Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

15.08.2018 року, [PERSON] звернулася до Новобузького районного суду Миколаївської області, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що відповідач тривалий час, а саме більше року не проживає у вищезазначеній квартирі, яка належить позивачеві на праві власності. У судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі, проосила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Подала заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позову та підтвердила її тривалу відсутність за місцем реєстрації . Заслухавши пояснення позивачки, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши долучені до матеріалів цивільної справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового приміщення, а саме квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 08.11.2002 року. Відповідно до запису у будинковій книзі з 14.03.2015 року у вищезазначеному житловому приміщенні зареєстрована відповідач. Як вбачається з акту обстеження від 13.08.2018 року, складеного комісією в складі працівників Новобузької міської ради, та у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON],відповідач не проживає у квартирі позивача з квітня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України зобов'язаний протягом десятим днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Однак, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач до теперішнього часу не вчинила будь-яких дій для її зняття з реєстраційного обліку за колишнім місцем проживання за згаданою адресою. Відповідно до ст. 7 згаданого Закону, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, заяви особи або її законного представника, та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачу у користуванні вищевказаним житловим приміщенням. А також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим житловим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачем. З огляду на наведене, суд приходить висновку, що оскільки відповідач не проживає у згаданій квартирі понад встановленого законом строк без поважних причин, тому він втратив право користування цим житловим приміщенням. Виходячи з того, що позивач не наполягала на стягненні з відповідача судових витрат, суд не вирішує зазначене питання.

Outcome: approved