Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

15 квітня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищеназваним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до договору дарування від 30 травня 2014 року, та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2014 року, він є власником квартири, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№8, кв.№24. Вказував на те, що згідно довідки про склад сімї №1396 від 31 березня 2016 року, на теперішній час у вищевказаній квартирі, що належить йому на праві власності, зареєстрованою значиться відповідач [PERSON], яка змінила прізвище на, - «Кузьменко», та вона не маючи жодних правових підстав для користування житлом, перешкоджає йому, як власнику, користуватися і розпоряджатися належним йому нерухомим майном, та завдає при цьому, як моральних так і матеріальних збитків, так як не сплачує комунальних послуг. Зазначав, що з моменту придбання ним квартири, відповідач жодного разу не з'являлася у ній, і всі обовязки щодо утримання житлового приміщення покладені тільки на нього. Вважає, що бездіяльність відповідача щодо зняття з реєстраційного обліку, суттєво порушує його законні права як власника, щодо вільного користування та розпорядження цим майном, з приводу чого він змушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим зняти з реєстраційного обліку відповідача у квартирі, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№8, кв.№24, та належить йому на праві приватної власності. Також просив стягнути з відповідача на його користь сплачений та документально підтверджений судовий збір у розмірі 551,20 гривня. Позивач до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач до зали суду також не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення повісток за адресою її реєстрації, та розміщення оголошення в засобах масової інформації, при цьому причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача, ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З письмових матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 30 травня 2014 року (а.с.5), та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 травня 2014 року (а.с.4), позивач [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№8, кв.№24. Згідно довідки про склад сімї №1396 від 31 березня 2016 року, на теперішній час у вищевказаній квартирі зареєстрованою значиться відповідач [PERSON], яка як встановлено зі слів позивача, змінила прізвище на, - «Кузьменко» (а.с.6). З акту про не проживання від 14 червня 2016 року, складеного мешканцями будинку №8 по вул. Косіора в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вбачається, що відповідач [PERSON], не проживає у квартирі, розташованій за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд.№8, кв.№24, з 30 травня 2014 року по теперішній час, та у ній відсутні її особисті речі (а.с.26). Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Так, судом встановлено, що відповідач у справі, не будучи власником квартири, залишається зареєстрованою у ній, однак більш ніж один рік не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], поважні причини її відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення нею перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу [PERSON], при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідача такою, що втратила право на користування даною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останньої з реєстрації в цьому приміщенні. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням. З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, із відповідача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем, та документально підтвердженого судового збору у розмірі 551,20 гривня (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved