Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

15 грудня 2020 року до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява (уточнена від 22.03.2021) [PERSON] до Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка, в якій позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 31.08.2019 по 30.10.2019 в розмірі 19 337,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працювала в науковій бібліотеці Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка з 21.11.1983 на посаді бібліотекара, з 01.12.2016 переведена на посаду провідного методиста наукової бібліотеки, з 17.09.2018 переведена на посаду завідувача сектора наукової бібліотеки і була звільнена з роботи в серпні 2019 року. В порушення вимог законодавства України керівництво Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка з 2014 року позивачу не нараховувало надбавку за особливі умови роботи, що є обов`язковою виплатою та відноситься до заробітної плати працівників бібліотек. У зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку відповідача, за захистом свого порушеного права позивач звернулася із відповідною заявою до суду. 11 жовтня 2019 року постановою Чернігівського апеляційного суду стягнуто з відповідача на користь позивача 67 600 грн 04 коп., які виплачені відповідачем 30.10.2019. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.12.2020 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказані в ній недоліки. 30.12.2020, на виконання вимог ухвали судді від 17.12.2020 про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто недоліки позовної заяви. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 28.01.2021. 26.01.2021 представник відповідача подав відзив на позов, у якому проти задоволення позову заперечує. 28.01.2021 розгляд справи відкладено на 23.02.2021, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. 23.02.2021 розгляд справи відкладено на 15.03.2021, у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. 15.03.2021 оголошено перерву в судовому засіданні до 23.03.2021. 23.03.2021 продовжено перерву в судовому засіданні до 26.03.2021, у зв`язку з клопотанням представника відповідача. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в науковій бібліотеці Національного університету «Чернігівський колегіум» імені Т.Г. Шевченка з 21.11.1983 на посаді бібліотекара, з 01.12.2016 переведена на посаду провідного методиста наукової бібліотеки, з 17.09.2018 переведена на посаду завідувача сектора наукової бібліотеки і була звільнена з роботи 30.08.2019. 11 жовтня 2019 року постановою Чернігівського апеляційного суду стягнуто з відповідача на користь позивача 67 600 грн 04 коп. невиплаченої надбавки за особливі умови роботи, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 17 жовтня 2019 року. Стягнуті судом кошти відповідач виплатив позивачеві 30.10.2019, що визнавалось сторонами в ході судового розгляду, а тому не підлягає доказуванню в силу вимог частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України). Статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі за текстом - КЗпП України) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. За приписами частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним (висновок Верховного Суду України у постанові від 24.06.2015 №6-116цс15). Так само, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 вирішив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника (висновок Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18). Таким чином, оскільки надбавка за особливі умови роботи в розмірі 67 600 грн 04 коп., яка була стягнута на користь [PERSON] постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.10.2019, виплачена відповідачем 30 жовтня 2019 року, а позивач звернулася з даним позовом до суду 15.12.2020, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, встановленого частиною 1 статті 233 КЗпП України.

Outcome: dismissed