Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

15 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу до [PERSON]. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 15.06.2013 року, про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис №345. Від спільного подружнього життя сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO] Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів, внаслідок чого виникали постійні сварки та непорозуміння. Сторони неодноразово намагалися примиритися та змінити ставлення одно до одного, але позитивних наслідків це не дало. Поступово сімейне життя погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На момент подання позовної заяви сторони проживають окремо один від одного, спільного господарства та побуту не мають. Будь-які спори щодо спільно набутого майна та визначення місця проживання малолітньої дитини відсутні. На думку позивачки, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін і, зокрема, інтересам малолітнього сина. На примирення позивачка не згодна, просить розірвати шлюб між нею, [PERSON], та [PERSON], зареєстрований 15.06.2013 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції за актовим записом №345, і відновити своє дошлюбне прізвище «[PERSON]». Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву, у якій просить проводити судове засідання без фіксації технічними засобами та за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Відповідач у своїй письмовій заяві проти ухвали рішення про розлучення не заперечує, просить справу розглядати за його відсутності та без фіксації судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 158, ст. 174 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність обставин життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 15 червня 2013 року в Жовтневому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції під актовим записом №345, про що свідчить надана копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. №5). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], в якому сторони записані як батько та мати дитини (а.с. №4). Судового спору щодо поділу майна та визначення місця проживання малолітньої дитини сторони не мають. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через непорозуміння одне з одним, що супроводжувалося частими сварками. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин, на теперішній час відповідач не мешкає разом з позивачкою. Доказів протилежного суду не надано. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі остаточно припинені, більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. Доходячи до такого висновку, суд також враховує вимоги ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Так, у пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Так як позивачка виявила бажання після розірвання шлюбу повернути дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе поновити їй прізвище «[PERSON]». Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією (а.с. № 1).

Outcome: approved