Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

15.08.2019 року [PERSON] (далі по тексту позивачка) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Затоківської селищної ради (далі по тексту відповідач-1), Білгород-Дністровської міської ради (далі по тексту відповідач-2) та [PERSON] (далі по тексту відповідач-3) про визнання права власності на земельну ділянку (а.с.1-5). Так, позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,068 га для ведення садівництва, яка розташована за адресою: [ADDRESS] область, м [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] . Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за її відсутністю (а.с.127). Представник відповідача Затоківська СР в судове засідання не з`явився, але подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] не визнає, просить суд відмовити в задоволенні позову. Крім того просить суд розглянути справу без участі представника Затоківської СР, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.67-70). Представник відповідача Білгород-Дністровська міська рада в судове засідання не з`явився, але подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги [PERSON] не визнає, так як вважає, що Білгород-Дністровська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі, просить прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства (а.с.71-75). Відповідачка [PERSON] , відзив або заперечення на позов [PERSON] до суду не надавала та в судові засідання не з`являлася без поважних причин, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких клопотань не заявляла, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, а саме через оголошення на сайті судової влади України (а.с.50, 56, 82, 137). Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки\~в судове\~засідання учасника\~справи (його\~представника)\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1-2 ч.3 ст.223 ЦПК України). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [INFO] померла мати [PERSON] [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом у вигляді садового будинку [ADDRESS] , загальною площею 145,00 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,068 га та знаходиться у фактичному користуванні. Зазначений садовий будинок належав померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого на Одеській товарній біржі в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю», реєстраційний номер № 2243/Б від 13.05.1999 року, зареєстрованого в Білгород-Дністровському міжрайонному бюро технічної інвентаризації, 26.05.1999 року в книгу № 4, під реєстровим номером 2-282 (а.с.9). 30.07.2013 року за реєстром № 6-836 у спадковій справі № 325/2013, шостою Одеською державною нотаріальною конторою Одеською області [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на садовий будинок [ADDRESS] , загальною площею 145,00 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,068 га (а.с.32). [PERSON] є власником садового будинку [ADDRESS] , загальною площею 145,00 кв.м., про що свідчить копія відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34696361 від 30.07.2013 року (а.с.33). Однак, у вище зазначеному свідоцтві про право на спадщину до складу спадкового майна, яке перейшло позивачці у порядку спадкування, не була включена земельна ділянка, яка належала померлій [PERSON] . За твердженням позивачки, її померла мати отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,068 га згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 13.05.1999 року, в пункті 2 цього договору вказано, що садовий будинок [ADDRESS] включає земельну ділянку, площею 693 кв.м, відповідно до рішення виконкому Білгород-дністровської ради № 276 від 19.05.1967 року (а.с.9). Однак, за час свого життя [PERSON] не встигла здійснити державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку і виготовити на власне імя державний акт на право власності на земельну ділянку. Позивачка зазначає, що з 01.01.2013 року державний акт на право власності на земельну ділянку не видається, а замість нього її, як новому власнику необхідно зареєструвати своє право власності в Державному реєстрі прав та отримати та отримати свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із відповідною позовною заявою. Відповідно ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.05.2014 р. № 5, з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК України пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Відповідно ст.377 Цивільного кодексу України, право на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній до особи,\~яка набула\~право власності\~на житловий\~будинок (крім\~багатоквартирного),\~будівлю або\~споруду,\~переходить право\~власності,\~право користування\~на земельну\~ділянку,\~на якій\~вони розміщені,\~без зміни\~її цільового\~призначення в\~обсязі та\~на умовах,\~встановлених для\~попереднього землевласника\~(землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації) Згідно із ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно із\~ст.1223\~Цивільного кодексу\~України,\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1225 Цивільного кодексу України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців\~житлового будинку,\~інших будівель\~та споруд\~переходить право\~власності або\~право користування\~земельною ділянкою,\~на якій\~вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Відповідно до ст.1261 Цивільного кодексу України, в першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з чоловіка і жінки, що пережив і батьки. Спадкоємцем першої черги за законом являються позивачка. Відповідно до\~ст.1268\~Цивільного кодексу\~України, Спадкоємець за\~заповітом чи\~за законом\~має право\~прийняти спадщину\~або не\~прийняти її. Не\~допускається прийняття\~спадщини з\~умовою чи\~із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу,\~він не\~заявив про\~відмову від\~неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених\~частинами другою - четвертою\~статті 1273\~цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено матеріалами справи, 11.06.1997 року зі строком дії до 11.06.1998 року, був виданий дозвіл № 47 виконавчого комітету Білгород-дністровської міської ради народних депутатів про будівництво садового дому по індивідуальному проекту, в розмірах встановлених норм - [PERSON] , яка продала свій будинок [PERSON] (а.с.12). Відповідно до рішення № 18 Затоківської селищної ради народних депутатів VІ-а сесія ХХІІІ скликання від 30.12.1998 року про розгляд заяви [PERSON] вказано, що будівництво нового садового будинку на земельній ділянці [ADDRESS] [NUMBER] в садівничому кооперативі «Енергетик» виготовлено згідно дозволу Білгород-Дністровської міської ради за № 47 від 11.04.1997 року (а.с.11). Відповідно до рішення № 20 Затоківської селищної ради народних депутатів ІХ-я сесії ХХІІІ скликання від 07.05.1999 року «Про безкоштовне надання у колективну власність садівничому кооперативу «Енергетик» земель загального користування, якими вони користуються та передачу у приватну власність земельних ділянок членам садівничого кооперативу «Енергетик», згідно додатку до Рішення у п. 17 ділянка № [NUMBER] вказана - [PERSON] , земельна ділянка площею 0,068 га (а.с.111). Таким чином вбачається, що позивачка не мала можливості зареєструвати зазначену земельну ділянку на своє ім`я, так як її мати за час свого життя не встигла здійснити належне право власності на земельну ділянку та отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, якою фактично користується на теперішній час позивачка, та на якій розташований садовий будинок, що належить її у порядку спадкування за законом, після смерті матері. Крім того, при застосуванні положень статті 120 Земельного кодексу України разом із нормою статті 125 Земельного кодексу України встановлено, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомого майна у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта правав власності. Так, відповідно нормам закріплених у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до Затоківської СР, Білгород-Дністровської МР та [PERSON] про визнання права власності, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved