Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

17.07.2020\~ [PERSON] \~звернувся до\~Ізмаїльського міськрайонного\~суду Одеської\~області з\~позовом,\~яким (з\~урахуванням уточнення\~від 09.12.2020)\~просить: визнати фіктивною угоду купівлі-продажу №6049/20/011325 від 26.05.2020 про придбання [PERSON] у [PERSON] , діючого на підставі довіреності від 25.05.2020 від імені [PERSON] , автомобілю Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] ; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] , на підставі угоди купівлі-продажу з [PERSON] від 25.05.2020; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] таке майно: IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ [NUMBER] , вартістю 9800 грн.; пральну машину Samsung Ecobubble 6.0 kg 10000 грн.; кухонний комбайн Rainberg RB-8080 - 3430 грн.; коврики на автомобіль Hyunday Accent 600 грн.; колеса автомобіля Nokian Nordman sx 2 шт. 1200 грн.; ботинки Dr Martens 4500 грн.; прасувальний прилад Braun Carestyle 3 is 3042 wh 4200 грн.; електропіч Saturn st-ec3802 1499 грн. 08.06.2021р. позивачем подано заяву про виправлення технічної помилки, згідно якої він зазначив, що помилково вказано про «визнання фіктивної угоди між [PERSON] у [PERSON] , діючого на підставі довіреності від 25.05.2020 від імені [PERSON] », та вірною є вимога про «визнання фіктивної угоди купівлі-продажу №6049/20/011325 від 26.05.2020 про придбання [PERSON] автомобілю Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] ». Свої вимоги\~мотивує тим,\~що він,\~ [PERSON] ,\~протягом певного\~часу з\~травня 2018\~року по\~липень 2020\~року мешкав\~із громадянкою\~ [PERSON] за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~та протягом\~зазначеного часу\~ним на\~його власні\~кошти було\~придбано вищевказане\~майно.Крім того,\~станом на\~початок липня\~2020\~року на\~зберіганні у\~відповідачки знаходилась\~грошова сума,\~еквівалента 2000\~доларів США,\~що станом\~на 22.11.2020\~р.\~складає 56480\~грн.\~На час\~придбання вказаного\~майна відповідачка,\~знаходячись на\~його утриманні,\~не мала\~роботи,\~достатнього прибутку\~на придбання\~цього майно,\~яке є\~предметом спору,\~яке придбано\~на його\~особисті кошти,\~що підтверджено\~банківськими документами.\~Крім того,\~він надав\~відповідачці для\~користування додаткову\~карту AT\~«ОТП Банк»\~за належним\~його рахунком\~ [NUMBER] ,\~з якого\~здійснювалось,\~зокрема,\~придбання вказаного\~майна.\~Крім того,\~25.05.2020р.\~ним було\~придбано у\~громадянина [PERSON] \~автомобіль Hyunday\~Accent\~2007,\~д/н\~ [NUMBER] ,\~вартістю 4600\~Євро,\~що підтверджено\~розпискою про\~отримання грошових\~коштів в\~розмірі 4600\~Євро,\~яка була\~складена громадянином\~ [PERSON] \~від 25.05.2020р.\~Станом на\~22.11.2020\~вказана сума\~еквівалентна 153180\~ грн.\~Після отримання\~грошей,\~гр-н\~ [PERSON] \~передав йому\~ключи та\~документи на\~автомобіль.\~Таким чином,\~у відповідності\~до положень\~ст.ст.\~623,\~638\~-\~640,\~655,\~691,\~692\~ЦК України,\~між ним\~та гр-ном\~ [PERSON] \~відбулась угода\~купівлі -продажу\~автомобілю.\~Але,\~по незалежним\~від них\~причинам,\~провести у\~той же\~день,\~25.05.2020р.,\~переоформлення транспортного\~засобу в\~сервісному центрі\~за місцем\~укладання угоди\~виявилось неможливим.\~У зв`язку\~з чим\~ [PERSON] \~видав йому\~довіреність на\~розпорядження транспортним\~засобом,\~яка зареєстрована\~25.05.2020р.\~приватним нотаріусом\~Одеського міського\~нотаріального округу\~Лічман І.М.\~(Реєстр\~№1919). 26.05.2020р., по поверненні\~до м.\~Ізмаїл,\~та у\~зв`язку із\~неможливістю оформлення\~транспортного засобу\~як на\~нього,\~так і\~на його\~батьків,\~відповідачка [PERSON] \~порадила йому\~тимчасово оформити\~автомобіль на\~неї,\~після чого,\~за сплином\~певного часу,\~вона здійснить\~переоформлення автомобіля\~на нього,\~ [PERSON] ,\~як на\~особу,\~яка,\~власне і\~є належним\~власником автомобіля.\~Погодившись із\~відповідачкою та\~не маючи\~підстав для\~сумнівів,\~щодо її\~належних дій\~у подальшому\~відносно переоформлення\~на нього\~автомобіля,\~автомобіль було\~зареєстровано на\~ [PERSON] \~ та\~при оформленні\~документів жодних\~коштів з\~боку відповідачки\~йому не\~передавалось,\~жодних документів\~про отримання\~грошей ним\~не складалось,\~автомобіль залишився\~у його\~користуванні.У зв`язку з чим, укладений правочин з відповідачкою\~є фіктивним,\~оскільки його\~було вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином.У липні 2020р. відповідачка не впустила його в квартиру, зазначивши про те, що, нібито, вона не вбачає подальших підстав для їх спільного мешкання, але повертати вище перелічене майно відмовилась та утримує це майно у себе, що є, на його думку, протиправним. Також, йому відомо, що протягом попередніх кількох місяців до повернення його з рейсу, в квартирі за зазначеною адресою відповідачка мешкала з іншим чоловіком. 27.10.2020\~представник відповідача\~надав суду\~зустрічну позовну\~заяву до [PERSON] ,\~якою відповідачка\~просить зобов`язати\~ [PERSON] \~передати їй\~автомобіль марки\~«Hyunday\~Accent»,\~2007\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] .\~Свої вимоги\~мотивує тим,\~що вказаний\~автомобіль зареєстрований\~на праві\~власності за\~ [PERSON] ,\~але знаходиться\~у володінні\~ [PERSON] .\~Даний автомобіль\~був придбаний\~26.05.2020р.\~ [PERSON] . У червні\~2020р.\~ [PERSON] \~обманним шляхом\~забрав у\~неї автомобіль\~та технічний\~паспорт на\~автомобіль. 18.07.2020р.\~вона звернулась\~до Ізмаїльського\~відділення поліції\~ГУНП в\~Одеської області\~щодо повернення\~їй автомобіля\~HYUNDAI\~ACCENT,\~2007\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~і технічного\~паспорту,\~який у\~неї були\~відібрані в\~неї шахрайським\~шляхом,\~але їй\~було надано\~відповідь про\~вирішування даного\~питання у\~судовому порядку. Зазначає, що у первісному позові вказано, що [PERSON] з [PERSON] мали епізодичні зустрічі, коли позивач приходив з рейсу, і це не формувало спільного майна, все це породжує особливі правові наслідки при поділу майна між сторонами. Згідно відзиву\~представника відповідачки\~на первісний\~позов [PERSON] \~від 27.10.2020р.\~та доповнень\~від 13.01.2021р.,\~представник зазначає,\~що за\~винятком автомобіля\~в позовній\~заяві не\~наводяться дати\~придбання зазначених\~у позові\~речей,\~квитанції про\~їх оплату\~за придбання,\~технічні паспорти,\~в той\~чай як\~вони є\~необхідними,\~та підтвердження\~того,\~що ці\~речі знаходяться\~у відповідачки.\~Позивач не\~доводить,\~що ці\~речі взагалі\~існують десь. Що стосується\~відносин між\~ [PERSON] \~і [PERSON] ,\~то в\~позовній заяві\~вказується,\~що сторони\~мали епізодичні\~зустрічі,\~коли позивач\~приходив з\~рейсу,\~і це\~не формувало\~спільного майна.\~В дійсності\~ [PERSON] \~мала доступ\~до картки\~ [PERSON] ,\~але всі\~дії проводились\~за проханням\~ [PERSON] ,\~і за\~ці дії\~вона не\~несла відповідальності.\~На підставі\~наданих позовних\~вимог позивач\~не доводить,\~де майно\~знаходиться,\~як він\~це майно\~придбав,\~письмових доказів\~права власності\~на всі\~вище викладені\~речі.\~Також,\~зазначає,\~що вимоги позивача\~про визнання\~угоди купівлі-продажу\~№6049/20/011325\~від 26.05.2020\~про придбання\~ [PERSON] у\~ [PERSON] ,\~діючого на\~підставі довіреності\~від 25.05.2020\~від імені\~ [PERSON] ,\~автомобілю Hyunday\~Accent\~2007\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~не підлягають\~задоволенню,\~оскільки [PERSON] ,\~є представником\~сторони за\~довіреністю за\~договором купівлі-продажу\~автомобіля і\~не є\~стороною договору,\~ [PERSON] \~і [PERSON] \~не \~були сторонами\~договору,\~тому ці\~відношення ніяк\~не можуть\~бути визнанні\~фіктивними.\~ [PERSON] \~і [PERSON] \~не мали\~ніякого зговору\~створення правових\~наслідків стосовно\~укладеного договору\~купівлі-продажу\~автомобіля. Немає взагалі\~будь-яких\~підстав визначати\~право власності\~автомобіля за\~представником [PERSON] ,\~так як\~він не\~сторона правочину. [PERSON] \~дійсно отримав\~гроші за\~автомобіль Hyunday\~Accent\~2007\~року випуску,\~державний номер\~ [NUMBER] ,\~від [PERSON] ,\~але ці\~гроші належали\~покупцю,\~тому і\~власником автомобіля\~стала [PERSON] .У зв`язку з чим, вважає, що [PERSON] \~повинен повернути\~ [PERSON] автомобіль Hyunday Accent 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] . Щодо всього майна, то позивачем не надано доказів того, що воно як й придбано позивачем так і того, що воно знаходиться у позивачки. Ухвалою суду від 16 грудня 2020 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання передати майно та об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди фіктивною та зобов`язання повернути майно. Ухвалою суду від 25 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно пояснень\~від 25.03.2021р.\~представника [PERSON] \~на відзив\~та до\~зустрічного позову,\~представник зазначає,\~що [PERSON] \~не є\~ні власником,\~ні титульним\~володільцем майна,\~яке просить\~витребувати.\~Договір купівлі-продажу\~спірного автомобіля\~не є\~фіктивним правочином\~в розумінні\~ст.\~234\~ЦК України,\~і немає\~ніяких правових\~підстав визнавати\~за [PERSON] \~право власності\~на спірний\~автомобіль.\~Так,\~ [PERSON] \~є представником\~сторони по\~довіреності по\~договору купівлі-продажу\~автомобіля і\~не є\~стороною договору,\~ [PERSON] \~і [PERSON] \~не були\~сторонами договору,\~тому ці\~відношення ніяк\~не можуть\~бути визнанні\~фіктивними.\~ [PERSON] \~і [PERSON] \~не мали\~ніякого зговору\~щодо створення\~правових наслідків\~стосовно укладеного\~договору купівля-продажу\~автомобіля.\~Договір купівлі-продажу\~спірного автомобіля\~реально виконаний\~та покупець\~отримав спірний\~автомобіль.\~Немає взагалі\~будь-яких\~підстав визначати\~право власності\~на автомобіль\~за представником\~ [PERSON] ,\~так як\~він не\~сторона правочину.\~ [PERSON] \~дійсно отримав\~гроші від\~ [PERSON] ,\~ці гроші\~належали покупцю,\~тому і\~власником автомобіля\~стала [PERSON] . [PERSON] повинен повернути [PERSON] , як власнику, спірний автомобіль. Згідно п.\~23\~постанови Пленуму\~ВССУ від\~07.02.2014р.\~«Про судову\~практику про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав»,\~відповідно до\~ст.\~387\~ЦК України,\~ч.\~3\~ст.\~10\~ЦПК України,\~особа,\~яка звернулася\~до суду\~з позовом\~про витребування\~майна із\~чужого незаконного\~володіння,\~повинна довести\~своє право\~власності на\~майно,\~що знаходиться\~у володінні\~відповідача.\~Право власності\~на рухоме\~майно доводиться\~за допомогою\~будь-яких\~передбачених процесуальним\~законодавством доказів,\~що підтверджують\~виникнення такого\~права у\~позивача. Виключно власник\~наділений правом,\~передбаченим ст.\~388\~ЦК України,\~саме на\~позивача покладається\~обов`язок доведення\~володіння цим\~титулом до\~вибуття майна. Предметом віндикації\~є вимога\~про повернення\~майна з\~незаконного володіння.\~Підставою віндикаційного\~позову є\~обставини,\~які підтверджують\~правомірність вимог\~позивача про\~повернення йому\~майна з\~незаконного чужого\~володіння. [PERSON] \~ні є\~титульним володарем\~майна,\~щодо якого\~подав позов.\~Позивачем за\~речовим позовом\~може бути\~тільки особа,\~яка має\~титул на\~володіння,\~тобто законний\~власник речі. [PERSON] \~доводить до\~суду,\~що вона\~не має\~в володінні\~таке майно,\~як: IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ [NUMBER] ; пральну машину Samsung Ecobubble 6.0 kg; кухонний комбайн Rainberg RB-8080; коврики на автомобіль Hyunday Accent; колеса на автомобіль Nokian Nordman sx 2 шт.; черевики фірми Dr Martens; прасувальний прилад Braun Carestyle 3 is 3042 wh; електропіч Saturn st-ec3802. 28.04.2021 року представником відповідачки подано заяву про зміну прізвища [PERSON] на [PERSON] на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.01.2021 року. 08 червня 2021 року позивачем надано клопотання про призначення по справі почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 08 червня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи відмовлено. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали свої позовні вимоги за первісним позовом у повному обсязі, просили позовні вимоги задовольнити. Зустрічні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Позивач [PERSON] зазначив, що знаходився у епізодичних стосунках з [PERSON] (недовгий час), на пару ночей, а іноді вони разом мандрували. По його паспорту моряка вбачається, коли він був відсутній, чим підтверджується епізодичність стосунків та відсутність спільного побуту. З 2017 по 2020р.р. Харківська запропонувала купити автомобіль. [PERSON] зустрівся з [PERSON] та обговорив деталі. Гроші були зняті з картки Харківської в банкоматі (у них був загальний рахунок на двох). Харківська зняла гроші і вони були у неї, але ж потім [PERSON] взяв у Харківської гроші та передав їх [PERSON] . Потім вони зустрілися у МРЕО та Харківська запропонувала переоформити автомобіль, цього ж просив і [PERSON] . На своїх батьків [PERSON] не хотів та не міг переоформити автомобіль. Переоформленням авто займалась Харківська і вона забрала з МРЕО технічний паспорт та номери на автомобіль. 4600 євро передано було [PERSON] в м. Одеса в рахунок автомобіля. Чеків на майно у [PERSON] немає, так як вони залишилися у Харківської. Є чек на IPhone та паспорт. У Харківської були відносини і з іншими чоловіками, тому їх стосунки неможливо назвати спільним проживанням. Чеків на майно немає у нього, проте є інші докази. Авто вибирав саме він та домовлявся з продавцем теж він. Договір був оформлений розпискою. У наступному між [PERSON] та [PERSON] була розмова про те, щоб переоформити автомобіль на мати [PERSON] , але новий співмешканець відповідачки сказав, що за це потрібно сплатити 2500 дол. США, від чого [PERSON] відмовився. Існують фотографії, на яких усі зазначені ним речі знаходяться у квартирі [PERSON] . На купленому автомобілі уїхав відразу [PERSON] до дому. Автомобілем періодично керувала Харьківська, але лише у присутності [PERSON] . До купівлі автомобіля Харківська отримала водійське посвідчення. Після переоформлення авто вони розійшлися найближчим часом. Харківська погрожувала, що якщо він не поверне автомобіль, то вона заявить у розшук авто, про що у нього є скріншот з телефону. Паспорта на майно та квитанції знаходяться вдома у Харківської, він не встиг забрати, все майно у неї. Єдиний реальний договір це договір, укладений між ним та [PERSON] . Гроші [PERSON] передавав саме він. [PERSON] це визнає. [PERSON] не міг відразу переоформити на себе, оформив через довіреність. Фактичної передачі авто не було, з самого початку авто знаходилося у [PERSON] відразу передав [PERSON] . Харківська автомобілем не володіла. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник позивача та позивач зазначили, що автомобіль знаходиться у володінні [PERSON] . Усі гроші на придбання Харьківською майна знімалися з карти позивача у тому числі і на авто. Відсутні докази того, кому Харківська передавала гроші за авто. По судовим витратам зазначив, що підпис на поданій представником відповідачки документах не належить [PERSON] , номер справи, вказаний у акті виконаних робіт не вірно зазначений. Представник відповідача у судовому засіданні не визнав позовних вимог та обставини позову, заперечував проти задоволення заявлених вимог позивача. Зазначив, що позов надуманий та не доведений. Зазначив, що нема доказів, що це майно існує, що воно знаходиться у відповідачки і що воно було придбано позивачем, нема підтверджуючих це документів. Автомобіль не підлягає віндикації, так як позивачем не доказано, що він є власником. З цього приводу є судова практика, яка вказана у нього у відзиві. Це не фіктивна угода, так як фактична передача майна відбулася. Зазначене позивачем майно не знаходиться у [PERSON] . Авто було фактично отримано [PERSON] у день підписання договору від 26.05.2020р., але потім [PERSON] відібрав його. Авто зареєстровано за Харьківською, але знаходиться у [PERSON] без підстав зберігання та користування, тому підлягає витребуванню. У Харьківської багато джерел доходу. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити повністю. У позивача та відповідачки не було фактичних шлюбних відносин (як зазначає сам позивач у позові). [PERSON] сама придбала авто (вона працювала, допомогли родичі та друзі та є підсобне господарство, вона є власницею квартири). Автомобіль незаконно знаходиться у [PERSON] , просить його повернути. Згідно ст.ст.387, 388 ЦК України, позов є віндикаційним. Колеса від автомобілю дійсно колись знаходилися у гаражі Харківської і вона давала їх [PERSON] покататися. Оскільки відсутні паспорта та квитанції на майно, то і підтвердити певні властивості цих речей неможливо. Фото, надані позивачем, жодним чином не підтверджують, що майно на них належить саме [PERSON] і те, що воно знаходиться на даний час у Харківської. Харківська вважає, що це були не епізодичні, а фактичні шлюбні відносини, так як Харківська здійснювала стирку, приборку, жила з ним, вели разом господарство. Проте, [PERSON] каже, що у них були епізодичні відносини. Існує лише договір, укладений між Харківською та «Сигнал», проте немає договору між [PERSON] та [PERSON] . Договору між [PERSON] та [PERSON] також немає, є лише довіреність, яка не може вважатися договором купівлі-продажу. Харківська працювала, їй допомагали батьки. Відповідач [PERSON] за первісним позовом у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечує проти позовних вимог [PERSON] , просить розгляд справи провести без його участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно розписки від 25.05.2020р. [PERSON] надав [PERSON] гроші в сумі 4600 євро в рахунок продажу автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] . Згідно довіреності\~від 25.05.2020р.,\~посвідченої приватним\~нотаріусом Одеського\~міського нотаріального\~округу Лічман\~І.М.,\~зареєстрованою у\~реєстрі за\~№1919,\~ [PERSON] \~уповноважив [PERSON] \~бути його\~представником з\~питань розпорядження\~транспортного засобу\~ легковий\~СЕДАН-В,\~марки HYUNDAI модель ACCENT, 2007 року випуску, номер шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , [NUMBER] . 26.05.2020р. між ТОВ «Сігнал-Авто» (комісіонер) та [PERSON] (комітент) в особі [PERSON] укладено договір комісії №6049/20/011325, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені правочин щодо продажу ТЗ - HYUNDAI ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, сірий, номерний знак [NUMBER] . За договором купівлі-продажу транспортного засобу 6049/20/011325 від 26.05.2020р. ТОВ «Сігнал-Авто» на підставі вказаного вище договору комісії було передано [PERSON] автомобіль марки HYUNDAI, модель ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, номер шасі (кузов, рама) [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] . Згідно п.2.2 покупець набуває право власності на ТЗ з моменту підписання сторонами зазначеного договору, сторони не мають майнових претензій одна до одної. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТЦС 5144, [PERSON] є власницею автомобілю марки «HYUNDAI ACCENT» 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Згідно листа №31/15/5144-940 від 24.10.2020 року Територіального сервісного центру №5144 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України, відповідно до даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , зареєстровано 26.05.2020р. на ім`я гр. [PERSON] на підставі її заяви №262201463 від 26.05.2020 та договору купівлі-продажу транспортного засобу 6049/20/011325 від 26.05.2020, згідно якого [PERSON] є покупцем автомобілю марки «HYUNDAI» модель ACCENT СЕДАН-В, 2007 року випуску, сірого кольору. Як встановлено\~судом та\~визнається сторонами,\~на даний\~час автомобіль\~марки «HYUNDAI»\~модель \~ACCENT\~СЕДАН-В,\~2007\~року випуску, номерний знак [NUMBER] , перебуває у користуванні [PERSON] . Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно постанови Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 24.05.2018р. по справі № 522/11043/14-ц, згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Визнання недійсним договору у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що бачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину та основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Однак як вбачається з матеріалів справ, та не заперечується сторонами, договір купівлі-продажу автомобіля був направлений саме на відчуження у [PERSON] автомобіля (через комісіонера), за продаж якого він отримав грошові кошти. Автомобіль був реально переданий покупцю. Вказаним автомобілем користувалися як позивач так і відповідач. Отже наявні усі ознаки реальності вказаного правочину та відсутні підстави для визнання його фіктивним. Відповідно до частини першої статті 328, частини четвертої статті 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація транспортних засобів здійснюється відповідними підрозділами Міністерства внутрішніх справ України, а порядок установлюється Кабінетом Міністрів України. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з п.17 Порядку № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держпродспоживслужбою - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, та номерні знаки для разових поїздок.. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, № 1388 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представників, зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом 10 діб після придбання, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження рухомим (нерухомим) майном без укладення договору купівлі-продажу такого майна не вважається набуттям права власності на це майно на підставі договору купівлі-продажу та не є підставою набуття права власності особою, яка є повіреною на підставі довіреності. Отже, спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача не була оформлена у встановленому законом порядку. Сама по собі розписка про передачу грошей за придбання автомобілю, вчинена у простій письмовій формі, без реальної перереєстрації транспортного засобу у вищезазначеному порядку на [PERSON] не породжує правових наслідків у вигляді переходу права власності від продавця до [PERSON] . Доводи позивача, що право власності за складеною розпискою виникло у нього з моменту передачі йому автомобіля є безпідставними з огляду на зазначені вище обставини, так як спірний автомобіль у власність позивача не переходив, оскільки така передача саме до [PERSON] не була оформлена у встановленому законом порядку. Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-688цс15. Крім того, позивачем не доведено, що відповідач отримав право власності на автомобіль та зареєстрував його на себе протиправно. До того ж, як зазначав і сам позивач, грошові кошти знімалися саме [PERSON] зі своєї банківської картки та у наступному були передані [PERSON] , які він за складеною розпискою передав [PERSON] . Реєстрацією автомобіля, отриманням технічного паспорту та номерів на автомобіль займалася також безпосередньо покупець автомобіля [PERSON] . Таким чином, позивач не набув право власності на спірний автомобіль, у зв`язку з чим безпідставно володіє цим рухомим майном, що є підставою для його витребування згідно з пунктом 2 частини першої статті 399, статті 400 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе (частина перша статті 397ЦК України). Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою. Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України). ЦК України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. До умов пред`явлення віндикаційного позову належать: 1) власник чи титульний володілець не повинен мати можливості здійснювати фактичне володіння над річчю; 2) майно, яке хоче повернути власник чи титульний володілець, зберіглося в натурі та перебувало в фактичному володінні іншої особи; 3) майно, яке підлягає віндикації, має бути індивідуально-визначеним; 4) віндикаційний позов має недоговірний характер та спрямований на захист речових прав. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Такий висновок\~узгоджується з\~правовим висновком\~Верховного Суду,\~викладеним у\~постановах від\~04.11.2020р.\~по справі\~№ 573/476/19 (провадження 61-17254ск19), від 22 січня 2019 року в справі № 145/145/17 (провадження № 61-10089св18), від 06 лютого 2019 року в справі № 220/1401/16-ц (провадження № 61-21288св18), від 16.06.2021р. по справі № 686/25728/19, а також правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Отже, так як судом встановлено, що спірний автомобіль належить на праві власності [PERSON] , а [PERSON] безпідставно ним володіє та користується, то вказаний ТЗ підлягає витребуванню від [PERSON] та поверненню його законному власнику [PERSON] . Що стосується позовних вимог [PERSON] щодо витребування у відповідачки іншого, зазначеного у позові майна, то суд вважає такі вимоги безпідставними та недоведеними. Суд зазначає, що саме власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, і саме на позивача покладається обов`язок доведення права власності на майно, що витребовується, до вибуття майна. Однак,\~позивачем не\~надано жодних\~доказів в\~підтвердження того,\~що він\~є власником\~майна,\~на витребуванні\~якого він\~наполягає (окрім телефону IPhone SE Gold, 32 Gb, MQ4Y2LL/2, Model A1662, ІМЕІ [NUMBER] , документи на який наявні у позивача). Не свідчить про придбання позивачем конкретного майна й факт зняття з банківського рахунку позивача певних сум, які зазначені у витягу з банківського рахунку. Також позивачем за первісним позовом не надано будь-яких належних та допустимих доказів наявності витребовуваного майна у відповідачки, в той час як остання заперечує факт знаходження у неї вказаного майна. Подані позивачем фотографії не можуть бути належними доказами наявності на даний момент у відповідачки вказаного майна. Згідно п. 23 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Отже з огляду на відсутність належних доказів того, що позивач є власником майна, що витребовується, а також відсутність доказів, що майно, зазначене у позові взагалі знаходиться у відповідачки, то вимоги [PERSON] в цій частині не можуть бути задоволені. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання правочину фіктивним, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння не можна визнати обґрунтованими, у зв`язку з чим, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. Також,\~суд приходить\~до висновку,\~що зустрічний\~ [PERSON] до\~ [PERSON] про\~зобов`язання передати\~майно є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи вимоги в частині стягнення витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом справи, суд виходить з положень ст.133 ЦПК України, відповідно до яких, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Вказані вимоги дотримано відповідачем та суду надано договір про надання юридичних послуг, акти прийняття-передачі наданих послуг із детальним описом наданих послуг, квитанцію до прибуткового касового ордеру на суму 7200грн. Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно із п.5, п.6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак позивачем за первісним позовам (відповідачем за зустрічним) не надано суду відповідного клопотання та доказів, що визначений відповідачем за первісним позовом розмір витрат є завищеним. Таким чином, з урахуванням наданих документів вбачається, що позивач за зустрічним позовом поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7200 (сім тисяч двісті) гривень. При цьому, щодо невірно вказаного номеру справи у актах виконаних робіт, не свідчить про те, що вказані акти неможливо брати до уваги, з огляду на те, що вбачається, що зазначення невірного номеру справи є опискою, так як згідно з витягу, наявного у матеріалах справи, видно, що по справі за номером вказаним у актах зовсім інші сторони. При цьому, суд вважає доведеним розмір витрат на правову допомогу саме у розмірі 7200грн., а не у розмірі 7600грн., так як суду надана квитанція до прибуткового касового ордеру саме на суму 7200грн., а будь-яких доказів, що за отриману правову допомогу відповідачка понесла, або понесе витрати у розмірі 7600грн. не надано, вказана сума вказана лише у заяві про стягнення судових витрат, проте не підтверджена будь-якими доказами. Відтак, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 7200 грн. судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи у суді. Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Outcome: approved