Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

16 січня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб з [PERSON] зареєстрований 12 вересня 1992 року Миколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис №10. В обґрунтування позову вказувала, що сімейне життя між сторонами не склалося через різні погляди на життя, повну втрату поваги, взаєморозуміння, відповідач відносився до неї без належної поваги, часто перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння ставав агресивним, провокував сварки із-за чого повністю втрачено взаємоповагу один до одного, спільного господарства не ведуть, разом не проживають. Вказала, що спору щодо поділу майна подружжя не має. 28 травня 2019 року ухвалою суду провадження у справі зупинено та надано сторонам строк для примирення 4 місяці. 30 вересня 2019 року провадження поновлено та призначено судове засідання. У вступному слові позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що збереження шлюбу та відновлення відносин вважає не можливим та не бажає їх зберігати, сторони проживають окремо майже три роки, не ведуть спільного господарства, під час наданого судом терміну на примирення стосунки не відновлено. Відповідач [PERSON] у вступному слові позов не визнав повністю та заперечував проти його задоволення. Пояснив, що бажає зберегти шлюбні відносини з позивачем, під час наданого судом терміну на примирення він намагався відновити шлюбні відносини з позивачем, однак на даний час позивач відмовляється з ним відновлювати сімейні відносини. Просив вибачення у позивача за свої попередні вчинки та вважав, що шлюб необхідно зберегти. Заслухавши вступні слова позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд уважає позов обґрунтованим і підлягаючим задоволенню з огляду на наступне. Судом установлено, що 12 вересня 1992 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Миколаївською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, актовий запис №10 (а.с.5). З пояснень сторін убачається, що спору щодо поділу майна подружжя вони не мають. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Зазначена норма національного законодавства відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Згідно приписів статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. При цьому, суд ураховує, що вжиті, відповідно до статті 111 СК України заходи до примирення сторін як подружжя, не виправдалися, тому позиція відповідача щодо позовних вимог є неприйнятною. Суд, вирішуючи питання про розірвання шлюбу, вважає за необхідне з`ясувати прізвище подружжя після розірвання шлюбу. Позивачем в позовній заяві та у судовому засіданні зазначено про залишення їй прізвища, яке вона набула при реєстрації шлюбу, а тому відповідно до статті 113 СК України, позивачу слід залишити прізвище, яке вона набула під час державної реєстрації шлюбу, що розривається.

Outcome: approved