Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

15 серпня 2018 позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своїй заяві позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], відповідач зареєстрований за вищевказаною адресою, проте у даному будинку не проживає з 2010 року. Як власник вона утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідача у домоволодінні не дає їй змоги отримувати державні пільги на оплату вказаних послуг. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, позивач просила суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] У судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності, позов підтримала повністю, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, не повідомивши суд про причину неявки, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового розгляду, подавдо суду заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності та вказав, що заперечень проти позову не має. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п.2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до паспорту серія [NUMBER], виданого Глобинським РВ УМВС України в Полтавській області 4 січня 2001 року, [PERSON] народилася [INFO] в м. Улан-Уде Бурятської АРСР, місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину ([NUMBER] (02.07.2011) виданим Захаровою О.Д. державним нотаріусом Градизької нотаріальної контори Полтавської області за р.№ 1156. Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 30747863 від 26.07.2011, виданого Комунальним підприємством «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризаці Полтавської обласної ради», право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за реєстраційним номером 33837117 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину ([NUMBER] (02.07.2011), виданого Захаровою О.Д. державним нотаріусом Градизької нотаріальної контори Полтавської області за р.№ 1156. Як вбачається із довідки про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області № 2980 від 30.07.2018, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS], в складі сім»ї: син - [PERSON], [INFO]. Факт не проживання [PERSON] у вищевказаному житловому будинку з 2010 року по теперішній час підтвердили [PERSON] та [PERSON], про що надали письмові пояснення. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України гарантує право кожному на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім»ї, колишніми членами його сім»ї, а також членами сім»ї колишнього власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником житлового будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстрований [PERSON], який не проживає в ньому з 2010 року, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. Понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 704,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved