Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

17.06.2016 р. позивачка звернулася до суду з цим позовом. В позові зазначила, що 24.07.2004 р. вона з відповідачем уклала шлюб. Від спільного проживання в шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO], яка на даний час проживає зі своїм батьком. Спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося її самопочуття, спільне господарство не ведеться з липня 2015 року і вважає, що подальше збереження сімї стало неможливим, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. 08.09.2016 р. ухвалою Міжгірського районного суду сторонам було надано термін на примирення. Позивачка [PERSON] на розгляд справи не зявилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить такі задоволити. Представник відповідача [PERSON] при розгляді справи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу визнав повністю, в решті позовних вимог просить відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали в справі суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Згідно з п. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як убачається із встановлених судом належними доказами обставин справи, що сторони уклали між собою шлюб 24.07.2004 р., сторони як одна сім'я спільно не проживають з липня 2015 року, не підтримують жодних стосунків, за наданий термін на примирення сторони не примирилися, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу. За таких обставин суд констатує, що шлюб між сторонами фактично розпався, а тому є законні підстави для задоволення позову [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитини, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. . Позивачка [PERSON] ставить вимогу про залишення на вихованні малолітньої дитини та проживання з нею, однак жодним доказом не підтверджено з боку позивачки де на даний час сама вона проживає, її матеріально побутові умови, натомість відповідачем надано суду докази того, що неповнолітня дочка проживає з ним та його мамою, подано акт обстеження матеріально-побутових умов, який свідчить про хороші матеріально-побутові умови відповідача. Також позивачкою не надано доказів того чи зверталася вона з даним питанням до органу опіки та піклування Міжгірської РДА. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тому, підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення проживання неповнолітньої дитини не має. Судові витрати, підлягають до стягнення з відповідача у користь позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial