Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

15 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що з 17 травня 2014 року вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач з сином з червня 2016 року не спілкується, не виявляє щодо нього батьківського піклування, не цікавиться його життям, здоров`ям, аліменти на утримання дитини не сплачує, участі у його вихованні не приймає. Відповідач взагалі не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для його розвитку, не опікується сином, свідомо фактично сам відсторонився від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, просила задовольнити позовні вимоги та позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , та визначити місце проживання дитини разом з матір`ю. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляду справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи - служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 17 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30.01.2019 року (а.с.10). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.20). Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2015 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] (а.с.15-18). Як вбачається з повідомлення дошкільного навчального закладу № 51, [PERSON] , [INFO] , відвідує ДНЗ 3 51, з 02.05.2019 і по теперішній час. За весь час перебування дитини в садочку приводили і забирала [PERSON] його мати [PERSON] та вітчим [PERSON] (а.с.35). Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 22 червня 2018 року, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] змінивши своє прізвище на « [PERSON] » (а.с.21). Згідно розпорядження Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 січня 2019 року № 38, [PERSON] було надано дозвіл на зміну прізвища її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на « [PERSON] » (а.с. 22). З висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] № 108/24-2582 від 11 червня 2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2014 по 2016 роки. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу між батьками [PERSON] весь час проживає з матір`ю. З того часу батько не цікавиться життям і здоровЙ`ям сина, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, має заборгованість по аліментах. На даний час дитина проживає з матір' та вітчимом [PERSON] , якого вважає своїм батьком. Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу №6, принципу №7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В зв`язку з вищевикладеним, та враховуючи, що відповідач визнав позов, суд вважає необхідним позов задовольнити в повному обсязі. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved