Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

17.03.2021 позивач [PERSON] звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд стягнути в його користь з відповідача [PERSON] шкоду завдану правопорушенням у розмірі 1300доларів США, що по офіційному курсу валют встановленому НБУ станом на 10.03.2021 (27,7431грн за 1 дол.США) становить 36066гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.03.2020 відповідач [PERSON] 22.03.2020 близько 02.30год на центральній дорозі с.Межигір`я Турківського району Львівської області по вул.Молодіжній, умисно, з корисливих мотивів, незаконно проник в його (позивача) автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2000року випуску, білого кольору, реєстрації Республіки Польща [NUMBER] , і заздалегідь підготовленим запасним ключем завів двигун вказаного автомобіля та поїхав ним до свого житлового будинку в м.Хирів Старосамбірського району Львівської області. Стверджує, що в результаті незаконного заволодіння його транспортним засобом, відповідач [PERSON] завдав йому шкоду в розмірі 1300доларів США. Зазначає, що за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2020, яким було затверджено угоду про примирення між потерпілим [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] визнаний винним та засуджений до штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000гривень. При затвердженні цієї угоди, 20.07.2020 [PERSON] власноручно написав розписку, в якій вказав, що він зобовязується відшкодувати потерпілому [PERSON] заподіяну ним шкоду в розмірі 1300 доларів США, до 20.10.2020. Однак, по даний час [PERSON] не відшкодував шкоду завдану правопорушенням. На його (позивача) неодноразові звернення про відшкодування завданої шкоди, відповідач ухиляється від будь-яких розмов з приводу цього. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача вищевказану суму завданої шкоди на його користь. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2021 року справа передана для розгляду судді Кушніру А.В. Ухвалою судді від 08.04.2021 відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Одночасно, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У встановлений судом строк відповідачем відзиву до суду не надано, будь-які поважні причини ненадання відзиву відповідачем суду не повідомлено. У зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] був неодноразово своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Ухвалою суду від 02.12.2021 постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2020, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.6), затверджено угоду про примирення від 28 квітня 2020 року, укладену між потерпілим [PERSON] з одного боку та обвинуваченим у кримінальному провадженні №12020140340000088 від 23.03.2020 року за ч.1 ст. 289 КК України [PERSON] з іншого боку, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України і призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді штрафу в розмірі 1000(однієї тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000(сімнадцять тисяч) гривень, речові докази: автомобіль марки Volkswagen Passat із реєстраційним номером [NUMBER] , ключ до замка запалювання даного автомобіля повернуто [PERSON] . Згідно змісту вказаного вироку, [PERSON] 22.03.2020 року о 02.30год. на центральній дорозі по вул. Молдавській у с. Межигір`я Турківського району Львівської області умисно, з корисливих мотивів, незаконно проник в автомобіль марки Volkswagen Passat 2000 року випуску, білого кольору реєстрації Республіки Польща [NUMBER] , що належить [PERSON] і, заздалегідь підготовленим запасним ключем завів двигун вказаного автомобіля та поїхав ним до свого житлового будинку в м. Хирів Старосамбірського району Львівської області. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Згідно з положеннями абзацу 1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абзацу1 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі. Також Пленум роз`яснив судам, що «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст.440, 450 ЦК України (ст.ст.1166, 1187 ЦК України 2004 року) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Для відшкодування шкоди за правилами ст.1166 ЦК України необхідно встановити такі факти: - неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; - наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та(або) позбавлення його особистого нематеріального права, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом даної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; - причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдача шкоди. Частиною 2 ст.1166 ЦК України встановлюється презумпція вини завдача шкоди, що означає, що особа яка завдала шкоду буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини ( наявність вини іншої особи чи дія об`єктивних обставин). Стаття 1192 ЦК України зобов`язує особу, яка завдала шкоду, відшкодувати її в натурі за вибором потерпілого (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо), або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У відповідності до роз`яснень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, за змістом статей 22, 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки заподіювача шкоди, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками, вини. Відсутність хоча б одного з наведених складових елементів шкоди виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності. Для настання деліктної відповідальності за ст.ст.1166,1167 ЦК України необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Верховний Суд звернув увагу на те, що, хоча цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях і передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме тією особою, до якого пред`явлено позов (постанова від 10.06.2019 року в справі № 591/5118/14-ц). Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до положень ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд наголошує, що оскільки обставини, на які покликається позивач як на підставу своїх вимог, а саме заподіяння позивачу наслідок неправомірних дій відповідача шкоди у сумі 1300доларів США, відповідачем в ході розгляду справи не визнано, тому такі обставини, відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення. Зокрема, для вирішення питання про відшкодування майнової шкоди обов`язковому доведенню підлягає, зокрема, розмір заподіяних збитків, що відповідно до положень статті 81 ЦПК України покладається на позивача. Однак, як слідує зі змісту вироку Самбірського районного суду Львівської області від 20.07.2020 у такому не зазначено, а відтак і не встановлено, завдання [PERSON] . [PERSON] внаслідок неправомірних дій шкоди у розмірі 1300доларів США. У вищевказаному вироку суду, зокрема зазначено, що згідно вищевказаної угоди було обумовлено питання відшкодування збитків. Разом із цим, відомостей про зміст вищевказаної угоди про примирення від 28.04.2020, її умови, зокрема щодо розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування тощо, матеріали справи не містять. Щодо наявної в матеріалах справи розписки [PERSON] від 20.07.2020, зі змісту якої слідує, що [PERSON] зобов`язався відшкодувати потерпілому [PERSON] в кримінальному провадженні про його обвинувачення за ч.1 ст.289 КК України, заподіяну ним шкоду в розмірі 1300 доларів США, до 20.10.2020, то така на думку суду не є належним та достатнім доказом на підтвердження цих обставин, оскільки сама по собі розписка про зобов`язання відповідача у справі відшкодувати позивачу завдану ним шкоду в сумі 1300доларів США не свідчить про те, що завдана відповідачем позивачу матеріальна шкода була саме в такому розмірі. Крім того, із змісту даної розписки, в якій не вказано номер кримінального провадження, однозначно неможливо встановити, що шкода у розмірі 1300дол.США заподіяна [PERSON] саме внаслідок його неправомірних дій, зазначених у вироку Самбірського районного суду Львівської області від 20.07.2020 у кримінальному провадженні №12020140340000088, і що саме такий розмір шкоди було обумовлено сторонами в угоді про примирення від 28.04.2020, укладеній між потерпілим [PERSON] з одного боку та обвинуваченим [PERSON] у кримінальному провадженні №12020140340000088. Також, суд звертає увагу і на те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо набрання вищевказаним вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 20.07.2020 законної сили, оскільки позивачем до позовної заяви додано копію такого, із відміткою «Судове рішення не набрало законної сили» (а.с.6). У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] майнової шкоди у розмірі 1300доларів США, з підстав, передбачених ст.ст.1166,1192 ЦК України, позивачем, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, не доведено заподіяння позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача шкоди саме у такому розмірі, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed