Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

16 січня 2020 року [PERSON] , представляючи інтереси позивача, звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій зареєстровані [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , останні з 2014 року в зазначеній квартирі не проживають, їхніх речей за вказаною адресою немає, дана обставина перешкоджає позивачу вільно реалізовувати своє право власності щодо нерухомого майна, яке він має намір продати, що і стало підставою для звернення до суду. Позивач та його представник в підготовче засідання не з`явились, в поданій суду заяві просили розглянути справу без їхньої участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , в підготовче засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. З даної заяви вбачається, що вона та її діти є співвласниками земельної ділянки та житлового будинку, що розташований на території РФ, де вона з дітьми зараз проживає. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у підготовче засідання не з`явилась, заперечень на позовну заяву не надала. Згідно з ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383\~ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону Українивід 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. У ч. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зазначено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Аналіз ст.\~391\~ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 688/63/15ц (6-709цс16). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, оскільки право власності презюмується ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та нормами ЦК України, в даному випадку вимоги позивача, як власника квартири, законні та обґрунтовані, оскільки реєстрація відповідачів в належній позивачу квартирі, порушує його право власності, створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15ц (№ 6-2931цс16). Також, приймаючи визнання позову від відповідачки, суд враховує, що вона діє в інтересах малолітніх дітей. Як вбачається з копії договору купівлі продажу долі в праві спільної власності на земельну ділянку з долею в праві спільної власності на житловий будинок, [PERSON] та малолітнім [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить по 1/8 частині земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, визнання позову відповідачкою, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх малолітніх дітей, не суперечить закону, малолітні діти мають у власності частку в іншому нерухомому майні, проживають із матір`ю, яка не заперечує проти визнання її та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 141\~ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved