Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

17.05.2003 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Фриз) укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Саксаганського міського управління юстиції м. Кривого Рогу, актовий запис №218. Від шлюбу у сторін 21.11.2003 року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ №231449 від 08.12.2003 року (а.с.14). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.11.2014 року шлюб між подружжям розірвано (а.с.15). Після розірвання шлюбу [PERSON] разом з сином [PERSON] почали проживати окремо від [PERSON] за адресою: мкр-н. Сонячний 36/30, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, що підтверджується актом з місця проживання від 01.10.2015 року та не оспорювалось позивачем в ході судового розгляду справи (а.с.16). Судовим розглядом встановлено, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.46-47) та сторонами визнано, в період перебування сторін в шлюбу було придбано нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: мкр-н. Гірницький 35/123, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 26.08.2005 року, запис №184 в книзі 141-п/184 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу серії ВСІ №578394 від 26.08.2005 року. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що оскільки квартира придбана в період перебування її в шлюбі зі [PERSON], є спільною сумісною власністю подружжя із рівністю їх часток, а тому відповідно просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначав, що близько 83% вартості квартири він виплатив самостійно, у звязку з чим спільною сумісною власністю можна вважати лише 17% квартири, які й підлягають поділу. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача із наданням оцінки доводам та запереченням відповідача в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного. Відповідно до\~Конституції України,\~засади регулювання шлюбу і сімї визначаються виключно законами України. Рівність прав і обовязків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Зі змісту положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості Сімейний кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, яка кореспондує з п.п.24, 30\~постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», особистою приватною\~власністю дружини,\~чоловіка є\~майно,\~набуте нею/ним\~за час\~шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування\~або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття - спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17. Як визнано сторонами, що не потребує окремого доказування, спірну квартиру, розташовану за адресою: мкр-н. Гірницький 35/123, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, придбано за рахунок коштів, отриманих в кредит за кредитним договором №014/0125/2445/74 від 26.08.2005 року, укладеним між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» як кредитором та [PERSON] як позичальником. Так, відповідно до п.п.1.1, 1.2, 2.1 кредитного договору (а.с.36), [PERSON] отримав кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 21\~900 доларів США строком на 120 місяців з 26.08.2005 року до 25.08.2015 року для використання на споживчі цілі. В рахунок забезпечення виконання кредитно-договірних зобовязань 26.08.2005 року між [PERSON] та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено договір іпотеки №014/08/11-24/015/05, за яким предметом іпотеки виступала квартира №123 в буд.№35 на мкр-ні Гірницький в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 65 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., придбана [PERSON] за кредитні кошти (а.с.37-39). Не визнаючи позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що кредитний договір на придбання квартири, а також договір про надання цільової позики на придбання житла за №984 від 07.12.2005 року між ним та ВАТ «Кривбасзалізрудком», укладалися ним одноособово без отримання попередньої згоди дружини на їх укладення, що не може свідчити про придбання квартири в інтересах сімї. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний обєкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до обєктів права спільної сумісної власності визначено ч.3 ст. 61 СК України, згідно з якою якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до обєктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сімї, а не власні, не повязані з сімєю інтереси одного з подружжя. Як вказувала позивач, що не оспорював відповідач, після придбання квартири, вони почали одразу в ній проживати всією сімєю. Фактично квартира була придбана як житло для сімї. Вказані обставини суд розцінює як пряме свідчення того, що спірне житлове приміщення придбано саме в інтересах сімї для задоволення їх житлових потреб, за їх спільною участю, а тому презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя в даному випадку має місце бути. Однак, встановивши, що спірна квартира, яка\~є обєктом права спільної сумісної власності подружжя,\~була придбана за час шлюбу за кошти, отримані відповідачем у кредит, суд відповідно враховує, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок кредитних коштів квартиру унаслідок укладення кредитного договору та договору про надання цільової позики виникає також і зобовязання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої\~грошової суми,\~виконання яких подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Відтак, праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобовязання повернення грошової суми, що позичалася на придбання цієї квартири. Дійсність кредитного договору та договору позики, як таких, що були укладені її чоловіком без її попередньої згоди, що виходять за межі дрібного побутового, позивач не оспорювала. Щодо обовязковості врахування боргових зобовязань подружжя при поділі майна, що не знаходяться поза межами спірних правовідносин, також зводиться правова позиція Верховного Суду України, викладена в постановах від 27.04.2016 року № 6-486цс16, від 14.09.2016 року\~№ 6-539цс16 та Верховного Суду у постановах від 06.06.2018 року у справі №712/6574/16-ц, від 25.04.2018 року у справі №212/8891/15-ц. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] доводив, що більшу частину кредиту він повернув одноособово за рахунок власних коштів. Суд приймає до уваги такі доводи відповідача, оскільки вони є доречними та доведеними з огляду на наступне. Так, в період перебування в шлюбі [PERSON] набув в особисту приватну власність в порядку спадкування на підставі рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.11.2005 року №2-3888/05 (а.с.69) 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: мкр-н. Гірницький 36/48, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. 16.06.2007 року [PERSON] продав зазначену частку квартири її іншому співвласникові [PERSON] за 50 000 грн., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу серії ВЕЕ №575016 (а.с.70). Допитана судом в якості свідка [PERSON] вказані обставини підтвердила, як і те, що при укладенні правочину одразу сплатила [PERSON] 50\~000 грн. В ході судового розгляду відповідач вказував, що виручені за продаж частки майна, яка належала йому на праві особистої приватної власності, він вніс в рахунок погашення кредиту 18.03.2008 року в еквіваленті 10\~029,87 доларів США (з проведенням конвертації 50\~000 грн. за курсом долару США, діючим на той момент), що також підтверджується довідкою ПАТ «[PERSON] Аваль» №189 від 23.12.2006 року (а.с.67), в якій вказана банківська операція дійсна була проведена [PERSON] Доказів в спростування вказаних обставин позивачем суду не надано. Судом встановлено, що кредитна заборгованість за придбану спірну квартиру у період шлюбу була погашена не повністю, що також не заперечувала особисто й позивач в судовому засіданні, адже як слідує з довідки ПАТ «[PERSON] Аваль» №31 від 02.03.2017 року (а.с.76), фактично заборгованість по кредиту було погашено в повному обсязі на початку 2017 року саме [PERSON] Поміж іншим, як вказував позивач, що підтверджується довідкою ПАТ «[PERSON] Аваль» №189 від 23.12.2006 року (а.с.67-68), після розірвання шлюбу 24.11.2014 року - остаточного припинення шлюбних стосунків, відповідач продовжував самостійно погашати кредитну заборгованість, сплативши всього за період з 24.12.2014 року по 12.12.2016 року 798 доларів США, з яких: 24.12.2014 року 32,07 доларів США (тіло), 17,93 доларів США (проценти), 08.01.2015 року 24 доларів США (тіло), 24.02.2015 року 19 доларів США (тіло), 26.05.2015 року 30 доларів США (тіло), 19.06.2015 року 82,60 доларів США (тіло), 17,40 доларів США (проценти), 29.07.2015 року 70 доларів США (тіло), 31.08.2015 року 51 доларів США (тіло), 30.09.2015 року 42,26 доларів США (тіло), 9,74 доларів США (проценти), 26.10.2015 року 42,07 доларів США (тіло), 7,93 доларів США (проценти), 09.11.2015 року 61 доларів США (тіло), 18.12.2015 62,64 доларів США (тіло), 17,36 доларів США (проценти), 29.01.2016 року 16,79 доларів США (тіло), 3,21 доларів США (проценти), 16.02.2016 року 77,65 доларів США (тіло), 12,35 доларів США (проценти), 26.04.2016 року 20 доларів США (тіло), 24.06.2016 року 32 доларів США (тіло), 08.07.2016 року 55,85 доларів США (тіло), 17,15 доларів США (проценти). Посилання представника відповідача, що [PERSON] протягом періоду з 13.12.2016 року по 02.03.2018 року сплатив ще 909,50 доларів США суд не приймає до уваги з огляду на те, що у банківських документах, наявних в матеріалах справи, проведення таких операцій не відображено, а інших доказів в рахунок доведення своїх доводів він суду не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що з 21\~900 доларів США вартості спірної квартири, розмір якої відповідач підтвердив, за рахунок власних коштів він сплатив 10\~029,87 доларів США та 798 доларів США, а загалом 11625,87 доларів США, що становить 53% загальної вартості спірного майна, у звязку з чим спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу між сторонами є 47% квартири. Посилання відповідача на те, що отримувана ним заробітна плата в ПАТ «Кривбасзалізрудком», яка вносилась в рахунок погашення кредиту та позики, отриманої на роботі в сумі 50 000 грн., що в еквівалентні 6689,41 доларів США було внесено 15.12.2005 року в рахунок погашення кредиту, є його особистою власністю суд оцінює критично, оскільки відповідно до ч.3 ст.61 СК України (в редакції з урахуванням змін, внесених Законом України від 22.12.2006 року) заробітна плата, інші доходи, одержані одним із подружжя \~є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та витрачались в інтересах сімї. При цьому, сімейний бюджет сторін складала як заробітна плата [PERSON] в ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с.42-43), так і заробітна плата [PERSON] в ПАТ «Кривбасзалізрудком», яка нараховувалась їй з квітня 2007 року (а.с.99-109). Факт її перебування у декретній відпустці не може визначати можливість віднесення отримуваної [PERSON] заробітної плати до його особистої приватної власності. Крім того, в обґрунтування своїх заперечень представник відповідача [PERSON] посилався на\~правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15, проте не звернув увагу на змінену позицію Верховного Суду України у справі № 6-843цс17 від 24.05.2017 року, яка відповідає нормам СК України про презумпцію спільності майна подружжя, за якою не позивач доводить, а відповідач спростовує цю презумпцію. Згідно ст.ст.355, 368 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) без визначення часток кожного з них, належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Оскільки судом встановлено, що саме за рахунок особистих коштів [PERSON] в більшій частині здійснювалося погашення їх спільного зі [PERSON] боргу, та позивачем не доведено, що після припинення шлюбних стосунків нею вносились її особисті кошти у рахунок погашення кредитних зобовязань до їх повного виконання, проаналізувавши встановлені обставини, надавши оцінку доказам та доводам обох сторін, з огляду на не заявлення сторонами вимог про поділ боргових зобовязань, суд приходить до висновку про доцільність відступлення від рівності часток при вирішенні питання про поділ майна в бік збільшення частки [PERSON], яка становить в межах 76,5%, що складає 3/4 частини квартири. У звязку з цим суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] із визнанням за нею права власності на 1/4 частину квартири №123 в будинку №35 на мікрорайоні Гірницький в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 65,0 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., із залишенням у власності [PERSON] 3/4 частин спірної квартири. Саме такий спосіб поділу спірного майна, на переконання суду ґрунтуватиметься на засадах розумності та справедливості. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України та з огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 4437,50 грн. судових витрат, з яких: 3500 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу та 937,50 грн. судового збору пропорційно частині задоволених вимог (50%). Оскільки позивач не заявляла до стягнення понесені нею витрати на проведення оцінки квартири в сумі 350 грн. та не включала їх до розрахунку судових витрат, суд не вбачає підстав для їх відшкодування.

Outcome: partial