Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

15 грудня 2020 року Херсонський апеляційний суд ухвалив у зазначеній справі постанову, якою, частково задовольнивши апеляційну скаргу [PERSON] , скасував ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11 вересня 2020 року та ухвалив нове судове рішення, а саме: постановив визнати бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Мельник Юлії Олександрівни щодо закінчення виконавчого провадження неправомірною і зобов`язати державного виконавця усунути порушення шляхом винесення постанови про закінчення виконавчого провадження із застосуванням наслідків закінчення виконавчого провадження, передбачених статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження». У задоволенні решта частини скарги відмовлено. Питання про розподіл судових витрат апеляційний суд не вирішував. 24 грудня 2020 року [PERSON] звернувся до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, зазначивши, що судом не вирішено питання про понесені ним судові витрати, які складаються із витрат на правову допомогу та на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги. Просив стягнути ці судові витрати із Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на підставі положень статті 141 ЦПК України з врахуванням тих обставин, що, на його думку, апеляційний суд по суті задовольнив усі вимоги, з якими він звернувся до суду, та відновив його порушені права, в той час як необхідність вирішувати порушене ним питання в судовому порядку виникла внаслідок неправильних дій державного виконавця. Представник Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) старший державний виконавець Мельник Ю.О. направила на адресу апеляційного суду відзив на заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначила про необхідність застосування принципу пропорційності розподілу судових витрат та про те, що справляння судового збору за подання скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби Законом України «Про судовий збір» не передбачено. Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах питання, що підлягає судовому розгляду, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Як передбачено положеннями статті 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема із резолютивної частини із зазначенням серед іншого нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції,- у випадку скасування або зміни судового рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Згідно із пунктом третім частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (частина друга статті 270 ЦПК України). Предметом судового розгляду в цій справі є правомірність рішення та бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі, за скаргою [PERSON] як боржника у виконавчому провадженні. Відповідно до вимог статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом такої скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт другий частини третьої статті 133 ЦПК України). Приписами статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову- на відповідача; 2) у разі відмови в позові- на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Оскільки про стягнення з позивача сплаченого при поданні апеляційної скарги судового збору у розмірі 420грн 40 коп. [PERSON] заявив у суді апеляційної інстанції, надавши відповідний платіжний документ до відкриття апеляційного провадження (а.с. 70, 71), а про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - до закінчення судових дебатів, надавши суду першої інстанції засвідчені належним чином копії договору про надання юридичної допомоги, квитанції до прибуткового касового ордера та розрахунку суми гонорару за надану правничу допомогу, який містить детальний опис робіт (наданих послуг), колегія суддів вважає, що порушене заявником питання підлягає вирішенню у порядку, визначеному статтею 270 ЦПК України, без застосування положень статті 246 ЦПК України, на яку помилково послався заявник та яка регулює питання щодо ухвалення рішення про судові витрати, докази, що підтверджують розмір яких не були подані стороною з поважних причин до закінчення судових дебатів у справі. Порядок та умови розподілу судових витрат на правничу допомогу регулює стаття 137 ЦПК України, відповідно до положень якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до умов укладеної 06 липня 2020 року між адвокатом Тихошею С.М. та [PERSON] угоди про надання юридичної допомоги адвокат надає [PERSON] правову допомогу у вигляді складання скарги на постанову державного виконавця про арешт коштів. В свою чергу [PERSON] зобов`язався сплатити за отриману послугу суму, яка обумовлена між сторонами при укладенні угоди (а. с. 42). Згідно із квитанцією до прибуткового касового ордера №060720 на підставі наведеної вище угоди [PERSON] 06.07.2020 року сплатив на рахунок адвоката Тихоші С.М. 2 800 гривень (а. с. 43). З огляду на складений адвокатом Тихошею С.М., який має право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №372, виданого на підставі рішення Херсонської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.05.2006 року №5, розрахунок суми гонорару за надану [PERSON] правничу допомогу, характер цієї допомоги полягав у складанні скарги, поданої до суду першої інстанції у цій справі, на що адвокатом було витрачено 4 години робочого часу за ставкою 700 гривень за годину (а. с. 44, 45). Оскільки за положеннями наведених вище норм процесуального права витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь адвоката в судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних з наданням правової допомоги у справі, в тому числі у разі складання позовної заяви чи скарги, як відбулося у спірних правовідносинах, і ці витрати є документально підтвердженими, а ухвала суду про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність та рішення державного виконавця скасована із ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення про її часткове задоволення, колегія суддів дійшла висновку, що внаслідок скасування судового рішення судові витрати, понесені заявником у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, підлягають новому розподілу із покладанням на орган державної виконавчої служби понесених [PERSON] судових витрат. При цьому колегія суддів враховує передбачений статтями 141 та 452 ЦПК України принцип розподілу між сторонами витрат, пов`язаних із розглядом справи, пропорційно розміру задоволених вимог та вважає, що за наслідком перегляду справи в апеляційному порядку скарга [PERSON] була задоволена частково і пропорція задоволеної частини скарги є рівною тій частині, у задоволенні якої відмовлено. Отже, понесені [PERSON] у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції витрати на правничу допомогу покладаються на обидві сторони в рівних частинах, тому із органу державної виконавчої служби на його користь підлягає стягненню сума у розмірі 1 400 гривень (2 800:2). У такій же пропорції з органу державної виконавчої служби на користь заявника підлягають стягненню витрати на сплату судового збору при поданні апеляційної скарги, що становить 210 гривень 20 коп. (420,40 :2). Колегія суддів не погоджується із доводами [PERSON] про те, що апеляційним судом було задоволено всі вимоги, з якими він звернувся до суду, оскільки одна із двох вимог, а саме: вимога про скасування постанови старшого державного виконавця від 29.05.2020 року про арешт коштів боржника, визнана необґрунтованою, а порушення державним виконавцем вимог закону при її прийнятті-не встановленим. Не приймає колегія суддів до уваги також заперечення Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо відсутності підстав для сплати [PERSON] судового збору при поданні апеляційної скарги на судове рішення, так як в частині другій статті 4 Закону України «Про судовий збір» не установлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби, проте визначено ставку судового збору за подання апеляційної і касаційної скарг на всі ухвали суду без винятку, тому апеляційна та касаційна скарги на ухвалу в такій категорії справ підлягають оплаті судовим збором. Такий висновок щодо застосування наведеної вище норми матеріального права викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, орган державної виконавчої служби в порядку, визначеному частинами п`ятою та шостою статті 137 ЦПК України, не заявляв та неспівмірність цих витрат не доводив. При визначенні органу державної виконавчої служби, на який відповідно до вимог статті 452 ЦПК України покладаються судові витрати, пов`язані з розглядом скарги [PERSON] , колегія суддів вважає, що таким органом є Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), а не Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса), як про це зазначив скаржник, оскільки саме наведений Відділ здійснював виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення у спірних правовідносинах та він має статус юридичної особи, а отже,- має цивільну процесуальну правоздатність та дієздатність. На підставі викладеного,

Outcome: partial