Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

16 квітня 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. В позовній заяві зазначає, що [INFO] помер, [PERSON] , батько позивача, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим повторно 09.07.2002 року, Кустинською сільською радою Львівської області, серія [NUMBER] . Родинні відносини, підтверджуються свідоцтвами про народження позивача. Спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON] , становить земельна ділянка площею 3,2578 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 2,4941 га, та площею 0,7637 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, які належали спадкодавцю, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-ЛВ №041160 виданого 10.03.2000 року, Радехівською РДА Львівської області, на підставі розпорядження Радехівської РДА від 05.05.1999 року за №225, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5278. Фактично прийнявши спадщину, вступивши в управління та володіння майном спадкодавця, як спадкоємець за законом, позивач мав намір оформити свої права на спадкове майно у нотаріальному порядку у Радехівській державній нотаріальній конторі, однак не може у зв`язку з відсутністю належного правовстановлюючого документа, а саме державного акту на право приватної власності на землю, оскільки такий видано на ім`я спадкодавця після його смерті, а від так державний нотаріус відмовив позивачу у вчиненні нотаріальної дії, та рекомендовано звернутися з позовом в суд. Просить суд, визнати за [PERSON] , право власності на земельну ділянку площею 3,2578 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 2,4941 га, та площею 0,7637 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.18). Представник відповідача, скерував до суду клопотання, в яких позовні вимоги визнав повністю, просить розгляд справи проводити без їхньої участі, проти ухвалення рішення не заперечують (а.с.19). Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого повторно 09 липня 2002 року, Кустинською сільською Радою Радехівського району Львівської області, серія [NUMBER] (а.с.6). З свідоцтва про народження вбачається, що [INFO] , народилася [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 6 липня 1968 року, серія [NUMBER] . Батьками якої зазначаються [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії IІІ-ЛВ №041160, виданого 10 березня 2000 року на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації Ради народних депутатів від 5 травня 1999 року №225, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5278, вбачається, що земельна ділянка, площею 3,2578 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с. 7-7 зворот). Відповідно до довідок №890 та №891 від 19.10.2017 року виданих виконкомом Кустинської сільської ради Радехівського району Львівської області, вбачається, те що гр. [PERSON] , постійно по день смерті проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] , разом з ним проживали [PERSON] , 1947 р.н., та [PERSON] , 1968 р.н.. Заповіт від імені померлого не посвідчувався(а.с.8-9). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача її законних прав та інтересів, є те, що вона позбавлена у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved