Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

16.06.2015р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості (а.с. № 4-6), який 26.06.2015р. уточнив, та згідно до уточнених вимог просить стягнути з відповідача на свою користь грошову суму боргу за сьома договорами позики, а саме від 27.04.2012р., 12.03.2013р., 03.04.2013р., 13.05.2013р., 18.06.2013р., 26.12.2013р., 20.05.2014р., на загальну суму у розмірі 24200 грн. та 6000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди (а.с. № 22-24). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 27.04.2012р. між сторонами було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу кошти: 14500 грн., про що було видано письмову розписку. Термін повернення грошей зазначено у розписці до 25.06.2012р. Крім того, протягом 2013-2014р.р., відповідач взяв у позивача в борг 6 разів наступні кошти: 12.03.2013р. - 3500грн. зі строком повернення грошей 12.04.2013р., що підтверджується розпискою 12.03.2013р.; 03.04.2013р. - 1000грн. зі строком повернення грошей до 03.05.2013р., що підтверджується розпискою від 03.04.2013р.; 13.05.2013р. 1000 грн. зі строком повернення грошей до 13.06.2013р., що підтверджується розпискою від 13.05.2013р.; 18.06.2013р. - 1000 грн. зі строком повернення грошей до 20.07.2013р., що підтверджується розпискою від 18.06.2013р.; 26.12.2013р. - 2000 грн. зі строком повернення грошей до 31.12.2013р., що підтверджується розпискою від 26.12.2013р.; 20.05.2014р. -1200грн. зі строком повернення грошей до 01.06.2014р., що підтверджується розпискою від 20.05.2014р. Всього відповідач узяв у позивача в борг за сьома договорами позики 24200 грн. На стягненні цієї суми і наполягав позивач. В обґрунтування вимог щодо стягнення 6000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, позивач зазначав, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду, а саме він відчуває сильне моральне страждання, переживання за те, що відповідач не повертає грошові позики, а він у свою чергу не виплатить кредит, який узяв для того, щоб позичити кошти. Оскільки він, позивач, відчуває матеріальні труднощі, є пенсіонером, не має достатньо коштів для звичайної їжі та медикаментів для лікування. В судове засідання, призначене на 05.11.2015р. позивач подав до суду заяву, в якій просив позов в уточненій редакції від 25.06.2015р.задовольнити (тобто без 3% річних та інфляції), розглянувши справу за його відсутності без технічної фіксації судового процесу, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с.№ 43). Відповідач [PERSON] в судові засідання по справі, які призначалися на 08.09.2015р., 15.10.2015р. та 05.11.2015р. не зявився, про дату та час слухання справи повідомлявся належним чином, а саме за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 26), що співпадає з адресою, вказаною позивачем у позовній заяві (а.с. № 4, 22). До суду поверталися конверти з позначкою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. №30-31, 35-36, 41-42), про причини не явки відповідач суд не сповістив, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслав. Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Враховуючі вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі вимог ст. 169 ЦПК України та за правилами глави 8 розділу ІІ ЦПК України винести по справі заочне рішення суду. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України судове засідання відбувалося без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За змістом ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передаю у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцеві визначеної грошової суми. Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми , якщо інше не встановлене договором або законом. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі у строк та в порядку, встановленому договором. Судом встановлено, що 27.04.2012р. між сторонами було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу кошти: 14500 грн., про що було видано письмову розписку. Термін повернення грошей зазначено у розписці 25.06.2012р. (а.с. № 7). Крім того, протягом 2013-2014р.р., відповідач взяв у позивача в борг наступні кошти: 12.03.2013р. - 3500 грн. зі строком повернення грошей 12.04.2013р., що підтверджується розпискою 12.03.2013р. (а.с. № 8); 03.04.2013р. - 1000 грн. зі строком повернення грошей до 03.05.2013р., що підтверджується розпискою від 03.04.2013р. (а.с. № 9); 13.05.2013р. 1000 грн. зі строком повернення грошей до 13.06.2013р., що підтверджується розпискою від 13.05.2013р. (а.с.№12); 18.06.2013р. - 1000 грн. зі строком повернення грошей до 20.07.2013р., що підтверджується розпискою від 18.06.2013р. (а.с.№10); 26.12.2013р. - 2000 грн. зі строком повернення грошей до 31.12.2013р., що підтверджується розпискою від 26.12.2013р. (а.с.№11); 20.05.2014р.- 1200 грн. зі строком повернення грошей до 01.06.2014р., що підтверджується розпискою від 20.05.2014р. (а.с. № 13). Всього відповідач узяв у позивача в борг 24200 грн. Доказів, які б спростовували факт отримання зазначених грошових коштів від позивача відповідач в розпорядження суду не надав, також як і не надав жодних доказів, якими б підтверджувався факт повернення отриманих коштів, хоча строки повернення позик, встановлені в розписках, минули. У звязку з цим, з огляду на вищенаведені вимоги законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, яку він оцінив у 6000грн., суд вважає, що в задоволені цієї частини позовних вимог позивачу слід відмовити з огляду на наступне. По тексту позовної заяви, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди посилається на положення ст. 1167 ЦК України. Між цим, суд з таким посиланням не погоджується, оскільки зазначена норма закону регулює правовідносини, щодо виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, а тому не поширюється на спірні договірні відносини. Наслідки порушення договору позики з боку позичальника встановлені цивільним законодавством окремо (наприклад, ст. ст. 625, 1050 ЦК України) та не передбачають відшкодування моральної шкоди. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог у повному обсязі, на підставі ст. 88 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого при подачі позову судового збору за частину вимог, яка задоволена та стосується стягнення суми боргу, а саме в розмірі 242грн. (1% від стягнутої суми), що підтверджується квитанціями (а.с. № 1-2). Що стосується решти судового збору 259грн. 67коп. (501грн.67коп. 242грн. = 259грн. 67коп.) по частині позовних вимог, в задоволені якої суд позивачу відмовив, то судові витрати в цій частини вимог, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: partial