Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

16.05.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача в порядку регресу суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 3863,23 грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 02.10.2014 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та [PERSON] було укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом АІ/4007020, відповідно до якого забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія, який керував автомобілем [NUMBER]. Також зазначає, що 01.07.2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Згідно постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 27.07.2015 року, винним у скоєнні ДТП, що сталася 01.07.2015 року, було визнано [PERSON] На підставі заяви потерпілого про виплату страхового відшкодування, після аналізу всіх наданих документів, позивач виплатив страхове відшкодування на користь [PERSON] в сумі 3863,23 грн. Посилається, що відповідач не повідомив позивача про настання страхової події протягом трьох робочих днів, а тому після виплати страхового відшкодування на користь [PERSON], як потерпілої особи, у позивача виникло право вимоги до відповідача про відшкодування завданої шкоди в порядку регресу. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність. Зазначив, що оскільки транспортні засоби учасників ДТП, яке сталося 01.07.2015 року були застраховані в одній страховій компанії, а тому вони здійснили повідомлення про ДТП зателефонувавши до асистанського центру та надали всі необхідні дані щодо пошкоджених транспортних засобів, відомості про водіїв та номери полісів ОСЦПВВНТЗ. Крім того посилається, що страхова виплата була здійснена обґрунтовано, оскільки позивач мав всі необхідні повідомлення та документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Відповідно до п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк Згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно з ст. 4 Закону України «Про страхування», страхування транспортного засобу належить до майнового страхування. Відповідно ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Згідно положень ст.ст. 1187 ЦК України, шкода спричинена джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Судом встановлено, що 02.10.2014 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та [PERSON] було укладеного договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом АІ/4007020, відповідно до якого в період з 02.10.2014 року по 01.10.2015 року забезпечувалася цивільно-правова відповідальність водія, який керував автомобілем [NUMBER] (а.с.3). Також судом встановлено, що 01.07.2015 року о 17 год. 00 хв. в м. Києві по бул. Чоколівському, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON], внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 27.07.2015 року, яка набрала законної сили 06.08.2015 року, винним у скоєнні ДТП, що сталася 01.07.2015 року за ст. 124 КУпАП, було визнано [PERSON] та піддано до адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. (а.с.10). Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] в тому, що він спричинив ДТП, що сталася 01.07.2015 року, доведена та доказуванню не підлягає. Вбачається, що 10.08.2015 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «ПРОСТО-страхування» з заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.20). Згідно виписки з банківського рахунку від 02.09.2015 року вбачається, що ПрАТ «ПРОСТО-страхування» виплатило [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 3863,23 грн. (а.с.22-23). Згідно п.38.1.1 ст.38 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у пп.33.1.2 п.33.1 ст.33 цього Закону. Підпунктом 33.1.4 п.33.1 ст.33 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», встановлено обов'язок водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Разом з цим, висновком Верховного суду України, зробленого на підставі Постанови ВСУ у справі № 6-1253цс16 визначено, що підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлено законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Отже, з огляду на зміст наведених правових норм можна зробити висновок, що в разі, якщо страхувальник або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необґрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страховик має підстави для регресного позову до страхувальника. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається з матеріалів справи, автомобілі учасників ДТП, яка сталася 01.07.2015 року, були застраховані в ПрАТ «ПРОСТО-страхування», [PERSON], як потерпіла сторона, повідомив позивача про дану ДТП та надав усі необхідні документи, а тому суд вважає, що позивач мав всі необхідні документи для прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Крім того, зокрема довідка про ДТП №67333962, яку до матеріалів справи надав позивач, містить усю інформацію щодо ДТП, включаючи детальний опис подій, що сталися та інформацію про обидві сторони, які є учасниками ДТП, включаючи інформацію про їхні страхові поліси ОСЦПВВТНЗ ПрАТ «ПРОСТО-страхування», зокрема і полісу відповідача № АІ/4007020. Враховуючи вищевикладене, а також наявність у позивача зазначених документів, суд приходить до висновку, що останній мав всі необхідні документи для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, а тому суд не знаходить підстав вважати, що у ПрАТ «ПРОСТО-страхування» виникли необґрунтовані виплати на користь [PERSON], на підставі чого у позивача виникло право регресного позову до відповідача. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Як випливає зі ст.58,57 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З огляду на викладене, проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального і процесуального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ПрАТ «ПРОСТО-страхування» в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed