Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

16 грудня 2015 року, представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому неодноразово зменшував та в остаточній редакції якого від 22.08.2016 р. просив суд, стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 40201,98 грн., витрати на оцінку завданої шкоди у розмірі 1750 грн. та судовий збір у сумі 543,42 грн., мотивуючи це ДТП, яка мала місце 06.08.2014 р. о 14:20 год., під час якої водій [PERSON] керуючи а/м марки «Nissan» д/н [NUMBER] в Одеській області, Овідіопольського району, с. Мізікевича, ж/м «Люстдорф» по вул. Чорноморська дорога, не вибравши безпечну швидкість руху і не врахувавши дорожню обстановку, в результаті чого виїхала на зустрічну полосу руху, де допустила зіткнення з автомобілем [NUMBER], що належить позивачу, за що постановою Приморського р/с м. Одеси від 12.09.2014 р., яка набрала законної сили і ніким не була оскаржена, була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням штрафу у сумі 340 грн. При чому, на час скоєння вказаної ДТП, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована [PERSON] «УТСК» (страховий поліс АС/9740697 зі строком дії з 29.01.2014 р. по 28.01.2015 р.). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але надіслав до суду заяву, в якій свій позов підтримав у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просив суд слухати справу за його відсутності (а.с. 129). Представник відповідачів в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіславши до суду свої письмові заперечення на позов та додаткові пояснення, в яких частково визнав позов на суму 27063,60 грн. та з проханням про слухання справи без його присутності (а.с. 116-117). Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами ч. 4 ст. 61 ЦПК України передбачено постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.. Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 2 частини 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Відповідно до п.п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Згідно із ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статтею 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено страховик (МТСБУ за умов, передбачених ст. 41 цього Закону) протягом 15-ти днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобовязаний : у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо у звязку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування здійснюється у розмірі заподіяної шкоди, оціненої страховиком. Відповідно до ст. 12 Закону - розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Стаття 29 вказаного Закону передбачає, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. При чому, ст. 34 Закону встановлює, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк - потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) - зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Суд встановив, що 06.08.2014 р. о 14:20 год., водій [PERSON] керуючи а/м марки «Nissan» д/н [NUMBER] в Одеській області, Овідіопольського району, с. Мізікевича, ж/м «Люстдорф» по вул. Чорноморська дорога, не вибрала безпечну швидкість руху і не врахувавши дорожню обстановку, в результаті чого виїхала на зустрічну полосу руху, де допустила зіткнення з автомобілем [NUMBER], що належить позивачу, за що постановою Приморського р/с м. Одеси від 12.09.2014 р., яка набрала законної сили і ніким не була оскаржена, була визнана винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП з накладенням штрафу у сумі 340 грн. (а.с. 5,71). При чому, на час скоєння вказаної ДТП, цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована [PERSON] «УТСК» (страховий поліс АС/9740697 зі строком дії з 29.01.2014 р. по 28.01.2015 р.) (а.с. 53). Суд з`ясував, що внаслідок вказаної ДТП, автомобіль [NUMBER], який належить на праві власності позивачу, зазнав механічних пошкоджень і вартість його відновлювального ремонту з урахування зносу становить 54342,90 грн., що підтверджується актуалізованим висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 20/08-ТЗ від 23.02.2015 р., на який посилається позивач у своєму позові, як на підставу своїх вимог, та який був проведений експертом 20.08.2014 р. за адресою : м. Одеса, Тираспольське шосе, 19 при огляді пошкодженого КТЗ був присутній позивач [PERSON], представник [PERSON] «УТСК» та винуватець ДТП [PERSON], які на огляд КТЗ викликалися телефонограмами не з`явилися (а.с. 6-16). На письмове звернення позивача з приводу отримання ним страхового відшкодування внаслідок ДТП, відповідачі [PERSON] «УТСК» своїм листом повідомили позивача про необхідність надання ним певних документів, після отримання яких страховик повернеться до розгляду питання відшкодування по ДТП, яка сталося 06.08.2014 р., внаслідок якої був пошкоджений автомобіль позивача (а.с. 17). В своїх письмових запереченнях на позов та додаткових поясненнях, представник відповідачів частково визнав позов на суму страхового відшкодування 27063,60 грн. і не визнав - суму 20% ПДВ у розмірі 5993,33 грн., суму франшизи 1000 грн. з урахуванням частково сплаченої [PERSON] «УТСК» на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 8798,02 грн. згідно платіжного доручення № 935 від 29.04.2015 р. (а.с. 54). При цьому, у своїх запереченнях на позов, представник відповідача посилається на звіт автотоварознавчого дослідження про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу № 53955 від 07.08.2014 р., який був проведений і складений за зверненням [PERSON] «УТСК», в якому вартість відновлювального ремонту пошкодженого а/м позивача становить 42854,95 грн. - ніж актуалізований висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 20/08-ТЗ від 23.02.2015 р., на який посилається позивач з сумою відновлювального ремонту пошкодженого а/м позивача у розмірі 54342,90 грн. (а.с. 55-75). На думку суду, при вирішення спору по суті, слід приймати до уваги звіт актуалізований висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 20/08-ТЗ від 23.02.2015 р., який був проведений за зверненням позивача в порядку ст. 34 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з повідомленням представника страховика [PERSON] «УТСК» телеграфом та поштою, що підтверджується відповідними доказами, і на огляд пошкодженого транспортного засобу у визначений експертом день представник страховика не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час та місце огляду т/з належним чином, на відміну від огляду т/з засобу, який проводився за зверненням відповідачів [PERSON] «УТСК» без належного документального повідомлення як потерпілого [PERSON], так і винної у ДТП особи [PERSON], чим були порушені їхні права особисто бути присутніми при огляді та надавати експерту свої заперечення чи зауваження (а.с. 14 оборот аркуша, 15). Таким чином, суд виходить із вартості відновлювального ремонту пошкодженого а/м «Honda» д/н [NUMBER] у розмірі 54342,90 грн., і розміру страхової суми, передбаченого вищевказаним страховим полісом у розмірі 50000 грн. і приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача суми страхового відшкодування у розмірі 34208,65 грн., а саме (50000 грн. - 8798,02 грн., які були сплачені відповідачами на користь позивача 1000 грн. франшиза 5993,33 грн. 20% ПДВ в порядку ст. 36.2 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та недоведеністю позивачем факту ремонту його а/м та реєстрації надавача послуг з ремонту його пошкодженого а/м як платника ПДВ. В задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача суми оцінки за завдану шкоду у розмірі 1750 грн. слід відмовити з огляду на відсутність документальних доказів на підтвердження сплати такої суми позивачем в порядку ст.ст. 10,57-60 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] «УТСК» підлягають витрати по сплаті судового збору у розмірі 342,08 грн., тобто 1% від задоволеної частини суми позову.

Outcome: partial