Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

17.07.2020 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про поділ спільної сумісної власності майна подружжя. Позов обґрунтований таким. Сторони перебували у шлюбі з 31.08.2012 року, від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 02.11.2017 року. Під час ведення спільного господарства, в шлюбі, 21.12.2014 року було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартиру за його згодою було оформлено на [PERSON] . На теперішній час добровільної згоди між сторонами про поділ майна не досягнуто. Враховуючи зазначене, [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що є спільним сумісним майном подружжя, стягнути понесені судові витрати. Ухвалою суду від 24.07.2020 року позовну заяву залишено без руху. 05.08.2020 року на виконання вимог ухвали суду позивачем усунуто недоліки. 04.09.2020 року судом позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 06.10.2020 року до суду подано відзив на позов. Заперечення проти позову [PERSON] обґрунтовує тим, що дійсно у період з 31.08.2012 року по 02.11.2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Після розлучення будь-яких спорів із позивачем не було, в тому числі, із приводу нерухомого майна. У власності [PERSON] , її брата та матері була квартира за адресою: [ADDRESS] . 15.01.2014 року зазначену квартиру було продано за 229 600 грн. У грудні 2014 року вона купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Квартира була оформлена на неї, позивач був присутнім при укладенні договору купівлі-продажу. Квартиру було придбано за 148 074,00 грн. Кошти на купівлю спірної квартири повністю були від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Спільних коштів, набутих за час шлюбу, у спірну квартиру вложено не було. У придбаній квартирі [PERSON] ніколи не мешкав, і не був зареєстрований. Вважає, що відсутні підстави для задоволення позову. 16.11.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив. [PERSON] зазначає, що квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] на праві спільної часткової власності у розмірі 1/3 частини. Тобто, грошових коштів, що отримала [PERSON] від продажу своєї частини квартири не вистачило б на придбання цілої квартири, спірна квартира була придбана сторонами за спільні кошти. Між продажом квартири по [ADDRESS] та купівлею житла по [ADDRESS] пройшов майже рік. При цьому, [PERSON] на час придбання спірного житла був працевлаштований на ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» технологом, отримував гідну заробітну плату. До розірвання шлюбу сторони проживали разом, вели спільне господарство, усі кошти завжди витрачались на потреби родини, вели спільний бюджет, ніколи не укладались шлюбні договори. У даному випадку квартира за адресою: [ADDRESS] є спільним майном подружжя і підлягає поділу. У судове засідання [PERSON] не з`явився, до суду надав заяву, в якій зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. У попередніх судових засіданнях був присутнім у залі суду та зазначив таке. У шлюбі він з відповідачем перебував з 2012 року по 02.11.2017 року, 29.12.2014 року вони придбали спірну квартиру, яку оформили на [PERSON] . Вартість квартири склала 148 074 грн., з яких: 80 000 грн. - це кошти від продажу 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , тобто особисті кошти відповідача, а інші 68 000 грн. - це спільні кошти сім`ї. У нотаріальній конторі при укладенні договору купівлі-продажу був присутнім, писав згоду на придбання нерухомості. Розраховувалася за спірну квартиру [PERSON] , у якої знаходилися кошти. У 2012 році у сторін народилась дитина - [PERSON] . Відповідач знаходилась у відпустці по догляду за дитиною три роки. До розірвання шлюбу вони з відповідачем та дитиною мешкали у нього в квартирі за адресою: [ADDRESS] (з березня 2013 року по грудень 2017 року). Він повністю забезпечував сім`ю. Фактично спірну квартиру купили для матері [PERSON] , так як їй не було де жити, але у подальшому, планували використовувати для їхньої сім`ї. Лише у 2018 році, після розірвання шлюбу відповідач з дитиною переїхала жити до спірної квартири, де мешкає на цей час зі своєю матір`ю. До 2018 року у спірній квартирі мешкала і була зареєстрована лише мати відповідача - [PERSON] . Вважає, що є підстави для задоволення позову. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. Зазначила суду, що знаходилась у шлюбі з позивачем з серпня 2012 року по листопад 2017 року. Від шлюбу у 2012 році народився син. У неї також від першого шлюбу є дитина. До розірвання шлюбу, вони вчотирьох мешкали за адресою: [ADDRESS] - у квартирі позивача. Вона була власником 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , також співвласниками цієї квартири були її брат та матір. На початку 2014 року зазначена квартира була продана, а на кошти від її продажу було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . Кошти від продажу квартири не були розподілені на трьох, так як було вирішено придбати іншу квартиру. Фактично її брат та матір відмовився від своєї частини грошових коштів. Тобто, спірна квартира була придбана на її особисті кошти і не є спільною сумісною власністю подружжя. Дійсно, після народження дитини, вона впродовж трьох років знаходилась у декретній відпустці. На той час [PERSON] працював і забезпечував сім`ю, тому накопичувати кошти не було можливості, а тим паче на придбання квартири. У спірній квартирі після її купівлі мешкала її матір, а у 2018 році вона з дітьми також переїхала у цю квартиру. Допитана як свідок [PERSON] зазначила, що вона є матір`ю відповідача. На початку 2014 року вони з донькою - [PERSON] та її сином продали квартиру, яка їм належала на праві власності за адресою: [ADDRESS] , так як мали намір купити іншу квартиру. Фактично продажом квартири займалася вона. Квартира була продана за 229 600 грн. Її син після отримання грошових коштів за вказану квартиру відмовився від своєї частини. Частиною грошових коштів вона розрахувалася за комунальні борги, а за інші грошові кошти вони разом з [PERSON] у грудні 2014 року придбали квартиру за адресою: за адресою: [ADDRESS] . Квартира придбавалася для неї та відповідача. У спірній квартирі її донька почала жити лише у 2018 році, до цього часу відповідач мешкала зі своєю сім`єю у квартирі чоловіка - [PERSON] . У спірній квартирі зареєстрована була тільки вона, донька з дітьми були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов до такого. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в шлюбі з 31.08.2012 року, який був зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, серії [NUMBER] (актовий запис № 213) (а.с. 7). [INFO] від шлюбу народилась дитина - [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 8). Також, сторонами по справі зазначено і не спростовано, що [PERSON] на час укладення шлюбу з позивачем мала дитину від першого шлюбу, яка мешкала разом із сторонами. Після народження [PERSON] , відповідач три роки перебувала у відпустці за доглядом за дитиною. У період з 29.03.2013 року по 13.12.2017 року [PERSON] разом з дітьми проживала та була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] (а.с. 20). Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горбашко М.В., [PERSON] придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 29,01 кв.м, житловою площею 16,2 кв.м. Вартість квартири у договорі зазначена - 148 074,00 грн. Пунктом 7 даного договору передбачено, що купівлю-продаж вчинено за заявою про згоду на придбання квартири чоловіка покупця - [PERSON] (а.с. 9). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216448624 від 15.07.2020 року право власності на квартиру, загальною площею 29,01 кв.м, житловою площею 16,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 11-12). Тобто, з наданих документів встановлено, що спірна нерухомість була придбана в період шлюбу. Згідно з вимогами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. №11). Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Вирішуючи питання про правовий статус спірної квартири як об`єкта сумісної власності подружжя, суд також виходив з таких обставин. 15.01.2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , де продавцями зазначені: [PERSON] (брат відповідача), [PERSON] (мати відповідача) та [PERSON] , так як кожному належали по 1/3 частині зазначеної квартири. Квартиру було продано за 229 600,00 грн., тобто частка кожного склала по 76 533 грн. У період з 2012 року по 2015 рік [PERSON] знаходилась у декретній відпустці по догляду за дитиною, тобто інших доходів, окрім, соціальної допомоги на утримання дитини, вона не отримувала. [PERSON] офіційно працевлаштований на ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод», працює на посаді інженера-технолога, його середньомісячна заробітна плата за період з січня 2012 року по грудень 2012 року (включно) складає 3 657,79 грн., з січня 2013 року по грудень 2013 року - 3 476,99 грн. Також, сторонами підтверджено, що вони однією сім`єю вели спільне господарство і разом мешкали за адресою: [ADDRESS] . Окрім показань свідка [PERSON] , яка зазначила, що кошти від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] не було поділено на трьох, а усі кошти були передані [PERSON] для купівлі іншого житла, інші докази даного факту відсутні. Оцінюючи показання свідка [PERSON] , суд приймає до уваги той факт, що остання є матір`ю відповідача, мешкає у спірній квартирі, а отже, є зацікавленою особою. На цих підставах вважаю за неможливе оцінити показання свідка [PERSON] як достовірний та належний доказ в частині факту придбання спірної квартири, а саме: за які саме кошти. Враховуючи час придбання спірної квартири (під час шлюбу); кошти, за які було придбано спірну квартиру (вартість квартири - 148 074,00 грн., за показаннями самого позивача особисті кошти [PERSON] у вартості спірної квартири складають 80 000 грн. (кошти від продажу квартири за адресою: [ADDRESS] )); мета придбання спірної квартири (для матері відповідача, так як у останньої було відсутнє місце мешкання, але у подальшому планувалося використовувати спірну квартиру в інтересах сім`ї), а також інші обставини: що у період 2012-2015 р.р. позивач працював та утримував сім`ю, уся родина [PERSON] проживала у квартирі позивача, тому, на думку суду, 2/5 частини спірної квартири (148 074 грн. - 80 000 грн. = 68 074 грн.) є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і відповідно, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] . Отже, частка [PERSON] у спірній квартирі, вважаю, буде складати 1/5. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову сплачений судовий збір в сумі 1690,80 грн. (840,80 грн. + 850 грн.). Відповідно до висновку вартості квартири ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 335 377 грн., тобто вартість Ѕ частини квартири складає 167 688 грн. 50 коп., тобто при подачі позову [PERSON] повинен був сплатити 1676 грн. 89 коп. Оскільки позов задоволено частково, а саме - на 40 % (1/5 Х 100% : Ѕ), то судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно в сумі 670 грн. 76 коп. (1676,89Х40%:100%).

Outcome: partial