Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

16 липня 2021 року позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування своїх вимог вказувала, що відповідно до договору дарування частки в праві спільної часткової власності на квартиру від 01.10.2016 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020 року [PERSON] стала повноцінним власником квартири що за адресою [ADDRESS] . Згідно довідки виданої Управлінням з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 05.07.2021 № 14542-01-10 за адресою [ADDRESS] , зареєстровані громадяни [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже згідно вказаної довідки за вказаною адресою зареєстрована [PERSON] (Відповідач) яка відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.03.2021 та 01.07.2021, не проживає по місцю своєї реєстрації більше одного року без поважних причин, а саме остання не проживає з квітня 2009 року. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі житлом не цікавиться та не користується. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила прав користування житловим приміщенням. 16 серпня 2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі , позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду невідомі. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відзиву на позов не подавала. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. 27.11.2000р. на підставі свідоцтва про право власності органу приватизації право власності на квартиру по [ADDRESS] ) набули у рівних частках по 1/4: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 01 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] (дарувальниці), а також [PERSON] (обдаровувана) укладений договір дарування 1/2 частини квартири, на підставі якого відповідачка подарувала позивачці належну їй 1/4 частини спірної квартири. 15 вересня 2020 року позивач на підставі свідоцтва про право на спадщину набула права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Таким чином, [PERSON] є одноосібним власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 27.11.2000р. (1/4), договору дарування від 01.10.2016р. (1/2), свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.09.2020р. (1/4). Відповідно до актів про не проживання особи за місцем реєстрації та відсутності особистих речей від 15.03.2021 року та 01.07.2021 року встановлено, що відповідач з квітня 2009 року по теперішній час у квартирі [ADDRESS] не проживає, особистих речей вказаної особи не виявлено. Відповідно до відповіді Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради за адресою [ADDRESS] станом на 05.07.2021 року зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Отже, після відчуження квартири відповідачка продовжує бути зареєстрований у спірному житловому приміщенні, що підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації ЧМР. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до ст.391 ЦК України. В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно з законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, вона має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній темі. (п. 56 у справі «Зехентнер проти Австрії»). При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317,383ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Суд виходить з того, що шляхом відчуження частини спірної квартири за договором дарування від 01.10.2016р. відповідачка з власної волі припинила право користування спірною квартирою, оскільки умовами вказаного договору сторонами не погоджувалось право відповідачки після відчуження квартири проживати чи бути зареєстрованою у відчуженій нею частині квартири. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки реєстрація відповідачки пірному житловому приміщенні створює перешкоди позивачці у користуванні належною їй квартирою, чим порушує її права як власника, збільшуючи витрати по оплаті комунальних послуг, порушені права та законні інтереси позивача підлягають до поновлення та судового захисту. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Також до стягнення з відповідача в силу вимог ст.141 ЦПК України підлягають судові витрати по оплаті судового збору в сумі 908 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, оскільки означені судові витрати понесені позивачем, що підтверджено документально. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що передбачено ст.280 ЦПК України.

Outcome: approved