Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

16 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, уточнивши позовні вимоги,просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS], мотивуючи свої позовні вимоги тим, що шлюб між сторонами розірваний судом, а спірна квартира належить позивачевіна праві приватної власності, у зв'язку з чим відповідач не має законних підстав для користування цим майном. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.02.2014 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 24.06.1989 у відділі ЗАУС Чернігівського міськвиконкому. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕЕ № 720958 від 29.11.2001, спадкоємицею майна померлої [PERSON] є[PERSON] Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з квартири, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 10). В даній квартирі зареєстрований також відповідач [PERSON], щопідтверджується копією довідки № 1143ОЖБК м. Чернігова від 07.10.2013 (а.с. 9). Також судом встановлено, що постановами головного державного виконавця Деснянського ВДВС Чернігівського міського управління юстиції Счасливою А.В. від 28.10.2014 відкриті виконавчі провадження № 45242840 та № 45243381 з виконання виконавчих листів № 750/5269/14-2/750/1809/14, виданих 17.10.2014 Деснянським районним судом м. Чернігова про вселення [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні цим житловим приміщенням. Під час судового розгляду встановлено, що судове рішення, на підставі якого видані зазначені виконавчі листи, по даний час не виконано. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як вбачається з положень статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В той же час, відповідно до приписів статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленні статтею 162 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 157 ЖК України, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як убачається з аналізу змісту зазначених положень ЦК України та ЖК України, передбачене ст. 319 ЦК України право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд не позбавляє особу, з якою він припинив сімейні відносини, права користування жилим приміщенням. Виселити особу, яка проживає разом з власником, можливо лише у випадках, передбачених ст. 116 ЖК України. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зі змісту позовних вимог та наданих у судовому засіданні пояснень позивача та її представника суд робить висновок, що єдиною підставою для виселення відповідача є право власності на спірну квартиру, що не є достатнім для задоволення позовних вимог. До того ж суд зауважує, що факт непроживання відповідача у квартирі, з якої позивач просить його виселити, доведений показаннями допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та не оспорюється позивачем. Виселення ж особи з житлового приміщення, в якому вона не проживає, а отже і не створює власнику перешкод у користуванні його власністю в розумінні ст. 391 ЦК України, не передбачено житловим та цивільним законодавством та суперечить суті спірних правовідносин. За таких обставин, із заявлених позивачем підстав позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed