим суд не бере його до уваги, з огляду на його недостатню обґрунтованість, та таким, що суперечить інтересам дітей сторін. Суд зауважує, що знаючи під підпис про дату, час та місце проведення судового засідання, в якому буде допитана старша дитина, матір дітей свідомо і навмисно не з`явилась в засідання суду, не повідомивши суд про причини своєї неявки і не надавши суду будь-якої заяви про відкладення слухання справи, передбачаючи промову і висловлювання своїх думок сином [PERSON] з приводу її поведінки та ставлення до нього та молодшого сина [PERSON] . Суд вважає, що в даному випадку, відповідачка свідомо, без поважних причин, самоусунулася від виконання своїх прямих батьківських обов`язків щодо виконання своїх обов`язків по вихованню своїх малолітніх дітей та забезпечення здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, що відповідає приписам п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, не приділяючи жодної уваги фізичному і духовному розвитку обох дітей, їхньому навчанню, підготовки до самостійного життя, не забезпечуючи дітям необхідного харчування, медичного догляду, лікування своїх малолітніх синів, що вочевидь негативно впливає на їх фізичний розвиток, як складову їхнього виховання, періодично спілкуючись з дітьми не за своєю волею, а на виконання рішення виконкому Б.-Дністровської міськради від 14.05.2020 р. та в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення дітей, не надаючи дітям материнської турботи і доступу до культурних та інших духовних цінностей, чим в повному обсязі займається батьком дітей (позивач), не сприяючи засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі, до чого їх готує батько, не виявляючи інтересу до їхнього внутрішнього світу, а тому суд вважає доведеним свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, з огляду на що, судом застосовується позбавлення батьківських прав як крайній захід, беручи до уваги в першу чергу інтереси малолітніх дітей, які практично не бачать та не знають свою матір, думку старшої дитини щодо доцільності позбавлення матері батьківських прав, яку вона висловила в судовому засіданні, а також враховуючи, що негативне ставлення до своїх дітей, не змінилося у відповідачки навіть під час знаходження даної справи суді, що давало б підстави суду дійти зворотних висновків. При цьому, суд нагадує, що слідуючи вимогам ст. 169 СК України, мати, позбавлена батьківських прав - має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, під час розгляду якого, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка матері, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських її прав, а також, бере до уваги думку батька, з якою проживає дитина, враховуючи її інтереси, а також думку самої дитини, якщо вона її може висловити і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.

Outcome: approved