Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

16.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому (з урахуванням уточнення та збільшення розміру позовних вимог) прохає: - визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку з господарськими будівлями, розташованого по вул. Леніна, 134 селища Градизьк Глобинського району Полтавської області, від 1.10.2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3214 ; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5320655400:30:006:0495, розташованої в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Леніна, 134, укладений 1.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3220; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1534 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5320655400:30:006:0494, розташованої в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Леніна, 134, укладений 1.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3222. Мотивував наступним. Вказані обєкти нерухомості були придбані в шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] (його батька) та відповідача [PERSON]. Їх власником значилася [PERSON]. 30 вересня 2015 року його батько [PERSON] помер. Після його смерті дружина померлого [PERSON] 1 жовтня 2015 року, на підставі письмової згоди чоловіка на відчуження названого майна, яка надавалася [PERSON] ще за його життя, уклала договори купівлі-продажу, відповідно до яких продала житловий будинок з господарськими будівлями та дві земельні ділянки: одна площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5320655400:30:006:0495, друга площею 0,1534 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5320655400:30:006:0494, розташовані в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Леніна, 134 своєму синові [PERSON]. Таким чином, [PERSON] вийшла за межі своїх цивільних прав та розпорядилася частиною майна, що їй не належала, оскільки на час продажу ? частка будинку та ? частка земельних ділянок, що належали його померлому батькові, набули статусу спадкового майна. А отже, він (позивач) позбавлений можливості на отримання спадщини [PERSON] і його спадкові права порушені. У судове засідання позивач [PERSON] не з»явився, належним чином повідомлений про час місце розгляду справи. У заяві до суду прохав розглянути справу у його відсутності. Його представник за довіреністю адвокат [PERSON], у судовому засіданні позов підтримувала, посилаючись на підстави та обставини, зазначені в ньому. Додатково, в обґрунтування позовних вимог, вказала, що відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи втрачається із її смертю, тому письмова згода на продаж житлового будинку та земельних ділянок, яка давалася [PERSON] ще за його життя, не могла бути використаною після його смерті для нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилася. Належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що його мати та [PERSON] придбали спірний будинок у селищі Градизьк за гроші виручені від продажу квартири його матері, та будинку на вул. Баумана в м. Кременчуці, в якому проживали разом, але не змогли утримувати через фінансові труднощі. Будинок в Градизьку також вирішити продати через борги. Останнім часом [PERSON] хворів, тому витрачалися значні кошти на його лікування, в тому числі і його (відповідача) кошти. Позивач батька не відвідував і жодним чином не допомагав у лікуванні. В лютому 2015 року він (відповідач) звернувся до нотаріуса, той надав перелік документів, необхідних для продажу майна. Вони були повністю зібрані і подані у вересні 2015 року. Після цього нотаріус повідомив, що все готово і 1 жовтня 2015 року слід приїхати для оформлення договорів купівлі-продажу. Під час оформлення вказаних договорів нотаріус не задавав питання щодо [PERSON], тому він та мати і не повідомляли про смерть останнього. Вважає, що оспорювані договори були оформлені відповідно до чинного законодавства, яке не встановлює строк дії письмової згоди співвласника майна на його відчуження. Представник відповідачів адвокат [PERSON], у судовому засіданні позов не визнав, прохав відмовити у його задоволенні, а заходи забезпечення позову скасувати. Посилався при цьому на те, що відчужуючи будинок, [PERSON] діяла в межах норм чинного законодавства, оскільки відповідно до ч.2 ст. 65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Крім цього, другим з подружжя [PERSON], була надана згода на такі дії. Також чинним законодавством не передбачено обмежень щодо строку дії згоди другого з подружжя на укладення договору, тому вимоги закону при укладенні договору були дотримані. Залучена до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - [PERSON] (дружина відповідача [PERSON], яка надавала згоду на придбання ним нерухомого майна за спільні кошти подружжя), у судове засідання не з»явилася. Направила до суду заперечення, в якому прохала у задоволенні позову відмовити повністю. Привела при цьому ті ж аргументи, що і представник відповідачів. Треті особи - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON], представник Глобинської районної державної адміністрації, в особі сектору державної реєстрації, у судове засідання не з»явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Заперечень на позов не надали. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, встановив наступне. Згідно свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 304506, виданого виконавчим комітетом Градизької селищної ради, [PERSON] помер 30 вересня 2015 року в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області. [PERSON] батько [PERSON], [INFO] (позивача у справі), що підтверджується відповідним записом у свідоцтві про його народження (серія І-КЕ № 400756, видане 18.08.1976 року) . Позивач, як спадкоємець першої черги спадкування за законом, в установлений законом строк звернувся до Градизької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини і від неї не відмовився, тому має право, як заінтересована особа права якої порушено, на звернення до суду з зазначеним позовом. Доказів протилежного відповідачами не надано (наприклад, що позивач в порядку ч.5 ст. 1224 ЦК України усунений від права на спадкування). З витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі вбачається, що державним нотаріусом [PERSON] 13.10.2015 року заведена спадкова справа № 202. При дослідженні її копії встановлено, що інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини не зверталися. Не заперечується сторонами і доводиться документально, що [PERSON] з 29 квітня 2009 року і до дня смерті перебував у шлюбі з [PERSON] (актовий запис про шлюб № 119 від 25 квітня 2009 року, складений у Крюківському відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького МУЮ ). Під час шлюбу, 3 серпня 2011 року [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 3 серпня 2011 року, посвідченого нотаріально приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2667, за згодою свого чоловіка [PERSON], придбала у власність будинок з господарськими будівлями № 134, розташований по вулиці Леніна в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області. 1 жовтня 2015 року, тобто наступного дня після смерті свого чоловіка [PERSON], вказаний будинок з господарськими будівлями вона продала своєму синові [PERSON], підтвердження чому є договір купівлі-продажу від 1.10.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 3214. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про реєстрацію прав та їх обтяжень, наявного в нотаріальній справі, копія якої досліджена в суді, вбачається, що на час продажу - 1.10.2015 року, [PERSON] значилася титульним власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Леніна, 134. Цього ж дня - 1 жовтня 2015 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5320655400:30:006:0495, розташованої в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області по вул. Леніна, 134, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3220; та договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1534 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5320655400:30:006:0494, розташованої за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3222. У нотаріальних справах по продажу будинку та земельних ділянок, копії яких досліджені судом, наявна письмова згода [PERSON], датована 17.02.2015 року, дана дружині [PERSON] на продаж (укладання договору купівлі-продажу) вищеназваного житлового будинку з господарськими будівлями та приватизованих земельних ділянок площею 0,1534 га та 0,10000 га, які розташовані за тією ж адресою, і, як зазначено дослівно, « що є нашою спільною сумісною власністю , за ціну та на умовах їй відомих, які ми попередньо обговорили і вважаємо вигідними для нас, укладення цього договору відповідає нашому спільному волевиявленню». Справжність підпису [PERSON] засвідчена нотаріусом. Вищеназвані правочини договори купівлі-продажу нерухомого майна від 1.10.2015 року, є оспорюваними, оскільки позивач, як заінтересована особа, заперечує їх дійсність. Згідно\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~Відповідно до ст. 60 ЦПК України \~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.\~\~ Ст. 179 ЦПК визначено, що \~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Згідно \~ ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічний припис є в ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Приписи щодо права спільної власності містить і ЦК України. Згідно ч.1 ст. 355 ЦК майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. В ч.2 ст. 65 СК України зазначено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За приписом ч.3 цієї ж статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Згідно п.п.4.2 п.4 глави І розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Мінюсті 22.02.2012 року, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім»я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. За ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. За ч.3 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ч.1 ст. 216 ЦК встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою (ч.5 ст. 216 ЦК). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч.1 ст. 1261 ЦК України). Ч.4 ст. 25 ЦК України визначено, що цивільна правоздатність особи припиняється у момент її смерті. Судом достовірно встановлено, що спірні договори купівлі продажу нерухомого майна нотаріально посвідчувалися 1 жовтня 2015 року, тобто вже після смерті співвласника майна - [PERSON] та на підставі його письмової згоди, яка видавалася за життя останнього. З вищенаведених норм випливає, що письмова згода другого з подружжя на укладення договору, який потребував нотаріального посвідчення і державної реєстрації, була обов»язковою. Тобто, без надання нотаріусу вказаної згоди продавець не змогла б реалізувати своє право на продаж майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, а отже, вказаний документ породжував цивільне право. Здатність мати цивільні права та обов»язки (цивільну правоздатність) фізична особа має лише за життя. Це означає, що зі смертю [PERSON] припинила дію і його письмова згода ( як волевиявлення живої особи). Крім цього, смерть спадкодавця змінила статус нерухомого майна (житлового будинку і земельних ділянок) : за життя [PERSON] це була спільна сумісна власність подружжя; після його смерті ? частка будинку та ? частка земельних ділянок (виходячи із рівності часток подружжя у спільному сумісному майні) ввійшла до складу спадкового майна, яке за відсутності заповіту померлого, має успадковуватися спадкоємцями за законом за правилами глави 86 ЦК України. З огляду на викладене, відповідач [PERSON], достовірно знаючи про смерть свого чоловіка, діяла всупереч вказаним вимогам закону,вийшла за межі своїх цивільних прав та розпорядилася частиною майна, що їй не належала. Тому укладені нею, як продавцем, договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок мають бути визнані недійсними повністю. При цьому суд виходить з того, що розпорядитися своє часткою (1/2) у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] могла лише після її визначення, тобто після поділу майна, що було у спільній сумісній власності, а розпорядитися часткою будинку, на яку має право в порядку спадкування за законом (1/2 : 2 =1/4) могла лише після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та державної реєстрації цього права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, станом на 1.10.2015 року права на відчуження вищеназваного нерухомого майна відповідач не мала. З вказаних підстав позов підлягає задоволенню, як обґрунтований та доведений належними доказами. Заперечення відповідачів та їх представника на позов , з посиланням на лист Міністерства юстиції України від 5.05.2016 року № 15675/Т-10694/13, про те, що чинним законодавством не передбачений строк чинності заяви про згоду одного з подружжя на укладення правочину по відчуженню спільного майна подружжя, суд оцінив критично і до уваги не взяв. Адже це положення діє, якщо той з подружжя, хто давав письмову згоду на відчуження, є живим. В конкретній ситуації відповідачі просто вихватили думку із контексту цього листа, не врахувавши того, що норми чинного законодавства слід оцінювати в системному зв»язку та сукупності. Також суд вважає неспроможною заяву відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON] у судовому засіданні, про те, що обставини, які свідчать за чиї кошти було придбано майно, залишилися поза увагою суду та що вказане майно є особистою приватною власністю [PERSON]. Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України відповідачі та їх представник зобов»язані були надати усі наявні у них докази на підтвердження вказаної обставини, в строк, передбачений ч.2 ст. 27 ЦПК України, але не надали їх. Крім цього, суд звернув увагу, що в письмовій згоді [PERSON], яка надавалася нотаріусу продавцем, статус майна визначено, як спільна сумісна власність. Тобто, вказане було відомо дружині [PERSON] і нею не оспорювалося. Також суд вважає за необхідне відреагувати на твердження відповідача [PERSON] та представника відповідачів [PERSON], що позов обґрунтовано лише посиланням на загальні норми статей 203, 215 ЦК України, а конкретна норма права, яка ніби-то була порушена, не зазначена. Так, підставами позову, які відповідно до вимог статей 31, 214 ЦПК суд не може змінити за власною ініціативою, є не саме посилання на певну норму закону, а обставини (факти), якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому суд з»ясовує (уточнює) підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача. Така позиція була висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 22 жовтня 2008 року і суд її розділяє. Конкретні норми права, які були порушені при укладенні вказаних договорів у рішенні суду наведені. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позовні вимоги [PERSON] (в остаточному варіанті) містять три вимоги майнового характеру, які повинні були бути сплачені за ставками, які діяли на момент їх пред»явлення. [PERSON] сплачено всього 1191 грн. 21 коп. судового збору (551.21 + 640-00), недоплата судового збору складає 640 грн.. Тому сума недоплати стягується з позивача на користь держави, а відшкодування сплаченого ним судового збору стягується з відповідачів на його користь в рівних частках по 595 грн. 61 коп. з кожного (1191.21 : 2 = 595.61).

Outcome: approved