Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

16.09.2015 року позивач звернулась до суду з позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати право власності [PERSON] на реконструйоване майно (частину житлового будинку) розташованого за адресою: [ADDRESS], загальною площею 48, 4 кв.м.. з яких житлова площа становить 10,6 кв.м., що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого ТОВ «Стратегія регіонального розвитку в Одеській області» відповідає наступному: «2а-1» - кухня (10,7 кв.м.), «2а-2» - житлова кімната (10,6 кв.м.), «2а-3» - санвузол (3 кв.м.), «2а-4» - мансарда (24,1кв.м.). Встановити порядок виконання рішення, згідно з яким, після набрання ним законної сили це рішення є підставою для реєстрації права власності на частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона, для покращення умов проживання сім'ї та будучи власником 21\\100 частин домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS], зі згоди інших співвласників провела реконструкцію вищевказаної частки, внаслідок чого виникло самочинне будівництво, яке відповідає всім державним нормам. Позивач вказує на те, що вона неодноразово намагалась ввести будинок в експлуатацію та зареєструвати право власності, однак жодна з проб не дала позитивного результату. У зв'язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник відповідача ОМР у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, з підстав його незаконності та необґрунтованості. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги позову не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні встановлено, що 13 грудня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дарунок 21\\100 частину житлового будинку з надвірними спорудами під номером [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового будинку з черепашнику під літерою «А», житловою площею 69,8 кв.м. та надвірних споруд: «Б, Е» - сараї, «Г,Ж» - вбиральні , «И» - літня кухня; 1-6 огорожі, І- цистерна; ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 480 кв.м. Позивач стверджує, що для покращення умов проживання сім'ї, зі згоди інших співвласників нею було проведено реконструкцію вищевказаної частки домоволодіння, внаслідок чого виникло самочинне будівництво, яке відповідає всім державним нормам. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, внаслідок проведеної реконструкції, загальна площа належної позивачу частини будівлі стала складати 48,4 кв.м., з яких: «2а-1» - кухня (10,7 кв.м.); «2а-2»- житлова кімната (10, 6 кв.м.); «2а-3» - санвузол (3 кв.м.); «2а-4» мансарда - (24,1 кв.м.), що підтверджується копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений 16.06.2015 року ТОВ «Стратегія регіонального розвитку в Одеській області». В матеріалах справи також міститься Звіт № 15ТЗ про проведення технічного обстеження, виготовлений експертом ТОВ «Стратегія регіонального розвитку в Одеській області» Кущак С.В., у відповідності до якого експерт зазначив, що за результатами проведення технічного обстеження частини житлового будинку (домоволодіння), за адресою: [ADDRESS] встановлено, що на момент огляду в несучих і огороджувальних будівельних конструкціях будинку деформацій, тріщин, що впливають на міцність і несучу здатність конструкцій не виявлено. Основні будівельні конструкції часини будинку знаходяться в задовільному технічному стані. Реконструйована частина будинку відповідає будівельним, санітарним та протипожежним нормам згідно БДН В2.2 - 15-2005 «Житлові будинки. Основні положення». Встановлено його надійну та безпечну експлуатацію. Позивач зазначає, що маючи намір скористатися можливістю спрощеної процедури легалізації самочинного будівництва, подала до Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області весь необхідний пакет документів. Однак, як стверджує позивач, працівниками Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області їй було відмовлено у прийнятті зазначеного документу для подальшого введення в експлуатацію з причин відсутності реєстрації права власності чи права користування земельною ділянкою, на якій збудований об'єкт самочинного будівництва. При цьому на прохання надати письмове (документальне) підтвердження відмови у прийнятті документів було пояснено, що даної процедури Департаментом Державної архітектурно - будівельної інспекції в Одеській області не передбачено. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги, що жодних доказів звернення до Департаменту ДАБІ в Одеській області та відмови вказаного органу прийняти до експлуатації спірне будівництво позивач суду не надала, так як копія заяви, що міститься на аркуші справи 48, не містить жодних ознак її прийняття Департаментом, вхідного номеру тощо. Отже, як встановлено в судовому засіданні позивачем не введено спірний будинок в експлуатацію, а в результаті чого не отримано правовстановчі документи. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За таких обставин, суд приходить до висновку, що житловий будинок та господарські споруди, що будувалися за адресою [ADDRESS], загальною площею 48,4 кв.м. є самочинним будівництвом, так як позивачем не надано суду доказів, що на його ім'я оформлювались дозвільні документи на будівництво та останнім оформлювалась земельна ділянка для будівництва та експлуатації житлового будинку та господарських споруд. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК.) У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно п. 20 Постанови №6 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» вирішуючи справи про самочинне будівництво (нове будівництво, реконструкцію зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об'єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо), але з додержанням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів і порядку розгляду цих питань, суд має врахувати, що відмова у наданні дозвільних документів може бути оскаржена до суду заінтересованою особою у порядку адміністративного судочинства. Якщо такі дії в судовому порядку не оскаржено, це не є підставою для відмови в позові, проте суд при розгляді справи має дати правову оцінку такій відмові, зокрема, за правилами статті 212 ЦПК. Згідно п. 20 вказаної постанови при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29 - 31 Закону № 3038-VI, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону). У справі відсутні відомості про отримання позивачем відповідного дозволу для початку робіт з будівництва будинку та інших прибудинкових будівель. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Позивачем не надано суду доказів отримання ним відповідного дозволу та належним чином затвердженого проекту будівництва та оформлення права власності або користування земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] у встановленому законом порядку, оскільки згідно зі ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України. Слід зазначити, що земельна ділянка за адресою [ADDRESS], на підставі рішення Виконкому Одеської Міської Ради депутатів трудящих була відведена під індивідуальне житлове будівництво гр. [PERSON] площею 480 кв.м., та до теперішнього часу ніким не приватизована. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Таким чином, судом встановлено, що позивач не набула права на земельну ділянку за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України, землі які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за її межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень, зокрема міських рад на території міст, належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, а також надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Крім цього, в п. 16 постанови №6 від 30.03.2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» роз`яснив, що позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам. Враховуючи вищенаведене, а також те, що власник земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, - Одеська міська рада заперечує проти визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний будинок, а також те, що будову здійснено без відповідного дозвільного документа, який надає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Outcome: dismissed