Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

16 жовтня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати такою, що втратила право користування житлом [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що він разом з відповідачем та третьою особою є співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зареєстрована у квартирі за вказаною адресою, однак на початку 2000 року вона виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль та у 2007 році отримала громадянство Ізраїлю. Із метою урегулювання спору мирним шляхом, відповідач надала довіреність, в якій повіреним виступає позивач. Однак у серпні 2018 року позивачу було відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] на тій підставі, що не було надано паспорту громадянина України на імя відповідача. Однак відповідач не має змоги надати такий документ, оскільки вже не є громадянином України. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача у квартирі утворює перешкоди у користуванні власністю, що виражається у сплаті зайвих комунальних платежів, та унеможливлює оформлення субсидії. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. Представник позивача направив заяву, в якій позов підтримав та просив задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідач направила електронною поштою заяву, в якій позов визнала в повному обсязі та просила задовольнити. У заяві вказувала, що вона позбавлена можливості самостійно знятися з реєстрації та вказує, що розуміє, що факт зняття її з реєстрації ніяким чином не впливає на її право спільної сумісної власності, яке вона має на дану квартиру. Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду не зявилася, заяв про відкладення до суду не направляла. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, що відповідає положенням ч. 2 ст.247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] знаходилася у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується наданою копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно. 05 вересня 2018 року помер співвласник квартири [PERSON] (а.с.18). Із копії свідоцтва про одруження вбачається, що 05 січня 2001 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.15). Із копії довідки, виданої обслуговуючою організацією ТОВ «Компослуги» у липні 2016 року, вбачається, що у спірній квартирі станом на липень 2016 року були зареєстровані 4 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.16). В цій же довідці зазначено, що згідно акту № 21 від 25.07.2016 року [PERSON] фактично не проживає за даною адресою тривалий час. Країна перебування Ізраїль (а.с.16). Суду на огляд надано копію довіреності, виданої [PERSON] [PERSON] [PERSON], відповідно до якої відповідач уповноважує повіреного на вчинення дій, повязаних зі зняттям її з реєстрації за місцем проживання: [INFO] (а.с.13-14). Однакі 15 серпня 2018 року [PERSON] було відмовлено у знятті [PERSON] з реєстрації за місцем проживання на тій підставі, що не подано всіх необхідних документів (а.с.10). Як встановлено судом з письмових пояснень позивача та відповідача, до виконкому СМР не було подано паспорт громадянина України [PERSON], так як вона вже не є громадянкою України з 2007 року, а отримала громадянство Держави Ізраїль. Тобто відповідач, який є співвласником спірної квартири, маючи намір знятися із зареєстрованого місця проживання, позбавлена можливості це зробити із обєктивних причин. Натомість у своїй заяві, надісланої на електронну адресу суду, відповідач просить суд задовольнити позов та визнати її такою, що втратила право користування житлом, пояснюючи, що іншим способом вона не має можливості знятися зі зареєстрованого місця проживання. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового Кодексу України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилась туди і проживала як член сім'ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому.\~\~ Із пояснень позивача, зазначених ним у позові, та письмових матеріалів справи вбачається, що відповідач є не лише членом сімї позивача, а співвласником квартири, однак при цьому відповідач більше 10 років не проживає за місцем реєстрації. Так ч. 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача у квартирі порушує права позивача та третьої особи як співвласників, так як позивач та тертя особа несуть зайві комунальні витрати. Крім того, заява відповідача про визнання позову не порушує її права власності на вказану квартиру та не порушує прав інших осіб. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, є обґрунтованою, і відповідач визнається судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. ст.141-142 ЦПК України, у звязку із визнанням позову відповідачем до початку судового розгляду в повному обсязі, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмір 50% від сплаченої при подачі позову суми, тобто 352,40 грн., та повернути позивачу з державного бюджету 50% судового збору, сплачено при поданні позову, тобто 352,40 грн. На підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved