Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

16.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] зареєстрована в будинку за адресою: м. Львів, вул. Межова, 24, яка є власністю [PERSON], проте перебуває за кордоном та в будинку не проживає, що позбавляє [PERSON] можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Тому [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в його будинку та зняти з реєстрації. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити, пояснивши, що відповідачка з дня реєстрації в будинку не проживає, перебуває за кордоном, а саме: в Італії та повертатися наміру не має. Відповідачка в судове засідання не зявилася. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності на індивідуальний житловий будинок № С-04103 від 14.12.2010 року позивачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: м. Львів, вул. Межова, 24. Відповідачка зареєстрована в зазначеному будинку, проте не мешкає в ньому з 03.11.2015 року. Ці обставини підтверджуються поясненнями позивача та актом, що складений комісією в складі майстрів ЖЕП «Стимул-Сихів», паспортиста та двох сусідів. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності особи є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути обмежена у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, одним з яких є припинення дії, яка порушує право. Таким чином, власник сам визначає своє право володіння й розпорядження власністю. Спосіб судового захисту порушеного права позивача, обраний ним, не суперечить законодавству і може бути застосований судом. За правилами ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивач є законним власником будинку, відповідачка не є родичем позивача. З 03.11.2015 року вона не проживає в будинку, що належить позивачу, проте продовжує бути зареєстрованою в цьому будинку, чим порушують право позивача, як власника житла. Нотаріально посвідчена 04.11.2015 року довіреність відповідачки свідчить про те, що між нею та позивачем досягнуто домовленості щодо зняття її з реєстрації місця проживання. За таких обставин суд вважає за можливе визнати відповідачку такою, що втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо зняття відповідачки з реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно із ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. За вимогами ст. 11 Закону реєстрація місця проживання та місця перебування особи (так само й зняття з реєстрації) здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. На теперішній час реєстрація місця проживання здійснюється органами внутрішніх справ України. Задовольняючи позовну вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, суд не вправі вирішувати питання щодо зняття відповідачки з реєстрації, оскільки реєстрація осіб за певним місцем проживання або зняття з реєстрації не входить до компетенції суду. Знаття осіб з реєстрації проводиться відповідним органом на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: partial