Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-04 00:00:00

16.07.2015 року [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, в обґрунтування якого зазначила, що відповідачкою в заяві від 27.03.2015 року та письмових поясненнях до Новоград-Волинського МВ були повідомлені неправдиві відомості щодо неї, зокрема про здійснення телефонних дзвінків з погрозами фізичної розправи та нецензурними висловлюваннями. На підставі звернення [PERSON] до її житла увірвались працівники міліції, які намагались вилучити мобільний телефон та звинувачували у втручанні в особисте життя і внаслідок чого в неї стався гіпертонічний криз. [PERSON] на підставі ревнощів до її сусіда [PERSON], свідомо поширила проти неї завідомо неправдиву інформацію з метою нанесення шкоди її честі та гідності. Майже 30 років працює вчителем, тому зазначена інформація принижує її честь, гідність та ділову репутацію, завдає моральної шкоди. Просила суд визнати недостовірною та такою, що порочить її гідність та честь, зобовязати відповідача спростувати зазначену інформацію шляхом направлення до Новоград-Волинського МВ УМВС України заяви з відповідним змістом та стягнути з неї 10\~000 грн. на відшкодування моральної шкоди і понесені судові витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн. В судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідач, в судове засідання не прибула, її представник в судовому засіданні 10.12.2015 року позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні, заперечуючи проти заявлених позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Конституція та цивільне законодавство України визнають честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими (ст.ст. 3, 28 Конституції, ст. 297, 299 ЦК України). Крім того, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Україною, та ст. 19 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Однак, це право особи не є абсолютним. Так, зокрема, ч. 4 ст. 32 Конституції України, ч. 3 ст. 297 та ч. 2 ст. 299 ЦК України визначено, що кожен може звернутися до суду за захистом своєї честі, гідності та ділової репутації, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та право на відшкодування моральної і матеріальної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи (далі Пленум ВСУ) від 27.02.2009 року розяснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації є сукупність наступних обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому на позивача покладається обовязок довести факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої предявлений позов, а відповідач, в свою чергу, повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності (ч. 2 ст. 302 ЦК України). З матеріалів № 1406 ЖЄО Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області слідує, що [PERSON] в своїй заяві вказує на те, що [PERSON] 27.03.2015 року о 15 год. 50 хв. з мобільного телефону [NUMBER] погрожувала їй фізичною розправою, звинувачувала її у інтимних стосунках з [PERSON] з яким вони працюють на одній роботі, нецензурно висловлювалась у її адресу, погрожувала подати позов до суду. В своїй заяві просила притягнути [PERSON] до адміністративної відповідальності. В письмових поясненнях [PERSON] зазначила, що з 12.03.2015 року [PERSON] почала по телефону їй погрожувати фізичною розправою. Під час розмов, вона нецензурно висловлювалась в її адресу, погрожуючи їй якимись фіктивними доказами, а також своїми зв'язками в вищих органах міліції, прокуратури та суду. Починаючи з 12.03.2015 року [PERSON] телефонує їй майже щодня у будь-яку годину доби, заважаючи їй працювати, відпочивати. Вона постійно відправляє їй лайливі SMS - повідомлення з різних телефонних номерів з образливим змістом. Поведінка [PERSON] негативно впливає на її життя, фізичне і моральне здоров'я. В письмових поясненнях [PERSON] остання зазначила, що жодних протиправних дій стосовно [PERSON] вона не вчиняла. З [PERSON] особисто вона не знайома, по телефону з нею не розмовляла, бачила її кілька разів вночі, коли вона виходила від [PERSON], який проживав в сусідній квартирі. Її візити до сусіда, супроводжувались шумовими ефектами і заважали її нічному відпочинку. Заява [PERSON] є неправдивою, принижує її честь і гідність. Досліджені в суді докази, зокрема заява [PERSON] від 27.03.2015 р. та надана суду її представником роздруківка телефонних повідомлень(а. с. 84) на контрактний телефон відповідача з телефону позивача за березень 2015 р. свідчать про те, що телефонних дзвінків у час, зазначений в цій заяві та поясненнях [PERSON] правоохоронним органам не було. З наданої [PERSON] роздруківки SMS повідомлень з її мобільного телефону на телефон відповідача (а.с. 108-120), інформація про які міститься в памяті телефону позивача, оглянутої в судовому засіданні, не вбачається жодної обставини, що могла бути підставою для звернення [PERSON] до правоохоронних органів із заявою про те, що позивач їй погрожувала фізичною розправою чи висловлювалась на її адресу нецензурними словами. Правдивість інформації, викладеної [PERSON] в заяві від 27.03.2015 р. та її поясненнях належними та допустимими доказами підтверджена не була, а відтак ця інформація щодо позивача є образливою, принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Згідно з п. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про доведеність позивачем факту за відомо безпідставного, образливого висловлювання відповідача на його адресу в заяві до Новоград-Волинського МВ від 27.03.2015 р. та поясненнях працівникам МВ при її перевірці. За таких обставин, поширення відповідачем недостовірної, негативної інформації, про порушення позивачем норм чинного законодавства, принципів моралі, про неетичність поведінки позивача, у зверненні до правоохоронних органів не пов'язана з наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, а відтак має характер наклепу та тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Суд вважає доведеним, що внаслідок розповсюдження відповідачем образливої інформації щодо позивача, йому була заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню у відповідності до положень ст.ст. 16, 23, 1167 ЦК України. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, справедливості та виваженості, бере до уваги обставини справи, глибину фізичних та душевних страждань позивача, ступінь зниження престижу і ділової репутації, майновий стан відповідача, відсутність його добровільної згоди чи власної ініціативи щодо спростування поширеної ним образливої інформації і визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві та є адекватним тим стражданням, яких зазнав позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх належать витрати на правову допомогу. Тому, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача, понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн.

Outcome: partial