Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

16.05.2014 року позивач звернувся до Деснянського суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору від 21.12.2009 року, укладеного між ним та публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк». В обґрунтування позову зазначив, що 21.12.2009 року позивач уклав договір про надання споживчого кредиту № 113909890000 на підставі якого отримав споживчий кредит в сумі 40093 доларів США. Пунктом 1.1.1 Договору про надання споживчого кредиту визначено, що позичальник погоджується з Правилами №11390989000 викладеними у Правилах умов споживчого кредитування позичальника та п.1.1.2 договору передбачено що правила, після підписання сторонами договору, стають його невід'ємною частиною. В договорі про надання споживчого кредиту з правилами № 113909890000 не вказано обсяг відповідальності позичальника, а є тільки відсилочна вказівка на правила, з якими на момент підписання договору позичальник не був ознайомлений. Крім того, покладено виключно на позичальника ризик знецінення національної валюти, в силу положень статті 229 ЦК України всі ці обставини є підставою для визнання його недійсним. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала і наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача не з'явився, причини неявки не повідомив. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. 21.12.2009 року позивач уклав договір про надання споживчого кредиту № 113909890000 на підставі якого отримав споживчий кредит в сумі 40093 доларів США. Пунктом 1.1.1 Договору про надання споживчого кредиту визначено, що позичальник погоджується з Правилами №11390989000 викладеними у Правилах умов споживчого кредитування позичальника та п.1.1.2 договору передбачено що правила, після підписання сторонами договору, стають його невід'ємною частиною. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. вчинятися Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень пункту 2 частини 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»від 06.11.2009р. № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При укладенні договору позивач ознайомлений з його умовами, не заперечував проти них, отримавши кредит в обумовленій договором сумі. Договір укладено за вільним волевиявленням сторін, підписавши його сторони підтвердили свої права та обов'язки за договором, тому повинні виконувати їх належним чином. Позивач не був позбавлений права в будь-який час звернутися за юридичною допомогою до підписання договору кредиту, а також позивачем не доведено, що працівники банку відмовили йому в наданні будь-якої додаткової інформації щодо положень договору кредиту. Таким чином, вимоги позивача про визнання недійсним договору, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, не грунтуються на Законі, тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed