Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

15 вересня 2021 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу. Вимоги мотивовані тим, що на підставі договору дарування № 891 від 16 квітня 1998 року, йому було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії СМ № 00019 та передано у приватну власність земельну ділянку для ведення сільськогосподарського виробництва, площею 6,23 га. Однак, при видачі правовстановлюючого документу було допущено технічну помилку, а саме в документі не вказано дата видачі та номер реєстрації в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. Зазначає, що він являється власником земельної ділянки, але не може розпоряджатись своїм майном у зв`язку не внесення всіх даних, необхідних для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав. З метою внесення змін до Державного акту на право приватної власності на землю він звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області, однак йому було відмовлено, оскільки чинним законодавством не передбачено внесення виправлення та через втрату чинності Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі та Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою. Зазначає, що встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документу йому необхідно для того, щоб мати можливість вільно розпоряджатися своєю власністю. Посилаючись на викладені вище обставини, заявник [PERSON] просить встановити факт належності йому правовстановлюючого документу, а саме: Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ № 00019 з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 6,23 га, виданого на підставі договору дарування № 891 від 16 квітня 1998 року на ім`я [PERSON] . Ухвалою від 16 вересня 2021 року цивільну справу призначено до судового розгляду за вказаною вище заявою (а. с. 11). В судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, направив до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність, заявлені вимоги підтримує повністю (а. с. 13). Представник заінтересованої особи - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомили (а. с. 12). У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без участі заявника та заінтересованих осіб, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України визначено розгляд судом справ про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце, час і народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року зазначено, що суди розглядають справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абз. 1 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зі змінами і доповненнями, суд може встановлювати також факти належності особі правовстановлюючих документів. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у с. Миколаївка-Тернівська Білопільського району Сумської області, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] (а. с. 3-4). Із копії Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ № 00019 встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Рижівської сільської ради на підставі договору дарування № 891 від 16 квітня 1998 року. Відомості щодо дати видачі та реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю відсутні. Згідно даних про кількісну характеристику земель, переданих у приватну власність [PERSON] , загальна площа земельної ділянки становить - 6,23 га (а. с. 6-7) Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 25 серпня 2021 року274/307-21 встановлено, що внести зміни до Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ № 00019, а саме зареєструвати вказаний державний акт, який виготовлений на ім`я [PERSON] не вдається можливим у зв`язку із втратою чинності Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів про надання тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Держкомзему від 04.05.1999 року № 43, Інструкцією про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою, затвердженою Наказом Держкомзему від 22.06.2009 року № 325 (а. с. 8). Відповідно до п. 2. 9 Інструкції заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» та його структурні підрозділи. Цим же пунктом визначено, що виправлення у Державних актах не допускається. На даний час жодний з нормативних документів не діє у зв`язку із втратою їх чинності. Наведене вище свідчить про те, що заявник є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, загальною площею 6,23 га, яка розташована на території Рижівської сільської ради Сумської області, однак розпоряджатись майном він не має можливості у зв`язку з відсутністю даних, необхідних для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав, а тому необхідно встановити факт належності правовстановлюючого документу саме у судовому порядку. На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт належності йому Державного акту на право приватної власності на землю серії СМ № 00019 з цільовим призначенням для ведення сільськогосподарського виробництва площею 6,23 га, виданого на підставі договору дарування № 891 від 16 квітня 1998 року, а відтак заявлені вимоги підлягають задоволенню. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18 червня 2015 року (остаточне - 18 вересня 2015 року), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved