Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

16 грудня 2020 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті) позивач - Київський міський центр зайнятості - звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 7 608,69 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.06.2016 до Оболонського районного центру зайнятості (з 27.10.2017 Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості) звернулася [PERSON] із заявою про надання статусу безробітного. Наказом від 14.06.2016 № НТ160614 відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» відповідачу надано статус безробітного з 08.06.2016. Згідно з наказом від 21.06.2016 № НТ160621, застрахованим особам залежно від страхового стажу відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідачу призначено допомогу по безробіттю з 15.06.2016. Під час здійснення обміну інформацією з Пенсійним фондом України, позивачем виявлено порушення умов перебування відповідача на обліку як безробітного в період отримання допомоги по безробіттю, а саме перебування в трудових відносинах з ФОП [PERSON] , що підтверджується трудовим договором від 14.07.2016 та наказом про прийняття на роботу [PERSON] № 10/к від 13.07.2016. Київським міським центром зайнятості 31.10.2020 складений Акт розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення № 865, згідно з висновками якого встановлено, що гр. [PERSON] уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] від 14 липня 2016 р., що діє з 18 липня 2016 р. та є безстроковим трудовим договором. З липня 2016 р. по жовтень 2016 р. гр. [PERSON] нараховано дохід в сумі 5900,00 грн (заробітна плата за липень 2016 р. в сумі 800,00 грн, заробітна плата за серпень 2016 р. в сумі 1700,00 грн, заробітна плата за вересень 2016 р. в сумі 1700,00 грн, заробітна плата за жовтень 2016 р. в сумі 1700,00 грн)». Позивач зазначає, що з 18.07.2016 відповідач приховала факт свого працевлаштування, була зайнятою особою, відтак не належала до числа безробітних осіб та не мала підстав на отримання допомоги по безробіттю. Оболонською районною філією Київського міського центру зайнятості 09.12.2016 видано наказ № 171, відповідно до якого прийнято рішення щодо повернення гр. [PERSON] нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення. Згідно з розрахунком виплаченого матеріального забезпечення від 07.12.2016 розмір нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття, що підлягає поверненню становить 7608,69 грн. [PERSON] надіслано повідомлення від 09.12.2016 № 25-3195 про необхідність повернути в добровільному порядку нараховане та виплачене матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Однак відповідач кошти в добровільному порядку не повернула. Враховуючи викладене, Київський міський центр зайнятості просить стягнути вказані кошти з відповідача у судовому порядку. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2021 року справу № 367/8493/20 передано за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2021 головуючим суддею з розгляду даної справи визначено суддю Гринчак О.І. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 15 березня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі; вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. Відповідач у справі повідомлявся судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку за місцем реєстрації. Як убачається із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач отримав копію ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками 16.04.2021. Клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін до суду не надходило. Водночас до суду 29.04.2021 відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, у якій відповідач вказує на те, що про порушення свого права позивач дізнався 31 жовтня 2016 року, що підтверджується Актом № 865 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 31 жовтня 2016 року. Таким чином, строк, в межах якого позивач мав звернутись до суду з вимогою про захист свого права, обчислюється з 01 листопада 2016 року. Однак позивач звернувся до суду у грудні 2020 року, тобто з пропуском позовної давності. У той же час поважних причин не звернення до суду із зазначеним позовом про стягнення коштів з відповідача протягом строку, який обчислюється з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року, тобто в межах позовної давності, позивач не зазначає. У зв`язку з вказаним відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. 18.05.2021 та 21.05.2021 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких позивач щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності зазначає, що, на його думку, таке обґрунтування заяви є безпідставним, оскільки 24.05.2018 Київський міський центр зайнятості звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів (справа № 367/3846/18). Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області позовну заяву залишено без розгляду. Скориставшись правом повторного звернення до суду, Київський міський центр зайнятості звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із даною позовною заявою (вих. № 16-2664/10/-21/20 від 15.12.2020), яку направлено за підсудністю до Деснянського районного суду міста Києва. Тому, за твердженням позивача, він звернувся до суду за захистом своїх прав в межах позовної давності. Крім того, позивач зазначає, що вказані у справі кошти відносяться до Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які спрямовуються на матеріальне забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. У результаті несплати таких коштів прямо зачіпаються інтереси держави та завдається їм шкода. Відповідно до частини четвертої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується. З огляду на зазначене, позивач вважає, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності необґрунтована та задоволенню не підлягає. 24.05.2021 від відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач посилається на положення частини першої статті 265 ЦК України, згідно з якими залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тому, на думку відповідача, посилання позивача на звернення до суду з позовом 24.05.2018 до Ірпінського міського суду Київської області є безпідставним та не ґрунтується на приписах закону. Також позивач звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду у справі № 727/4084/16-ц вказується, що частина четверта статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» стосується відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні. Тому, відповідач просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов до таких висновків. 08.06.2016 до Оболонського районного центру зайнятості (з 27.10.2017 Оболонська районна філія Київського міського центру зайнятості) звернулася [PERSON] із заявою про надання статусу безробітного, а також із заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю. Як зазначає позивач, наказом Київського міського центру зайнятості від 14.06.2016 № НТ160614 відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» відповідачу надано статус безробітного з 08.06.2016. Згідно з наказом Київського міського центру зайнятості від 21.06.2016 № НТ160621, застрахованим особам залежно від страхового стажу відповідно до ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідачу призначено допомогу по безробіттю з 15.06.2016. З метою забезпечення цільового та ефективного використання коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, Київським міським центром зайнятості було проведено звірку факту перебування у трудових відносинах і отримання доходу, в результаті чого складено Акт № 865 від 31.10.2016 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Вказаним Актом встановлено, що гр. [PERSON] уклала трудовий договір з ФОП [PERSON] від 14 липня 2016 р., що діє з 18 липня 2016 р. та є безстроковим трудовим договором. З липня 2016 р. по жовтень 2016 р. [PERSON] нараховано дохід в сумі 5900,00 грн (заробітна плата за липень 2016 р. в сумі 800,00 грн, заробітна плата за серпень 2016 р. в сумі 1700,00 грн, заробітна плата за вересень 2016 р. в сумі 1700,00 грн, заробітна плата за жовтень 2016 р. в сумі 1700,00 грн)». До зазначеного Акту додано трудовий договір від 14.07.2016 та наказ про прийняття на роботу [PERSON] № 10/к від 13.07.2016. Згідно з розрахунком виплаченого матеріального забезпечення від 07.12.2016 встановлено, що починаючи з 18.07.2016 [PERSON] була зайнятою особою та не мала права на виплату допомоги по безробіттю; загальна сума матеріального забезпечення, що підлягає поверненню становить 7608,69 грн. Оболонською районною філією Київського міського центру зайнятості 09.12.2016 видано наказ № 171, відповідно до якого визнано матеріальне забезпечення [PERSON] безпідставним та таким, що підлягає поверненню в сумі 7608,69 грн. Київський міський центр зайнятості надіслав [PERSON] повідомлення від 09.12.2016 № 25-3195 про необхідність повернути в добровільному порядку нараховане та виплачене матеріальне забезпечення на випадок безробіття. Однак відповідач кошти в добровільному порядку не повернула. Відповідно до положень частин першої, другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до приписів частин другої, третьої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-III застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Однак у порушення приписів частини другої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-III відповідач у даній справі - [PERSON] - не подала відомостей про те, що з 18.07.2016 вона вже була працевлаштованою, і, як наслідок, не мала права на виплату допомоги по безробіттю. Отже, позовні вимоги Київського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 7 608,69 грн є доведеними та обґрунтованими, проте, як зазначалося вище, відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до усталених загальних правових висновків Верховного Суду щодо порядку застосування позовної давності, викладених, зокрема, в постановах від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3677/17, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму). Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позивач про порушення свого права дізнався принаймні 31 жовтня 2016 року, що підтверджується Актом № 865 від 31 жовтня 2016 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Таким чином, строк, в межах якого позивач повинен був звернутись до суду з вимогою про захист свого порушеного права, обчислюється з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року. Однак позивач з даним позовом (вих. № 16-2664/10/-21/20 від 15.12.2020) звернувся до суду лише 16 грудня 2020 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті), тобто з пропуском позовної давності. Позивач вказує, що 24.05.2018 він звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовною заявою до [PERSON] про стягнення коштів (справа № 367/3846/18). Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Відповідно до положень частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Однак приписами частини першої статті 265 ЦК України встановлено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. З огляду на те, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 жовтня 2020 року у справі № 367/3846/18 позов Київського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення коштів залишено без розгляду, перебіг позовної давності за вимогами Київського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 7 608,69 грн. не зупинився. Водночас позивач не наводить поважних причин, які перешкоджали йому звернутися до суду із зазначеним позовом про стягнення коштів з відповідача протягом строку, який обчислюється з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року, тобто в межах позовної давності. Позивач вважає, що заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності задоволенню не підлягає з тієї підстави, що відповідно до частини четвертої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується. Проте таке твердження позивача спростовується правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 727/4084/16-ц, згідно з якою Верховний Суд, переглядаючи в касаційному порядку судові рішення в аналогічному спорі, вказав, що застосування до спірних правовідносин частини четвертої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», є помилковим. Відповідно до частини третьої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» своєчасно не сплачені фінансові санкції та адміністративні штрафи стягуються із страхувальника в дохід Фонду в порядку, встановленому законом. Пунктом 10 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. З огляду на викладене, Верховний Суд вказав, що частина четверта статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» стосується відповідальності роботодавця (страхувальника), а не застрахованих осіб, які зареєстровані в установленому законом порядку як безробітні, у зв`язку з чим застосування вказаної норми до спірних правовідносин є безпідставним. Згідно з положеннями частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, положення частини четвертої статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, що виникли між учасниками даного спору - Київським міським центром зайнятості та [PERSON] про стягнення коштів у сумі 7 608,69 грн. За таких обставин, хоча позовні вимоги Київського міського центру зайнятості до [PERSON] про стягнення коштів у сумі 7 608,69 грн є доведеними та обґрунтованими, проте задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, та відсутністю поважних причин пропуску позовної давності. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed