Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

15.06.2020 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовує тим, що на даний момент часу квартира [ADDRESS] не приватизована. Згідно довідки №7013 від 09.06.2020 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Муніципального реєстру м. Івано-Франківська з Управління адміністративних послуг (центру надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська), в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] зареєстрована, однак більше року відсутня і не проживає в квартирі, платежі за оплату комунальних послуг не здійснює. Місце фактичного проживання відповідача [PERSON] відоме - [ADDRESS] . А тому просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування даною квартирою. 01.03.2021 року заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, позов задоволено. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.04.2021 року заочне рішення від 01 березня 2021 року в цивільній справі № 344/7378/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, скасовано. 28.04.2021 року через канцелярію суду представником позивача подано позовну заяву із уточненими позовними вимогами. Як вбачається із уточненої позовної заяви позивач заявляє наступні вимоги: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Судові витрати в розмірі сплаченого судового збору та оплати юридичних послуг в розмірі 3500 грн. стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.06.2021 року до участі в справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на стороні відповідача залучено Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та Службу у справах дітей виконавчого комітету Ямницької сільської ради. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала із мотивів наведених в позовній заяві та уточненій позовній заяві. Просила позов задоволити. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову заперечила, вказала, що справді проживає з дітьми та своїм чоловіком в будинку свекрухи, поки остання за кордоном. Однак виписатися з квартири не може, оскільки не має де прописатися з дітьми, так як власник квартири в якій вона на даний час мешкає, не дає дозволу на прописку. Також просила врахувати, що позивач не є власником квартири [ADDRESS] , а в тій квартирі також проживає її мама, яка так само там прописана та іншого житла немає; в цю квартиру вона приходить, провідати маму. Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.11 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року, суд, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторін, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, має мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії Витягу з рішення від 10.12.2015р. №674 Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області «Про житлові питання» вирішено переоформити договори найму житлових приміщень: Двокімнатну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] , на склад сім`ї - 5 осіб/вона, сестра - [PERSON] , донька [PERSON] , син - [PERSON] , племінниця - [PERSON] . З копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вбачається що замовником технічної інвентаризації є [PERSON] , а паспорт виготовлено станом на 24.09.2018 року. Відповідно до копії довідки № 7013 від 09.06.2020 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Муніципального реєстру м. Івано-Франківська виданої заявнику [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії довідки № 22423 від 27.10.2020 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за даними Муніципального реєстру м. Івано-Франківська виданої заявнику [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.08.2020 року витребувано із виконавчого комітету Ямницької сільської ради об`єднаної територіальної громади інформацію щодо місця проживання [PERSON] , [INFO] , та її сина [PERSON] , [INFO] , а також довідку про склад сім`ї [PERSON] за адресою її проживання ( [ADDRESS] ). Згідно наданої довідки № 471 від 14.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації разом із сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , з 2019 року. Як вбачається із копії Акту обстеження умов проживання від 29.01.2021 року, соцпрацівниками в справах сім`ї та дітей Ямницької с/ради проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , з 2019 року, на підставі заяви [PERSON] ). Власником вказаної квартири є [PERSON] . Умови проживання задовільні. За цією адресою проживають: [PERSON] (свекруха), [PERSON] (чоловік, батько дітей), [PERSON] (братова), [PERSON] (мати дітей), [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). Мати дітей та діти в квартирі не зареєстровані. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 63, ст. 64ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач покликалась на положення ст. ст. 71, 72, а також ст. 107 ЖК України. Обставини, за якими можливо встановити підставність вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування спірним житловим приміщенням є відмінними. За змістом ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як встановлено ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої і безперервної відсутності. Суд зауважує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 міс. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 місяців. Тому, вирішуючи такий спір по суті, суд має з`ясувати і врахувати причину непроживання, як стверджує позивач, відповідача у спірній квартирі більше 6 міс. безперервно. Докази, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, не є, на думку суду, достатніми у своєму взаємозв`язку і сукупності для висновку суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог і втручання держави у гарантоване Конституцією України та п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод право кожної особи, окрім інших прав, на повагу до її житла. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 р. у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Відповідно до положень ст. 107 ЖК України, згідно з якою наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь - який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Але суд зазначає, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись. Позивач же не довела жодним чином наявності такої обставини як вибуття відповідача на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті і саме у зв`язку з цим втрату наміру повернутись у спірну квартиру для продовження проживання у ній. Також, в судовому засіданні відповідач ствердила, що вона навідується в спірну квартиру час від часу, однак зараз вона доглядає за малолітніми дітьми і не має можливості робити це часто. Тому суд вважає, що на даний час немає підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у спірній квартирі, з огляду на недоведеність позовних вимог як з врахуванням положень ст. 71 ЖК України, так і з врахуванням полодень ст. 107 ЖК України. Щодо вимог позивача про визнання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (далі - Діти) такими, що втратили право користування квартирою, суд зазначає наступне. Діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в квартирі за адресою [ADDRESS] . Діти набули право користування спірною квартирою у встановленому законом порядку з моменту народження та реєстрації їхнього місця проживання в квартирі. Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У висновку Комісії з питань захисту прав дитини Ямницької сільської ради Івано-Франківської області від 13.07.2021 року міститься інформація відносно того, що діти проживають без реєстраційного обліку за адресою [ADDRESS] , тобто вони не проживали та не проживають у спірній квартирі. Разом із тим, комісія з питань захисту прав дитини вважає недоцільним визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Факт несплати Дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Вищевказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, які викладена в постанові від 04.07.2018 у справі №711/4431/17 (провадження № 61-11933св18). Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Беручи до уваги наведене, те, що відповідачі не проживали у спірній квартирі по поважній причині, в ній знаходиться їх особисте майно, щл не заперечувалося і позивачкою у судовому засіданні, іншого власного житла не мають, відповідачі [PERSON] (син), [PERSON] (дочка). є малолітніми, суд дійшов висновку про те, що не має підстав визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed