Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

16 березня 2021 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Виконавчий комітет Саксаганської районної у місті ради, третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивачка зазначила, що у відповідності до договору купівлі-продажу їй належить право власності на квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира є однокімнатною житловою площею 17,1 кв.м. загальною площею 30,9 кв.м. та розташована на п`ятому поверсі п`ятиповерхового будинку. Як власник квартири 24 травня 2011 року вона зареєструвала в вищевказаній квартирі відповідача [PERSON] . На даний час, в її квартирі зареєстровані: вона, [PERSON] - донька позивача, [PERSON] - онук позивачки та відповідач [PERSON] . Відповідач з 2013 року не мешкає в квартирі, його реєстрація в квартирі створює для неї, як для власника суттєві проблеми в тому числі і матеріальні. Про відсутність відповідача складено акт. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 19 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Через канцелярію суду 12 квітня 2021 року позивач надала уточнену позовну заяву. Згідно заявлених позовних вимог за уточненою позовною заявою позивач просить визнати відповідача втратившим право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . 13 квітня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 22 грудня 2021 року ухвалою суду залучено третю особу [PERSON] . Позивач в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач її давній знайомий. На його прохання, вона у 2012 році зареєструвала останнього в своєму помешканні, оскільки той не міг працевлаштуватись. Відповідач ніколи не проживав в її квартирі, речей не приносив, комунальні платежі не здійснював. Вона не може розшукати відповідача, щоб вирішити питання про його знаяття з реєстрації, тому просить її позов задовольнити, проти винесення зачного рішення не заперечує. Третя особа [PERSON] позов пітримала та вказала, що зареєстрована в квартирі своєї матері [PERSON] , квартира належить її матері, в квартирі зареєстрований також відповідач - знайомий її матері [PERSON] , однак він такм ніколи не машкав, його речей в квартирі немає. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов чи заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Представник Виконкому Саксаганської районної у місті ради в судове засідання не з`явився, але надав суду клопотання, в якому просить розглянути справу у відсутності їх представника, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що товарищує з позивачкою, буває в її помешканні. Квартира однокімнатна.,чоловічих речей в квартирі немає, відповідач там ніколи не проживав. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що знає позивачку, був в її квартирі декілька разів. Квартира однокімнатна, чоловічіх речей в ній немає. Зі слів позивачки йому відомо, що вона зареєструвала свого знайомого в квартирі, однак той там ніколи не проживав, коштів на утримання житла не надавав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, свідків, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, приходить до висновку про задоволення позову за таких підстав. Як підтверджується матеріалами справи та встановлено в судовому засіданні, згідно договору купівлі-продажу ААО № 117375 від 22.07.1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А., [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 26). Право власності на вказану квартиру зареєстровано 13.08.1998 року в КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (а.с. 26 на звороті). Як зазначено у довідці ЖБК «Космос» від 12.03.2021, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 28). Згідно акту від 12.03.2021 року складеного ЖБК «Космос», [PERSON] не поживає за місцем своєї реєстрації у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 2013 року (а.с.30). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] не мешкає за адресою [ADDRESS] , суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, з огляду на встановлені у судовому засіданні обставини та наведені норми чинного законодавства, позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у справі доказами, а тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908,00 грн., сплачений останньою під час звернення з позовом до суду (а.с. 1). Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved