Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

16.06.2016 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] (20.01.2009 р. н.), у твердій грошовій сумі в розмірі по 1 000,00 (однієї тисячі) гривень 00 копійок, щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтуванні позову посилається на те, що з відповідачем по справі розірвано шлюб, від якого мають спільну доньку [PERSON] (20.01.2009 р. н.), яка постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивач зазначає, що їй одній важко утримувати дитину, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання доньки, тому вона змушена звернутися до суду з позовом. У судове засідання позивач не зявилася, 22.11.2016 р. надіслала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Також, позивач просила суд розглядати справу в її відсутність, у разі неприбуття в судове засідання відповідача, згодна на прийняття заочного рішення по справі (а. с. 20). Відповідач в судове засідання не зявився (двічі викликався в судові засідання на 09.03.2017 р. о 10 год. 30 хв.; на 27.03.2017 р. о 08 год. 30 хв.). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчать оголошення в газеті «Урядовий курєр» №22 від 04.02.2017 р., №23 від 07.02.2017 р. (а. с. 30-34). Про причину своєї неявки в судове засідання не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Відповідно до ч. 9 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.\~Таким чином, суд забезпечив\~\~законне право доступу\~\~до суду\~\~відповідача. Враховуючи викладене, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийняти рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають підлягає задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, повязані з обовязком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 18.01.2016 р. шлюб між позивачем і відповідачем розірвано (а. с. 7). Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народилася 20.01.2009 року, її батьком значиться [PERSON] відповідач по справі (а. с. 5). З довідки №490 від 20.05.2016 р., виданої виконавчим комітетом Деленської сільської ради Арцизького району Одеської області вбачається, що дочка проживає разом з матірю (а. с. 8). Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обовязків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обовязок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобовязані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обовязок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст.184 СК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком малолітньої [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження та не заперечувалося відповідачем. Проживаючи окремо, відповідач зобовязаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, в наявний час вони проживають окремо один від одного, відповідач, будучи батьком малолітньої дитини, проживаючи окремо, зобовязаний утримувати свою малолітню дитину, яка проживають з матірю до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд вважає доцільним задовольнити позовні вимоги позивача та стягувати аліменти з батька неповнолітньої дитини на користь позивача в розмірі, зазначеному позивачем, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved