Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

16 лютого 2017 року позивач звернулася до відповідача з позовом, яким просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS]. Вказував, що зазначена квартира належала його бабусі [PERSON] на праві приватної власності та згідно заповіту, складеного в 2012 році, остання заповідала квартиру позивачу. Проте в 2016 році стан бабусі різко погіршився та вона майже не розмовляла. При цьому, з невідомих позивачу причин бабуся подарувала квартиру відповідачу. Посилаючись на положення ч.1 ст.230, ст.233 ЦК України, свої вимоги мотивував тим, що: -позивач не мала наміру дарувати відповідачу спірну квартиру, так як мала близьких родичів, зокрема онука позивача, через що необхідності віддавати свою квартиру сторонній людині не було; -позивач постійно переказував відповідачу кошти для її достатнього матеріального утримання; -відповідач заволоділа квартирою незаконно, шляхом обману, скориставшись безпораднім станом померлої бабусі позивача та переоформивши на себе право власності на квартиру померлої. Згідно наданого відзиву відповідач вказує, що: -померлою [PERSON] 07.07.2016 року було скасовано заповіт на користь онука та складено новий, яким вона все своє майно заповідала на користь відповідача та який є чинним на сьогоднішній день; -позивачем не доведено факт родинних відносин із померлою; -позивач не є стороною оспорюваного договору, не є спадкоємцем після смерті бабусі, оскільки не звертався із заявою про прийняття спадщини та не є особою, права якої порушено внаслідок укладеного договору дарування; -позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту введення померлої [PERSON] в оману відповідачем; -надані позивачем копії про перекази нібито на імя померлої [PERSON], є неналежними доказами, оскільки отримувачем в них вказано [PERSON]; -відповідач за власні кошти здійснила поховання [PERSON], позивач не зявився ні на похорони бабусі, ні в подальшому. 02.03.2017 року ухвалою суду відкрито провадження у справі. Згідно Ухвали від 27.03.2017 року в забезпеченні позову за клопотанням позивача відмовлено. 27.04.2018 року Ухвалою суду справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) в той же день публікуються на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Миколаєва та це є належним повідомленням. В судове засідання представник позивача не з'явився, повідомлений належним чином. Відповідно до ч.1 п.2 ч.3 ст.223, ч.8 ст.279 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Оскільки справа перебуває в провадженні суду тривалий час (з лютого 2017 року) позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, не з'явився у судове засідання, від нього не надійшло заяв про залишення позову без розгляду,закриття провадження у справі, суд вважає за доцільне розглянути справу по суті за відсутністю позивача (його представника). Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову з підстав,зазначених у відзиві. Встановивши фактичні обставини, дослідивши надані докази, суд при вирішенні справи виходить з такого. [PERSON] є сином [PERSON] (до реєстрації шлюбу [PERSON]), яка померла 06.12.2006 року (а.с.17,18,19). [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом належала квартира [ADDRESS], де вона мешкала. 28.08. 2012 році [PERSON] склала заповіт на ім'я [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого заповідала останньому усе майно. [PERSON] постійно проживає у Карачаєво-Черкеській [PERSON] Російської Федерації, громадянином якої він є, з 2009 року. Позивач вказує на те, що є онуком [PERSON], проте за відсутності Свідоцтва про народження його матері з'ясувати це питання суд самостійно не має можливості. Позивач посилається на те, що протягом тривалого часу надавав допомогу [PERSON] та на підтвердження цього ним долучено до позову фотокопії корінців грошових переказів. Проте, суд вважає ці документи неналежними доказами, оскільки копії не завірені належним чином та їх зміст неможливо прочитати (а.с.7-16). Крім того їх суть не стосується предмету доказування у справі яка розглядається. [PERSON] мешкає у будинку 28-А по вул. Молодогвардійська в м. Миколаєві, та є сусідкою [PERSON] Згідно довідки Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1, наданої для пред'явлення в нотаріальну контору, у [PERSON], станом на 04.07.2016 року, розладів психіки та поведінки не виявлено. 07.07.2016 року [PERSON] було складено заповіт на ім'я [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] , на усе своє майно (а.с.77). 07.07.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]Б було посвідчено довіреність, надана [PERSON] [PERSON] на представництво інтересів (а.с.78). 12.07.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]Б було посвідчено довіреність, надана [PERSON] [PERSON], відповідно до змісту якої його надано право подарувати квартиру, належну [PERSON] [PERSON] (а.с.79). 13.07.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 12.07.2016 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 348, подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с.58). 19.08.2016 року [PERSON] померла. Поховання [PERSON] було здійснено [PERSON] за власний рахунок ( а.с. 83-88). Відтак, судом встановлено, що позивач не є спадкоємцем померлої [PERSON], оскільки із заявою про прийняття спадщини після її смерті до нотаріуса не звертався, факт родинних відносин із нею не підтверджено. Крім того, [PERSON] за життя було вчинено заповіт 07.07.2016 року, внаслідок чого заповіт на ім'я [PERSON] від 2012 року втратив свою силу. Позивачем не заявлено вимог стосовно оспорення заповіту або довіреності, які було вчинено [PERSON] Відповідно до ст.ст. 202-204, 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обовязковими для виконання. У відповідності до ст. 628, 629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 720 ЦК України сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, [PERSON] Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог\~ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз`яснено у частині другій п. 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З огляду на досліджені судом докази, посилання позивача на те, що відповідачем введено в оману [PERSON] є такими, що не заслуговують на увагу з огляду на те, що відповідач не є стороною оспорюваного договору та на момент його укладення даний договір не створював для відповідача жодних прав або обовязків. Відповідно до ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст.216 ЦК України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Дослідивши докази, долучені до матеріалів справи, щодо їх належності і допустимості, достатності і достовірності, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити в повному обсязі з підстав, через їх недоведеність.

Outcome: dismissed