Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

16.08.2016 року позивач звернувся до суду із позовом, яким, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 522000 гривень, спричинені позивачу в порядку ст.1174 ЦК України. В обґрунтування заявлених вимог вказано про те, що 31 серпня 2015 року позивачем подано до Генеральної прокуратури України заяву про кримінальне правопорушення, вчиненого слідчим прокуратури Харківської області [PERSON] і прокурором прокуратури Харківської області [PERSON], що підпадають під дію ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України. Подана заява про кримінальне правопорушення, в порушення вимог ст. 214 КПК України, було уповноваженою особою ГПУ направлено для перевірки в прокуратуру Харківської області. Позивач стверджує, що всупереч вимог закону, протягом 24 годин відповідачем не внесено в ЕРДР його заяву про кримінальне правопорушення від 31.08.2015г., чим позбавив його конституційного права на доступ до правосуддя. Ухвалою Печерського районний суду міста Києва від 02 лютого 2016 року скаргу [PERSON] на бездіяльність прокуратури задоволено, зобов'язано прокуратуру внести в ЕРДР його заяву про кримінальне правопорушення від 31.08.2015г. 28 квітня 2016 р. відповідачем виконано названу ухвалу суду та внесено заяву від 31.08.2015р. до ЕРДР за №42016000000001162, але тільки по ч.1 ст.364 КК України. Досудове розслідування по даному провадженню було доручено слідчому [PERSON], а нагляд за виконанням законів при досудовому розслідуванні було покладено на процесуального прокурора [PERSON] липня 2016 р. процесуальним прокурором [PERSON], в порушення вимог ст. 36 і ч.2 ст. 55 КПК України, винесла невмотивовану постанову, якою необґрунтовано відмовила у визнанні позивача потерпілим у кримінальній провадженню. Сама постанова своєчасно не була направлена на його адресу. 22 липня 2016 року позивач по порядку прибув на допит до слідчого [PERSON] і звернувся до нього з вимогою видати пам'ятку про процесуальні права і обов'язки потерпілого, а також допитати у якості потерпілого, представивши незаперечні докази заподіяння мені матеріального збитку і моральної шкоди незаконними тривалими діями [PERSON] і [PERSON]. Однак слідчий [PERSON], навмисне не діючи і грубо порушуючи вимоги ч.2 ст.55 КПК України, необґрунтовано відмовився від видачі позивачу пам'ятки про права та обов'язки потерпілого і навмисне не допитав його в якості потерпілого, чим грубо порушив принцип законності, викладений у статті 9 КПК України, а саме: «Під час кримінального провадження слідчий зобов'язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України ... Слідчий зобов'язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження», навмисне продовжує тільки імітувати досудове розслідування за вищевказаною кримінального провадження, не провівши необхідних слідчих дій для встановлення істини. Слідчий [PERSON], 30 вересня 2016р. виніс незаконне і невмотивоване постанову про закриття кримінального провадження, внісши в нього завідомо неправдиві відомості, що навмисне не направив на адресу позивача. 14 листопада 2016р. Червонозаводський районний суд м.Харкова своєю ухвалою скасував постанову від 30 вересня 2016р. Своїми навмисне тривалими незаконними діями і неправомірним бездіяльністю, як стверджує позивач, відповідач заподіяв йому моральну шкоду, так як: -позивач, інвалід 2 групи, з вини відповідача змушений протягом більш ніж 10 місяців звинувачувати відповідача в прийнятті незаконних рішень і неправомірною бездіяльності та переносив глибокі моральні страждання від криміналізації «правоохоронних» органів України, які загрузли в кругову поруку; -з вини відповідача применшуючи авторитет правоохоронних органів; -з вини відповідача я позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; -з вини відповідача порушено моє психологічне благополуччя; -по вини відповідача протягом тривалого часу я змушений витрачати свій особистий час і звертатися за захистом своїх прав, гарантованих мені Конституцією України, навмисне грубо, цинічно і нахабно порушених відповідачем, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливості продовжувати активну особисту і суспільну життя, і вимагає від мене додаткових зусиль для організації свого життя; -прийняттям незаконних рішень і допущеної протиправної бездіяльністю відповідач незаконно позбавив мене конституційного права на доступ до правосуддя. Відповідач має особливий статус, який повинен викликати у громадянина довіру і повагу. Моральна шкода, як стверджує позивач, завдано і тим, що через незаконні дій і тривалого протиправного бездіяльності відповідача я втратив віру в законність і справедливість влади, в свою соціальну безпеку. Таким чином, відповідач протягом більш ніж 10 місяців умисно не виконує вимоги чинного кримінального процесуального законодавства України та тривалий час навмисно не діє. Саме в результаті незаконних дій та необґрунтованого бездіяльності відповідача, що виразилися: -в навмисному не внесення в ЕРДР моєї заяви про кримінальне правопорушення: -в навмисному не визнання мене потерпілим; -в навмисне тривалої імітації досудового розслідування; -в навмисному невиконання вказівок суду, викладених у визначеннях; -в навмисному невиконання вимог ст.ст.2, 9,25, 91-93 КПК України; -в умисному винесенні незаконних і необґрунтованих постанов, скасованих визначеннями суду; -в навмисне допущеної тривалої неправомірною бездіяльності, мені було завдано моральну шкоду. Факт тривалої і неправомірною бездіяльності відповідача при імітації розслідування у вказаній кримінальній провадженню незаперечно підтверджений визначеннями суду, що набрали законної сили, якими були скасовані необґрунтовано винесені постанови відповідача. З вини відповідача він переніс глибокі моральні страждання, був позбавлений почуття безпеки, юридичної стабільності, верховенства права, конституційного права на доступ до правосуддя. Позивачем розмір моральної шкоди визначено у сумі 496080 гривень, яку просить стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України. У судовому засіданні позивач позовну заяву підтримав на викладених вище підставах. Представники відповідачів Прокуратури Харківської області та ГУ ДКСУ у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, зазначили про те, що позовні вимоги не обґрунтовані та не відповідають вимогам законодавства. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зібрані та досліджені у судовому засіданні матеріали справи підтверджують наступне. Уповноваженою особою прокуратури Харківської області 28.04.2016 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016000000001162за заявою [PERSON] щодо неправомірних дій слідчого Слідчого відділу прокуратури Харківської області [PERSON] і прокурора прокуратури Харківської області [PERSON], з правовою кваліфікацією ст.ст. 364, 365, 366, 367, 382 КК України. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні проводилося слідчим прокуратури Харківської області [PERSON], який своєю постановою від 30 вересня 2016 року закрив зазначене кримінальне провадження. Це процесуальне рішення слідчого скасовувано ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року, якою зазначено факт невиконання слідчим вимог кримінально-процесуального закону. Уповноваженою особою прокуратури Харківської області 01.02.2016 року на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42016000000001162 за заявою [PERSON] за фактом не виконання ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова слідчим в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області [PERSON] під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за правовою кваліфікацією ч.1 ст.364 КК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається на державу. Згідно ч.6 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Абзацом 2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв 'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 ст.3 Закону встановлено, що у наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) моральна шкода. Статтею 4 Закону, окрім іншого, встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених п.п.1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до наведеного, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таким чином, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка виявилась у його душевних стражданнях через тривале проведення досудового розслідування за його заявою про вчинення злочину та протиправні невизнання його потерпілим та закриття кримінального провадження (а.с. 6-11, 16-18, 33-34, 60-66). Згідно роз'яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. З урахуванням встановлених судом фактів та обставин, суд вважає розрахунок позивача розміру моральної шкоди не обґрунтованим, а заявлений розмір моральної шкоди завищеним. Виходячи із принципів розумності та справедливості, суд вважає достатнім та доцільним задовольнити вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial