Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

16 січня 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.09.2016 року навчається на денній формі в Глухівському коледжі Сумського національного аграрного університету, у зв'язку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідач на її утримання матеріальної допомоги не надає. Позивач змоги влаштуватись на роботу не має. Просить стягнути із [PERSON] на її користь аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку відповідача щомісячно до досягнення нею 23-річного віку. 26.02.2019 року відповідачем надіслано до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позовні вимоги визнає частково, оскільки отримує мізерну пенсію, особистого господарства майже немає (тільки 10 голів птиці), транспорту також немає. Просить позов задовольнити частково та стягувати з його на утримання доньки аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 200 грн. щомісячно. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Направила письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 34). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не направив. Його неявка не перешкоджає розгляду справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Безпосередньо дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно довідки Глухівського коледжу Сумського національного аграрного університету № 535 від 10.01.2019 року [PERSON] є студентом ІІІ курсу денної форми навчання спеціальності «Комп'ютерна інженерія» і не знаходиться на повному державному утриманні. Період навчання з 01.09.2016 року по 30.06.2020 року (а.с.11). Згідно статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України), батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 199 Сімейного Кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З довідки виконавчого комітету Перемозької сільської ради Глухівського району Сумської області № 1069 від 14.12.2016 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). У відзиві на позов відповідач, повідомив, що отримує пенсію, інших доходів немає, тому готовий сплачувати аліменти в розмірі 200 грн. На підтвердження своєї позиції відповідач надав суду наступні докази: -копію пенсійного посвідчення серії [NUMBER], з якого вбачається, що він отримує пенсію по інвалідності як інвалід ІІІ групи загального захворювання (а. с. 24); -копію довідки до акта МСЕК від 22.05.2017 року, згідно якої [PERSON] є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, за висновком МСЕК йому протипоказана фізична праця без професіональної шкідливості. Інвалідність встановлена на строк до 01 червня 2019 року (а.с. 24). -довідку про доходи за період з 01.08.2018 року по 31.01.2019 року щодо отримання пенсії по інвалідності (а.с. 25); -довідку Глухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області від 20.02.2019 року № 360/02-38, з якої вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в Глухівському об'єднаному ПФУ Сумської області та одержує пенсію по інвалідності в розмірі 1497,00 грн.(а.с. 26); -довідку, видану виконкомом Перемозької сільської ради від 19.02.2019 року № 02-25/164, з якої вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. В підсобному господарстві утримує птицю - 10 голів (а.с. 28). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно положень ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] дійсно потребує матеріальної допомоги, так як навчається у вказаному вище навчальному закладі на денній формі навчання та не має змоги забезпечувати себе самостійно. За таких обставин з відповідача слід стягнути на користь позивача аліменти на утримання доньки [PERSON] Однак суд, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, враховуючи матеріальне становище позивача, яка навчається на денній формі навчання, матеріальне становище відповідача (а.с. 25, 26), те, що він має працездатний вік, хоча і є інвалідом ІІІ групи, але не позбавлений можливості працювати (а.с. 24), крім того відповідачем не надано жодних відомостей щодо його працевлаштування, отримання чи неотримання інших доходів, а також те, що обов'язок матеріально утримувати дитину є як у матері так і у батька, не погоджується з позивачем щодо розміру аліментів у вигляді 1/4 усіх видів доходів відповідача, та вважає достатнім визначити частку в меншому розмірі, а саме 1/5 доходу відповідача на утримання дитини, яка продовжує навчання. Такий розмір аліментів є розумним і необхідним для забезпечення мінімальних потреб, необхідних для виховання і утримання дочки, яка продовжує навчання. Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд враховує, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 614,72 грн. пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного і

Outcome: partial