Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

16 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Курахівської міської ради про визнання права власності. Зазначала, що з 2015 року користується земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, вулиця Карла Маркса, 7-в. Посилаючись на те, що на зазначеній земельный ділянці вона за власні кошти побудувала гараж загальною площею 24,3 кв.м, у тому числі основною площею 24,3 кв.м, що будівництво гаража завершено у квітні 2016 року, що правовстановлюючі документи на гараж відсутні, просила визнати за нею право власності на цей гараж (а.с. 2-3). Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на гараж «А-1» загальною площею 24,3 кв.м, у тому числі основною площею 24,3 кв.м, який розташований за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, пр. Миру (раніше - [PERSON]), 7-в (а.с. 17-18). На зазначене судове рішення керівником Волноваської місцевої прокуратури Донецької області, який не брав участі у справі, відповідно до частини 3 ст. 24 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» подана апеляційна скарга. Посилаючись на порушення судом норм матеріального права, зокрема ст. 125 ЗК України, ст. 376 ЦК України, керівник місцевої прокуратури просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивач [PERSON] не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій збудовано гараж. Зазначена земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади. Вважає, що гараж є самочинним будівництвом і підстави для визнання за позивачем права власності на спірний гараж відсутні. Визнавши за [PERSON] право власності на самочинно збудований гараж, суд першої інстанції порушив майнові права територіальної громади та обмежив право міської ради розпоряджатися комунальною земельною ділянкою (а.с. 35 38). В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Сєрова Н.С. доводи апеляційної скарги керівника Волноваської місцевої прокуратури Донецької області підтримала, просила її задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та заздалегідь, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй 14 грудня 2016 року повістки про явку до суду 19 грудня 2016 року (а.с. 78-79). Позивач причини неявки у судове засідання не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вона не зявилася в судове засідання без поважних причин. Представник відповідача - Курахівської міської ради Донецької області в судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 06 грудня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справам Апеляційного суду Донецької області за № 5442 (а.с. 68, а.с. 70). Курахівська міська рада направила до суду лист (вих. № 3901/01-40 від 14 грудня 2016 р.), в якому просить розглянути справу без участі її представника (а.с. 77). Представник третьої особи - Районного комунального підприємства «Мар'їнське бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, яка зареєстрована 06 грудня 2016 року в журналі телефонограм по цивільним справами Апеляційного суду Донецької області за № 5443 (а.с. 69 - 70). Третя особа причини неявки у судове засідання її представника суду не повідомила і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що представник третьої особи не зявився в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Сєрової Н.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга керівника місцевої прокуратури підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення. До такого висновку апеляційний суд дійшов з наступних підстав: Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції послався на довідку Районного комунального підприємства «Мар'їнське бюро технічної інвентаризації» № 06/188 від 15.04.2016 року, згідно якої право власності на гараж за адресою: Донецька область Марїнський район, м. Курахове, вул. Карла Маркса,7-в, не зареєстровано, процитував норми статей 15, 391, 392, пункту 1 частини 2 ст. 16, частини 2 ст. 328, частини 5 ст. 376 ЦК України, але будь-яких правових висновків чи порушені права позивача, за захистом яких позивач звернулася до суду, ким вони порушені не навів. Мотиви, з яких суд вважає, що є підстави для визнання права власності на спірний гараж в судовому порядку, не наведені. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно правових позицій Верховного Суду України, які викладені в постановах від 18 лютого 2015 р. у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 р. у справі № 6-318цс15, від 10 лютого 2016 р. у справі № 6-2124цс15, відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, а тому при застосуванні цієї норми суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що вона з 2015 року користується земельною ділянкою за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, вул. Карла Маркса, 7-в, на якій за власні кошти побудувала гараж, та просила визнати за нею право власності на цей гараж у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів. На підтвердження своїх позовних вимог нею були надані: - довідка Районного комунального підприємства «Мар'їнське бюро технічної інвентаризації» № 06/188 від 15.04.2016 року, згідно якої право власності на гараж, розташований за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, проспект Миру (кол. [PERSON]), 7-в, не зареєстровано; інвентаризаційна вартість будівлі гаражу, А-1 загальною площею 24,3 кв.м, у тому числі основною площею 24,3 кв.м, на дату первинної технічної інвентаризації 25 березня 2016 року складає 39\~342 грн. (а.с. 6); - технічний паспорт на гараж, розташований за адресою: проспект Миру, 7-в місто Курахове, згідно якого загальна площа гаража 24,3 кв.м, у тому числі основана 24,3 кв.м; згідно характеристики будівель - будівля гаража літера А-1 побудована в 1995 році, площа забудови 29,1 кв.м (а.с. 7 10). Відповідно до статті 392 ЦК України, на яку послався суд, задовольняючи позовні вимоги,власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно правової позиції, яка викладена Верховним Судом України в постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, за вказаною нормою права, позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на час звернення до суду була власником спірного гаража та що це право оспорюється або не визнається іншою особою, зокрема, Курахівською міською радою. В матеріалах справи відсутні і докази того, що позивач втратила документ, який засвідчує її право власності. Згідно Інформаційних довідок від 18.12.2016 р. № 76164198 та № 76164122 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: Донецька область, Марїнський район, м. Курахове, проспект Миру, 7-в, а також щодо субєкту нерухомого майна - [PERSON], за позивачем право власності на гараж не зареєстровано (а.с. 82-83). Враховуючи зазначене, на спірні правовідносини норма статті 392 ЦК України не поширюється, що судом першої інстанції не враховано та помилково застосовано цю норму права. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 90, ст. 95 ЗК України право споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди мають власники та землекористувачі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно Інформаційних довідок від 18.12.2016 р. № 76164122 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкту нерухомого майна [PERSON] та щодо обєкта нерухомого майна, розташованого за адресою: Донецька область, Марїнський район, м. Курахове, проспект Миру, 7-в, за позивачем право власності на земельну ділянку або землекористування не зареєстровано (а.с. 84). Позивач, посилаючись на те, що з 2015 року користується земельною ділянкою за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, вул. Карла Маркса, 7-в, на якій побудувала гараж, не надала суду будь-яких доказів щодо передачі їй в користування або у власність земельної ділянки. Згідно листа Курахівської міської ради Марїнського району Донецької області від 01 грудня 2016 року вих. № 3854/01-40 [PERSON] до Курахівської міської ради з заявою щодо передачі земельної ділянки за адресою: Донецька область, Мар'їнський район, м. Курахове, пр-т Миру ([PERSON]), 7-в, у власність або користування не зверталася, відповідно рішення про передачу земельної ділянки [PERSON] Курахівська міська рада не приймала (а.с. 71). Відповідно до частини 5 ст. 376 ЦК України, на яку послався суд, задовольняючи позовні вимоги, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Застосовуючи зазначену норму права, як підставу для задоволення позову, суд не врахував, що у спосіб, передбачений законом, земельна ділянка, на якій збудовано спірний гараж, ні у власність, ні у користування позивачу не передавалася і відповідно позивач не є ні її власником, ні її користувачем, за таких обставин норма частини 5 ст. 376 ЦК України на спірні правовідносини не поширюється. Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно вважав, що позивач з 2015 р. законно користується земельною ділянкою та вважав можливим визнати за позивачем право власності на підставі частини 5 ст. 376 ЦК України, є обгрунтованими. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Суд першої інстанції зазначену норму права до правовідносин, що виникли між сторонами, не застосував, не врахував, що спірний гараж побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, тобто побудовано самочинно та дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені норми ст. 125 ЗК України, ст. 376 ЦК України, що підстави для визнання за позивачем права власності на спірний гараж відсутні, є обґрунтованими. Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення. Застосування судом першої інстанції закону (частина 5 ст. 376, ст. 392 ЦК), який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, та не застосування закону, який підлягав застосуванню (частини 1, 2 ст. 376 ЦК), є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 1311 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до частини 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до частини 3 ст. 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва інтересів держави в суді керівником Волноваської місцевої прокуратури в апеляційній скарзі обґрунтовано тим, що Курахівська міська рада, яка є відповідачем у справі, як орган місцевого самоврядування, неналежним чином здійснює захист інтересів держави у сфері контролю за обігом майнових прав на об'єкти нерухомого майна, а також за додержанням земельного законодавства, що є підставою для представництва таких інтересів прокурором. Зазначені прокурором підстави є обґрунтованими. Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності. Згідно ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР « Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів міських рад належать, зокрема, надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України \~від 21 травня 1997 року\~ № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Відповідно до ст. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами. Тобто, до компетенції Курахівської міської ради віднесено контроль за використанням земель територіальної громади, на яких, зокрема, побудовано спірний гараж, на який позивач просив, а суд визнав право власності. Згідно матеріалів справи представник Курахівської міської ради участі у розгляді справи судом першої інстанції не брав, Курахівська міська рада надіслала заяву про розгляд справи без участі представника (а.с. 15). Ухвалене з порушенням норм земельного законодавства судове рішення по цій справі органом місцевого самоврядування не оскаржено. Копія апеляційної скарги керівника Волноваської місцевої прокуратури Донецької області отримана Курахівською міською радою 06 грудня 2016 року (а.с. 75). Відповідно до частини 4 ст. 23 Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі Курахівською міською радою не оскаржена, будь-яких заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не направлено. Посилання прокурора на те, що Курахівська міська рада, як орган місцевого самоврядування, неналежним чином здійснює захист інтересів держави у сфері контролю за додержанням земельного законодавства, ґрунтуються на матеріалах справи і відповідно є підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За подання апеляційної скарги прокурором сплачено судовий збір у розмірі 606,32 грн. (а.с. 28). Враховуючи, що апеляційна скарга прокурора апеляційним судом задоволена, позивачу в задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача. Тобто, з позивача [PERSON] підлягає стягненню на користь апелянта судовий збір у розмірі 606,32 грн.

Outcome: approved