Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

16.11.2015 року позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь 30\~927 (тридцять тисяч девятсот двадцять міс) грн. 20 коп. боргу. В обґрунтування зазначених у позовній заяві вимог позивач покликається на те, що протягом 1998-2002 років він позичив [PERSON] 5500 доларів США, що підтверджується відповідними розписками, а саме: 23.07.1998 року 1500 доларів США, 27.07.1998 року 1000 доларів США, 04.08.1998 року 3000 доларів США. Проте, відповідач повернула зазначені гроші лише частково в сумі 4160 доларів США. Таким чином борг відповідача складає 1340 доларів США, що у гривневому еквіваленті по курсу НБУ становить 30\~927 грн. 20 коп. Оскільки строк повернення всієї суми боргу не був встановлений, позивач 17.09.2015 року направив відповідачу письмову вимогу , в якій вимагав повернути 1340 доларів США у семиденний термін з дня отримання зазначеної вимоги. Відповідач отримала зазначену вимогу 18.09.2015 року, що стверджується поштовим рекомендованим повідомленням, однак грошей не повернула. На підставі наведеного позивач просить суд позов задоволити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просить суд позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, покликаючись на те, що представлений позивачем документ не відповідає встановленим вимогам щодо розписки, а тому немає жодних правових підстав для задоволення позовних вимог. Вивчивши зібрані по справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.3 ч.1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2015 року (справа № 6-63цс13) досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Так, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Із вищенаведеного вбачається, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Однак, всупереч зазначеним вимогам, розписка про отримання грошових коштів, яку позивач надав у судовому засіданні, не містить вказівки на дату повернення грошових коштів та зобовязання про їх повернення. (а.с. 21). Згідно із ст.ст.\~58,60 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити на підставі того, що позивачем не надано, а судом не здобуто доказів укладення між сторонами договору позики.

Outcome: dismissed