Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

16.12.2020 року позивачі звернулися до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позивачі подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, позов просили задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов визнала. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги позивачів законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7). З довідки Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Льотна 43» про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні № 69 від 14.12.2020 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] співвласник, [PERSON] співвласник, [PERSON] дочка (а.с. 6). Актом підтвердженням фактичного не проживання особи від 14.12.2020 року підтверджується, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована, але фактично не проживає в квартирі з 01.12.2017 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). На момент пред`явлення позову відповідач лишається зареєстрованою у належній позивачам квартирі. Втім, всі витрати, пов`язані з утриманням майна, несуть позивачі. Відповідно до ч.1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Оскільки інше не встановлено чинним законом, договором, на підставі якого встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Відповідно до п.1\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Outcome: approved