Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

16.03.2018 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним цивільним позовом до відповідачки [PERSON] за яким просив ухвалити судове рішення про визначення місця проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO], з батьком. В обгрунтовання заявлених позовних вимог позивач зазначив, що в період з 2011 року по 2017 рік він перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] У вказаному шлюбу [INFO] в них народилася дочка [PERSON]. Однак, подружнє життя з відповідачкою не склалося, вони стали проживати відокремлено, що стало наслідком розірвання їхнього шлюбу. Після розлучення дитина залишилася проживати з ним. Наразі місце проживання чи перебування матері дитини йому не відоме. Позивач займається вихованням, навчанням малолітньої дочки та забезпечує її матеріально всім необхідним. Відповідач з часу відокремленого проживання з дитиною не спілкується, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться її життям, матеріально не допомагає. Позивач зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем його проживання, тобто з батьком, що і змусило його звернутися до суду з вказаним позовом. 06.04.2018 року за ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області, до якого вперше надійшов даний позов, провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у загальному позовному провадженні. 01.06.2018 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті. 03.09.2018 року постановлено ухвалу Жовтневого районного суду Миколаївської області про передачу вказаної цивільної справи для її розгляду за підсудністю до Новобузького районного суду Миколаївської області. 10.10.2018 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Новобузького районного суду, але через відсутність на той час суддів для її розподілу між ними, справу було розподілено судді Вжещ С.І. лише 16.10.2018 року. 22.10.2018 року суддею Вжещ С.І. за відповідною ухвалою прийнято дану справу до свого провадження та призначено її до судового розгляду у загальному позовному провадженні з повторним призначенням підготовчого судового засідання. 31.01.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] під час судового розгляду справи, посилаючись на обставини викладені ним у своєму позові, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судові засідання 31.01.2019 року та 14.03.2019 року не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подавала. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, судом, зі згоди позивача, 14.03.2019 року постановлено ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Третя особа без самостійних вимог - орган опіки і піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області, в судове засідання явку свого представника не забезпечила, втім надіслала на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за відсутності її представника, позовні вимоги [PERSON] вважає обгрунтованими і не заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення позивача та показання свідків, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що в період з 12.07.2011 року по 15.11.2017 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 24). [INFO] у сторін народилася дочка - [PERSON] (а.с.5). Матеріали справи свідчать, що за останнім місцем проживання - по [ADDRESS], де відповідачка проживала разом позивачем у шлюбі, остання не проживає. Ще до розірвання шлюбу, у лютому 2017 року, відповідачка виїхала за кордон і залишила позивача та свою малолітню дочку. Відсутня відповідачка і за зареєстрованим місцем свого проживання [ADDRESS]. Наразі місце проживання її проживання не відоме (а.с.8, 9, 12, 13, 17). Згідно матеріалів позовної заяви, довідки про склад сім'ї від 19.12.2017 року та актів обстеження від 30.01.2018 року Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з батьком по [ADDRESS] (а.с.14,16,20). Крім того, як вбачається з досліджених вищезгаданих актів обстеження, а також характеристик позивача за місцем його проживання та роботи, характеристики перебування дівчинки у дошкільному закладі: сім'я у складі батька [PERSON] та дочки [PERSON] проживає в окремому будинку. В кімнатах чисто та тепло. Батько займається всіма домашніми справами: готує їжу, пере білизну, для цього є вся необхідна побутова техніка. Дочка має окрему кімнату, в якій є меблі та достатньо іграшок, забезпечена всім необхідним одягом, завжди чиста та охайна, харчується добре. Дочка відвідує дитячий садок, а батько регулярно відвідує батьківські збори, свята та інші заходи, які проводяться в садочку. Батько повністю піклується про свою дочку, виключно він займається її вихованням та утриманням. [PERSON] працює трактористом-машиністом сільськогосподарського виробництва ПСП «Агрофірма «Роднічок», в період з квітня 2017 року по серпень 2017 року отримав заробітну плату у розмірі 39 979,24 грн. Мати [PERSON] участі у вихованні дитини не приймає, допомогу на її утримання жодним чином не надає, про своє місце проживання не повідомляє, місце її перебування наразі не відоме (а.с. 16, 18, 19, 20, 21, 22). Вказані обставини такрож повністю підтверджені в судовому засіданнями показаннями свідків - сусідів [PERSON] та [PERSON] Відповідно до висновку органу опіки і піклування Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 27.04.2018 року визнано доцільним проживання малолітньої [PERSON] разом з її батьком [PERSON] (а.с.38-39) Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, сукупність досліджених доказів вказує на наявність підстав для задоволення даного позову, оскільки, на даний час, визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, з відповідача також належить стягнути на користь позивача сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved