Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

15.02.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору № 401630490 від 03.07.2014 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк», застосування наслідків недійсності правочину у вигляді реституції та стягнення з відповідача коштів в розмірі 690 грн. отриманих на підставі вказаного кредитного договору. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 03.06.2014 року вона уклала договір підряду (індивідуальний номер замовлення № ВМ-648L) з ФОП [PERSON] на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Відповідно до п. 2.1. Договору індивідуальний номер замовлення, вартість виробів складає 2994 грн. Також, у цьому ж приміщенні разом з укладенням вказаного договору, нею було підписано кредитний договір № 401630490 від 03.07.2014 року, зі змістом та умовами якого її не було ознайомлено, при цьому переконано, що це є документи по безвідсотковій розстрочці. Після ознайомлення з документами, примірники яких їй були надані, виявилося, що її введено в оману щодо правової природи договору, особи продавця товару, істотних умов договору (процентної ставки, значення подорожчання кредиту та інших умов). Оскільки, на момент укладення кредитного договору № 401630490 від 03.07.2014 року сторона не мала наміру створення реальних правових наслідків, а саме наміру надати кредит позичальнику для придбання ним послуг по виготовленню та встановленню вікон, а наміром було перерахувати кошти на рахунок третіх осіб для використання ними таких на власні потреби, укладення кредитного договору відбулося внаслідок обману і не відповідало волі [PERSON] Зважаючи на наведене вище, вона вважає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та вимог ст.ст.203,215 ЦК України, а тому просить визнати такий недійсними. Також просить застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді реституції щодо кредитного договору та стягнути з відповідача сплачені нею ПАТ «Альфа-Банк» кошти в розмірі 690 грн. Позивачка в судове засідання не зявилася, представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих обставин. Про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися за невідомих обставин. Судові повістки, що були направлені на адресу третіх осіб, повернулися до суду з поміткою про закінчення строків зберігання. На підставі вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, оскільки судовий виклик направлено третім особам на адресу за місцем їх реєстрації, вважається, що треті особи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 03.06.2014 року між позивачкою [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] в офісі останнього, що розташовувався на пл.Князя Святослава, 11 у м. Львові, укладено договір побутового підряду (індивідуальний номер замовлення ВМ - 648 L), відповідно до умов якого виконавець ФОП [PERSON]. зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника [PERSON] ПВХ конструкцій, а замовник оплатити вартість виробів в розмірі 2994 грн. Згідно п. 3.2. даного договору після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 31 робочого дня з моменту укладення договору на виготовлення та передачу у власність віконних конструкцій. Відповідно до ч1.ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. 03.07.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №401630490, згідно якого сторони домовилися про надання банком позичальнику [PERSON] споживчого кредиту на суму 2993,33 грн. під 0,01% річних в термін погашення кредиту до 04.07.2016 року для оплати товарів, оплати страхового платежу та оплати комісійної винагороди банку. При цьому відповідно до п.п. «а» п. 2.5 договору визначено, що оплата товарів здійснюється згідно переліку вказаному у специфікації № 401630490 від 03.07.2014 року або листі-гарантії до цього договору від 03.07.2014 року у загальній сумі 2694 грн. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов'язання та договір, так і приписи частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 3 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Після підписання оспорюваного кредитного договору позивачка почала вносити кошти на погашення кредиту та сплатила всього в користь ПАТ «Альфа-Банк» 690 грн. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору і вимогами вище зазначеного Кодексу. Як встановлено вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06.10.2015 року, що набрав законної сили, у кримінальній справі № 462/5345/15-к про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України, [PERSON], маючи умисел на протиправне заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою, повторно, шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, а саме за допомогою спеціалізованої системи ПАТ «Альфа-Банк», призначеної для реєстрації заявок, передачі інформації щодо прийнятого фінального рішення про надання чи відмову у наданні кредиту відповідному покупцеві та оформлення кредитних договорів, необхідних для видачі кредитів покупцям, здійснюючи підприємницьку діяльність в офісі, що розташовувався на пл.Князя Святослава, 11 у м.Львові, укладав договори на поставку та встановлення метало-пластикових конструкцій, однак наміру поставляти товар та виконувати роботу за договорами не мав, а отримані від потерпілих кошти привласнив. Так, 03 червня 2014 року [PERSON], перебуваючи в офісі, що розташовувався на пл. Князя Святослава, 11 у м.Львові, маючи умисел на заволодіння чужим майном та діючи з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, повторно, шляхом зловживання довірою, під приводом організування роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій згідно договору (індивідуальний номер замовлення ВМ-648 L) від 27.06.2014 року укладеного із [PERSON], отримавши від останньої шляхом вчинення незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки грошові кошти у сумі 2994 грн., не виконав роботу передбачену договором, при цьому уникаючи зустрічі із потерпілою, вказані грошові кошти на вимогу [PERSON] не повернув, спричинивши таким чином останній матеріальну шкоду на зазначену суму. Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що на момент укладення кредитного договору № 401630490 від 03.07.2014 року були порушені її права, як споживача, оскільки її було введено в оману з приводу істотних умов договору. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім цього, положеннями ч.1 ст.230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики Верховного Суду України з зазначеної категорії справ, при вчиненні правочину під впливом обману, формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має бути при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою, підстав для визначення правочину недійсним немає, крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його вчиненні. В ході розгляду справи судом безспірно встановлено, що оспорюваний кредитний договір № 401630490 від 03.07.2014 року укладався для оплати виконаних робіт за договором підряду (індивідуальний номер замовлення ВМ - 648L) в приміщенні офісу ФОП [PERSON] Крім цього встановлено, і дані обставини не заперечені жодними доказами відповідача ПАТ «Альфа-Банк», що в момент укладення договору про надання споживчого кредиту, представник банку присутній не був, такий договір представлявся позивачці для підписання разом з іншими документами стороною за договором побутового підряду. Жодних відомостей про виконання вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо попереднього письмового роз'яснення позивачці умов кредитного договору, відповідачем суду не представлено. Одночасно між сторонами підписано договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів від 03.07.2014 року. У даному Договорі відсутня інформація про уповноважену особу зі сторони банку на підписання даного правочину і, відповідно, відсутній підпис уповноваженої особи. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Даний Договір підписаний лише однією стороною [PERSON], а зі сторони ПАТ «Альфа-Банк» такий не підписаний та не скріплений печаткою, а тому він вважається не укладеним так, як вчинений із недодержанням письмової форми. Зі змісту вказаних правочинів є очевидним, що метою укладення договору про надання споживчого кредиту, позивачці була запропонована оплата матеріалів та послуг з виготовлення конструкцій ПВХ ФОП [PERSON] В той же час, як вбачається із змісту кредитного договору, вигодонабувачем за цим договором являється інша фізична особа підприємець [PERSON] За наведених обставин суд надає віри викладеним у позовній заяві поясненням позивачки про те, що на момент укладення договору 03.07.2014 року її не було повідомлено про істотні умови кредитного договору і з його змістом вона не мала можливості ознайомитися, оскільки на час його підписання представник банку був відсутній, договір укладався пакетом разом з іншим договором побутового підряду в приміщенні офісу ФОП [PERSON], відомостей про письмове ознайомлення позивачки із умовами договору відповідачем не представлено. Також, за наслідком укладення договорів жодного товару нею придбано та отримано не було, кредитні кошти були перераховані банком на рахунок сторонньої особи, яка не була стороною договору індивідуального замовлення. Крім цього, як зазначено в позовній заяві позивачка в момент підписання договору споживчого кредиту не усвідомлювала того факту, що укладає договір із банком, оскільки представник банку був відсутній, а сторона за договором побутового підряду її запевнила, що нею укладається договір по безвідсотковій розстрочці для оплати вартості виготовлення конструкцій ПВХ, а не отримання повної суми в кредит. З врахуванням наведенного суд приходить до переконання, що внаслідок недобросовісних дій сторони за договором (індивідуальний номер замовлення ВМ - 648 L) від 03.06.2014 року, які полягали у тому, що не будучи представником ПАТ «Альфа-Банк», але володіючи без відповідних повноважень примірником кредитного договору № [NUMBER], нею не було надано позивачці можливості ознайомитися з договором, одночасно надано неправдиву та неповну інформацію про правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, що виникали у позивачки після укладення такого правочину, і в такий спосіб, шляхом обману, у позивачки було недобросовісно сформовано внутрішню волю до укладення оспорюваного правочину, а тому позовні вимоги про визнання недійним кредитного договору є підставними та підлягають до задоволення. Суд застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ст.216 ЦК України, та стягує з відповідача в користь позивачки сплачені нею ПАТ «Альфа-Банк» 690 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Під час звернення до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved