Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-12 00:00:00

15.05.2015 року прокурор Московського району м. Харкова звернувся до суду з позовом в інтересах Харківської міської ради і просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №284), за змістом якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. В\~обґрунтування позовних вимог прокурор Московського району м. Харкова зазначав, що 02 вересня 2014 року Московський районний суд м.Харкова ухвалив рішення, що набрало законної сили, яким задовольнив заяву Харківської міської ради про визнано відумерлою спадщину - квартиру [ADDRESS], яка належала на праві приватної власності [PERSON], померлому 21 червня 2011 року, та вирішив передати вказану квартиру територіальній громаді м.Харкова у особі Харківської міської ради. 29 жовтня 2014 року Харківською міської радою прийнято рішення №1683 про прийняття квартири [ADDRESS] до комунальної власності, однак остаточному оформленню набутого у передбаченому законом порядку права власності на квартиру, зокрема здійсненню державної реєстрації нерухомого майна, перешкоджає та обставина, що [PERSON], скориставшись незаконним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 24.09.2014 року у цивільній справі № 643/12505/14-ц про задоволення її позову до Харківської міської ради про встановлення факту проживання з [PERSON] з 2002 року по день його смерті однією сімєю та визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування, яке ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29 квітня 2015 року скасоване з закриттям провадження, продала вказану квартиру 19 лютого 2015 року громадянці [PERSON], діючи при укладенні договору купівлі-продажу як власник квартири, хоча в дійсності такою не була. Одночасно з позовом, прокурор звернувся до суду з заявою про вжиття у передбаченому ч.1 ст.153 ЦПК України порядку заходів забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] здійснювати відчуження спірної квартири до вирішення справи по суті, яка судом першої інстанції задоволена ухвалою від 21.07.2015 року. (а.с.47). Представник Харківської міської ради позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, вказуючи, що [PERSON] добросовісний набувач, а прокурор і Харківська міська рада, в інтересах якої подано позов, обрали неналежний спосіб захисту, оскільки Харківська міська рада не є стороною договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2015 року, за її позовом не можна застосовувати двосторонню реституцію, яка з огляду на ст.216 ЦК України є наслідком недійсності правочину. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 15 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову. В апеляційних скаргах Харківська міська рада і прокурор Московського району м.Харкова просять рішення суду першої інстанції скасувати, вважаючи його постановленим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09.11.2015 року апеляційні скарги задоволено і ухвалено нове рішення про задоволення позову. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року касаційну скаргу [PERSON], поданої у особі представника [PERSON], задоволено, рішення апеляційного суду Харківської області від 09.11.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з зазначенням необхідності звернення уваги на обставини справи, на заявлені позовні вимог, підстави позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту та норми матеріального права, за якими регулюються спірні правовідносини. При повторному перегляді рішення суду першої інстанції апеляційним судом представники Харківської міської ради і прокурора Московського району м.Харкова апеляційні скарги підтримали і просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в апеляційних скаргах доводи, в яких докладно зазначено передбачені законом підстави для їх задоволення. За змістом апеляційної скарги, прокурор просив звернути увагу апеляційного суду на те, що відсутність у відповідача-1 правомочностей власника щодо розпорядження майном (ч.1 ст.317 ЦК України) вказує на невідповідність укладеного нею з відповідачем-2 договору купівлі-продажу вимогам ч.1 ст.658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Доказом відсутності у відповідача-1 повноважень власника щодо розпорядження відповідною квартирою є наявність на момент вчинення спірного договору від 19.02.2015 такого, що набрало законної сили, рішення апеляційного суду Харківської області від 05.11.2013 по справі №643/7486/2013-ц, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Харківської міської ради (третя особа: Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора) про встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після його смерті. Також, на момент вчинення спірного договору від 19.02.2015 існувало таке, що набрало законної сили, рішення Московського районного суду м. Харкова від 02.09.2014 по справі №643/5922/14-ц, яким за заявою Харківської міської ради відповідну квартиру визнано відумерлою спадщиною, а відповідно до порядкового номера 33 Додатку 2 до чинного рішення Харківської міської ради від 29.10.2014 №1683 «Про комунальну власність м. Харкова», розміщеного у відкритому доступі на офіційному сайті Харківської міської ради, квартиру прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Крім цього, відсутність у відповідача-1 повноважень власника щодо розпорядження відповідною квартирою підтверджується ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29.04.2015 по справі №643/12505/14-ц, якою задоволено апеляційну скаргу прокурора району в інтересах держави в особі Харківської міської ради та скасовано рішення Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2014, на підставі якого за [PERSON] 16.10.2014 було зареєстровано право власності на квартиру. Відповідно до ст.124 Конституції України вищевказані, наявні в матеріал їх справи, судові рішення, які набрали законної сили, є обовязковими для виконання на всій території України. Однак, суд дійшов помилкового висновку, який не відповідає обставинам справи, про те, що вказаними судовими рішеннями відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України не доказано відсутності у [PERSON] повноважень власника щодо розпорядження квартирою. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст.203 ЦК України, є підставою недійсності правочину. Твердження суду першої інстанції про те, що право власності на квартиру [ADDRESS] до теперішнього часу зареєстровано за [PERSON] не спростовує наявності підстав для визнання спірного договору недійсним, оскільки предметом спору є не право власності [PERSON], а договір купівлі-продажу від 19.02.2015. Навпаки, подальший захист інтересів держави в особі Харківської міської ради шляхом звернення до суду з адміністративним позовом про скасування рішення державного реєстратора про здійснення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за [PERSON] можливий виключно після визнання в судовому порядку недійсним спірного договору, на підставі якого приймалось рішення про здійснення державної реєстрації права власності. Посилання суду першої інстанції на розяснення, які надано в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі-постанови Пленуму) щодо права власника на підставі ст.388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним не враховує тієї обставини, що Харківська міська рада на даний час ще не є власником квартири [ADDRESS]. Так, відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, п.1 ч.1 ст.4, ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перехід права власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. При цьому, відповідно до розяснень, наведених у ч.2 п.6 постанови Пленуму, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Оскільки до моменту проведення державної реєстрації права комунальної власності на спірну квартиру на підставі, зокрема, судового рішення про визнання спадщини відумерлою відповідне право у Харківської міської ради не виникло, відсутні правові підстави для подання віндикаційного позову (ст.388 ЦК України) про витребування згаданої квартири від добросовісного набувача (відповідача 2). Однак, з урахуванням того, що заперечення дійсності спірного правочину на підставах, встановлених законом, має значення для вирішення питання про можливість здійснення державної реєстрації права комунальної власності на відповідну квартиру, Харківська міська рада, в розумінні ч.3 ст.215 ЦК України, є особою, заінтересованою у визнанні оспорюваного правочину недійсним. За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільних т ти інтересів судом може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За таких обставин, порушені інтереси держави в особі Харківської міської ради підлягають захисту виключно шляхом визнання недійсним правочину, без застосування наслідків його недійсності (ст.216 ЦК України) у вигляді вимоги про повернення майна. Такий спосіб захисту порушених інтересів не суперечить розясненням, наведеним у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Представник Харківської міської ради просив задовольнити апеляційну скаргу з тих же підстав, що і прокурор, а також просив звернути увагу на те, що Харківська міська рада діяла у визначений законом спосіб, вирішуючи питання про прийняття у власність територіальної громади відумерлої спадщини, а відповідачі, скориставшись незаконним судовим рішенням, уклали угоду щодо майна, не маючи на це права, порушуючи права і законні інтереси територіальної громади у особі Харківської міської ради. Вважають, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, відмовив у задоволенні позову лише з підстав, неналежно обраного, на думку суду, способу захисту. Відповідачі [PERSON] і [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судові засідання апеляційного суду не зявилися. В поданій апеляційному суду заяві, батько відповідача-1 [PERSON], вказував, що його дочка [PERSON] не може зявлятися у судові засідання, оскільки довгий час хворіє на психічний розлад внаслідок запалення кори головного мозку, нападів епілепсії, знаходиться на обліку психоневрологічного диспансеру №3, періодично знаходиться на лікуванні в 15-й психічній лікарні. Одночасно заявник просив захистити права його доньки [PERSON], вказуючи, що її образив юрист - адвокат [PERSON], який невідомо звідки взявся і наполіг на укладенні угоди про надання правової допомоги та продажу квартири співмешканця, який помер, організував фальшивий суд 24.09.2014 року, а потім організував фальшивий договір купівлі-продажу квартири внаслідок чого їй припало 2000 доларів, а йому 14500 доларів за надання правових послуг. До вказаної заяви [PERSON] долучив свідоцтво про народження [PERSON], свідоцтво про смерть 13.12.2009р. [PERSON], зазначеної у свідоцтві у якості матері відповідача-1, копію його заяви до Московського районного суду м.Харкова про визнання особи доньки [PERSON] недієздатною з відміткою канцелярії суду про її реєстрацію 19.02.2016р., медичні довідки про хворобу [PERSON], довідки МСЕК про підтвердження статусу інваліда 2 групи при повторному обстеженні [PERSON] 01.10.2010 року, копії довіреності [PERSON] від 15.07.2014 року та угоди від 15.07.2014 року про надання правової допомоги, за змістом яких ФОП [PERSON] взяв на себе зобовязання надавати [PERSON] правову допомогу та захист в судах, міліції, прокуратурі з метою визнання права власності за Клієнтом в порядку спадкування на квартиру [ADDRESS], з визначенням вартості наданих послуг у розмірі 7000 доларів США. Також цим договором про надання правової допомоги обумовлено, що виконання зобовязань Клієнта щодо оплати послуг Адвоката забезпечуються договором поруки з [PERSON] Представник відповідача-2 [PERSON] [PERSON] проти задоволення апеляційних скарг заперечував, посилаючись на викладені в запереченнях на позов та в касаційній скарзі доводи про неправильно обраний прокурором і Харківською міською радою спосіб захисту. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, підтверджується наданими суду доказами та не заперечується сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що 19 лютого 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір купівлі-продажу (зареєстрований в реєстрі за №284) за змістом якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 437250 грн. квартиру [ADDRESS], яка була зареєстрована за продавцем [PERSON] на праві приватної власності 24.12.214 року державним реєстратором реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за реєстраційним номером 497266363101 на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 24.09.2014 року у справі №643/12505/14-ц, провадження №2/643/4595/14. (а.с.22-23). Вказане рішення Московського районного суду м.Харкова від 24.09.2014 року у цивільній справі №643/12505/14-ц за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю та визнання права власності в порядку спадкування за законом скасоване ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.04.2015 року з закриттям провадження за п.4 ч.1 ст.307, ч.1 ст.310 ЦПК України, з посиланням як на підставу на те, що такий же спір було вирішено у іншій справі №643/7486/2013-ц за таким же позовом [PERSON] до Харківської міської ради, у якій рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05.13.2013 року скасовано ухвалені Московським районним судом м.Харкова рішення від 18.07.2013 року і додаткове рішення від 10.09.2013 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову [PERSON] (а.с.7-18. Разом з тим, 02 вересня 2014 року Московським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яке набрало законної сили, про визнання відумерлою спадщини на\~ квартиру [ADDRESS], яка належала на праві\~ власності [PERSON], та про передачу вказаної квартири у власність територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради. (19-21). Ухвалюючи 15.09.2015 року рішення про відмову у задоволенні позову прокурора в інтересах Харківської міської ради до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсною, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що договір купівлі-продажу житла суперечить нормам ЦК України, а також з того, що спірна квартира зареєстрована за [PERSON], а відтак позивач повинен звертатися з позовом про витребування майна у добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України, а не з позовом про визнання недійсним договору відчуження майна, у якому він не був стороною. Однак з таким рішенням суду апеляційний суд погодитися не може у звязку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справа з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У даній справі прокурор Московського району м.Харкова звернувся з позовом в інтересах держави у особі територіальної громади міста Харкова та її органу самоврядування, вказуючи, що незаконно укладена відповідачами угода купівлі-продажу квартири, перешкоджає здійсненню оформлення права комунальної власності на обєкт нерухомого майна, який належить територіальній громаді м.Харкова, обмежує можливості виконання управлінням обліку та розподілу житлової площі, реалізації державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Надані позивачем копії судових рішень, які ніким не заперечується, свідчать про доведень вказаних позивачем обставин незаконності оформлення відповідачем [PERSON] права власності на квартиру та її подальшого відчуження. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямовані і набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства і моральним засадам. При укладенні 19 лютого 2015 року договору купівлі-продажу спірної квартири у [PERSON] не було права щодо розпорядження цим майном в розумінні змісту права власності, встановленому ст.317 ЦК України, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні заяви про встановлення факту проживання однією сімєю з [PERSON] та у визнанні права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після його смерті, а рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2014 року, яке набрало законної сили, вказану квартиру передано територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, як відумерлу спадщину. Таким чином, у [PERSON] не було передбачених законом підстав, як власника на відчуження спірної квартири, оскільки відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Укладена угода (договір купівлі-продажу спірної квартири) від 19 лютого 2015 року) суперечить інтересам держави, оскільки відповідно до рішення Харківської міської ради від 29 жовтня 2014 року № 1683 «Про комунальну власність м. Харкова» квартиру [ADDRESS] прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Ухвалюючи рішення 15.09.2015 року, суд першої інстанції правильно вказував, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяження це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, однак не звернув увагу на доводи прокурора та представника Харківської міської ради, що саме виконанню цих вимог закону Харківською міською радою щодо здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, набутого на підставі рішення Московського районного суду м.Харкова від 02.09.2014 року, перешкоджає укладена відповідачами угода. Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, п.1 ч.1 ст.4, ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перехід права власності на нерухоме майно підлягає обовязковій державній реєстрації. Апеляційний суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] [PERSON] та висновком суду першої інстанції про те, що у позові необхідно відмовити з огляду на неналежний, на їх думку, спосіб захисту, та що позивач має право захистити свої прав лише шляхом зверненням з віндикаційним позовом. Такий висновок безпідставно обмежує позивача у праві на обрання на свій розсуд способу захисту (ч.2 ст.16 ЦК України), не забороненого законом, а також не узгоджується з положенням ст.388 ЦК України, до якої позивача відсилає представник відповідача-2 і суд першої інстанції, згідно якої з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння може власник, тобто особа, чиє право власності зареєстровано (ст.182 ЦК України), за умови, що майно вибуло з володіння власника не з його волі. Разом з тим, особливості цієї справи полягають у тому, що саме внаслідок використання відповідачем незаконного рішення суду (визнаного таким у передбаченому законом порядку судом апеляційної інстанції) та укладення угоди відчуження особою, яка в дійсності не мала на це права, територіальна громада у особі Харківської міської ради, позбавлена можливості виконати рішення суду від 02.09.2014 року та рішення сесії Харківської міської ради про прийняття квартири до комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Крім того, наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову буде також скасування заходів забезпечення позову у виді заборони відчуження спірної квартири, і, як наслідок, подальше її відчуження іншим особам. Таке вирішення справи не сумісне з визначеними в ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства та фактично створює підґрунтя для використання незаконних схем незаконного набуття прав власності на майно, в тому числі і територіальної громади міста Харкова, яка є рівноправним учасником цідильних відносин. Не погоджуючись з доводами представника відповідача [PERSON] [PERSON], викладених у запереченнях на позов та касаційній скарзі на попереднє рішення апеляційного суду, в частині необхідності застосування до спірних правовідносин висновків Верховного Суду України, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого. Дійсно, ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Суд касаційної інстанції рішення Апеляційного суду Харківської області від 09.11.2015 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначивши про необхідність звернення уваги на обставин справи, на заявлені позовні вимог, підстави позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту та норми матеріального права, за якими регулюються спірні правовідносини. Щодо висновків, викладених у рішеннях Верховного Суду України від 07.11.2012 року №6-107цс12, від 13.05.2015 року №6-67цс15 та від 10.06.2015 року №6-348цс15, то колегія суддів не приймає їх до уваги з наступних підстав. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Колегія суддів відзначає, що однією зі стадій застосування права є стадія визначення (встановлення) тієї норми закону, яка регулює спірні правовідносини. Зміст правовідносин визначається обставинами кожної конкретної справи, та лише їх подібність зумовлює відповідне застосування норм права висловлене у висновку(ах) Верховного Суду України. Водночас зіставлення встановлених обставин даної справи та обставин, встановлених у справах, по яких були ухвалені рішення Верховного Суду України від 07.11.2012 року №6-107цс12, від 13.05.2015 року №6-67цс15 та від 10.06.2015 року №6-348цс15, не дають підстави дійти висновку щодо їх подібності з огляду на таке: -у справі за позовом Львівської міської ради до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа товариство з обмеженою відповідальністю Розвиток нерухомості, про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу (постанова Верховного Суду України від 07.11.2012 року) судами було встановлено, що право Львівської міської ради на спірну земельну ділянку випливало із закону ст. ст. 118, 122 ЗК України, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та не потребувало додаткового підтвердження (реєстрації) як і у справах №6-67цс15 та №6-348цс15. В справі ж, що є предметом даного судового розгляду, Харківська міська рада права власності на спірну квартиру не набула (ст. 182 ЦК України), оскільки не було проведено державної реєстрації цього права, яке випливає з рішення Московського районного суду м. Харкова від 02.09.2014 року. Тобто, Харківська міська рада не є власником спірної квартири в розумінні статті 388 ЦК України. При цьому, відповідно до розяснень, наданих в п. 23 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. -згідно обставин справи №6-67цс15 після вчинення незаконного, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, правочину щодо відчудження спірної земельної ділянки вона в подальшому за наступним правочином перейшла до третьої особи. Разом з тим, у справі ж, що розглядається, такого переходу не відбувалось. -згідно правової позиції, сформованої у справі №6-67цс15, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У рішенні Верховного Суду України від 10.06.2015 по справі №6-348цс15 також сформовано правову позицію щодо можливості предявлення вимоги про повернення майна. Водночас прокурор Московського району м. Харкова, який діє в інтересах Харківської міської ради, не заявляв вимоги про повернення майна спірної квартири. Єдиною позовною вимогою було визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 19.02.2015, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №284). Задоволення цієї вимоги, відповідно до статті 26 Закону України, є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав [PERSON] на спірну квартиру, та забезпечує можливість здійснити державну реєстрацію права територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради на неї, яке встановлене рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.09.2014. Не заявлялись позивачем і вимоги про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження спірної квартири, оскільки такі не вчинялись. Отже, колегія суддів дійшла висновку, що правові позиції, викладені в рішеннях Верховного Суду України від 07.11.2012 року №6-107цс12, від 13.05.2015 року №6-67цс15 та від 10.06.2015 року №6-348цс15, містять висновки щодо застосування норм статей 203, 215, 216, 388 ЦК України у правовідносинах (обставинах), відмінних від даної справи, та стосовно можливості застосування способу захисту прав, який в даній справі не заявлявся, а саме - повернення майна. При цьому колегія суддів також відзначає, що, виходячи з встановлених обставин справи, право Харківської міської ради (прокурора в її інтересах) на звернення з позовом про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 19.02.2015 недійсним випливає з положень частини 3 статті 215 ЦК України, адже Харківська міська рада в даному випадку хоча і не є стороною відповідного правочину, але є іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідні розяснення також містить абз. 5 пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». В свою чергу [PERSON] не позбавлена права відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України звернутися до [PERSON] з позовом про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про наявність передбачених п.п.3,4 ст.309 ЦПК України підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора і Харківської міської ради зі скасуванням рішення суду першої інстанції та ухваленням нового про задоволення позову.

Outcome: approved