Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

16 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Луциківської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що 30 листопада 1998 року помер її батько, [PERSON]. Після смерті останнього відкрилася спадщина на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії СМ №0180653 від 26 грудня 1996 року. Зазначає, що фактично прийняла спадщину, однак отримати в нотаріальній конторі відповідне свідоцтво не може у звязку з втратою правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після батька, [PERSON], який помер 30 листопада 1998 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Луциківської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом серії СМ №0180653 від 26 грудня 1996 року, виданим відповідно до розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року №361. В судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася. Представник останньої за довіреністю [PERSON] подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує (а. с. 27). Представник відповідача Луциківської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа, в якому просить розглянути справи без участі представника сільради, з позовом згодні (а. с. 23). Представник третьої особи Улянівської державної нотаріальної контори Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився без повідомлення причин, про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 22). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], який помер 30 листопада 1998 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжують існувати на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця (ст. 527 ЦК УРСР). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця (ст. 1261 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Судом встановлено, що батьком позивачки [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] був [PERSON] (а. с. 6-7). Згідно з свідоцтвом про смерть серії І-БП №265698 останній помер 30 листопада 1998 року (а. с. 8). З довідки відділу Держгеокадастру у Білопільському районі Сумської області від 05 серпня 2016 року №494 вбачається, що на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року №361 та відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Білопільською районною державною адміністрацією членам сільськогосподарського підприємства «Луциківське» на території Луциківської сільської ради, [PERSON] виписаний та виданий на руки сертифікат серії СМ №0180653 від 26 грудня 1996 року за реєстраційним номером 121, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 4,09 (а. с. 5). Відповідно до довідок Луциківської сільської ради від 15 серпня та 13 вересня 2016 року [PERSON] на день смерті 30 листопада 1998 року був зареєстрований за адресою: [INFO]. Протягом трьох років до дня його смерті разом з ним проживала донька - [PERSON]. Остання прийняла спадщину після батька шляхом зберігання документів. Заповіт від імені померлого виконавчим комітетом сільської ради не посвідчувався (а. с. 11). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15 вересня 2016 року спадкова справа після померлого 30 листопада 1998 року [PERSON] не заводилася (а. с. 29). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] в установленому законом порядку прийняла спадщину після свого батька, [PERSON], який помер 30 листопада 1998 року. У відповідності до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачка в порядку спадкування за законом після батька, [PERSON], який помер 30 листопада 1998 року має право на земельну частку (пай) розміром 4,09 в умовних кадастрових гектарах, посвідчену сертифікатом серії СМ №0180653 від 26 грудня 1996 року, виданим на підставі розпорядження голови Білопільської районної державної адміністрації від 20 грудня 1996 року №361, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Білопільською районною державною адміністрацією членам СП «Луциківське» на території Луциківської сільської ради за №121. Однак, вона позбавлена можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений (а. с. 28). Таким чином, суд приходить до висновку захист права позивачки [PERSON] і задоволення позовних вимог останньої у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved