Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

15.09.2017 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право житловим приміщенням, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого: - шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування домоволодінням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 15.09.2017 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В. 02.10.2017 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 23.10.2017 року. В судовому засіданні, яке відбулося 23.10.2017 року, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовував свої позовні вимоги обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. Не заперечував проти винесення заочного рішення, процесуальні наслідки винесення заочного рішення йому судом були роз»яснені, та йому зрозумілі. На запитання суду позивач [PERSON] зазначив, що зареєстрував у власному будинку відповідачку по проханню своєї дочки. Відповідачка не є йому родичкою, неє членом сім»ї. Він з відповідачкою не укладав договору найму житлового приміщення. В судовому засіданні, яке відбулося 23.10.2017 року, представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви. В судове засідання відповідачка [PERSON] не з»явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, які підтримали позов в повному обсязі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову шляхом винесення заочного рішення, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 8 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Так, в ст.. 224 ЦПК України зазначено, що в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції позивача [PERSON], представника позивача [PERSON] в судовому засіданні, вони не заперечував проти винесення заочного рішення, відповідачка [PERSON] повідомлена судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Згідно ч. 1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Згідно ч. 2 ст. 225 ЦПК України розгляд справи та ухвалення рішення проводяться за загальними правилами з винятками і доповненнями, встановлених цією главою. Згідно ст.. 226 ЦПК України за формою та змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим ст. ст. 213, 215 ЦПК України і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Підсудність. Відповідно до ст. 109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування. Відповідно до ч. 9 ст. 110 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Як вбачається з довідки адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 06.10.2017 року, відповідачка по справі, - [PERSON], [INFO], з 02.04.2016 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно, враховуючи вищевикладене, дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, як суду першої інстанції загальної юрисдикції на підставі ч. 9 ст. 110 ЦПК України. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. Позивачем по даній справі є громадянин України [PERSON], [INFO], уродженець село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянин України, паспорт громадянина України [NUMBER], виданий 9 грудня 1997 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер [NUMBER]. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9384606 від 22.12.2005 року, домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер: 10493646, номер запису: 133 в книзі: 1, належить [PERSON] на підставі приватної форми власності на підставі договору дарування /р. 2876/18.10.2005/. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 22.12.2005. 02.04.2016 року позивач [PERSON] по проханню своєї дочки зареєстрував у власному будинку за вищевказаною адресу знайому дочки, - [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні, реєстрація відповідачки [PERSON] відбулася з добровільної згоди позивача [PERSON], без укладення письмової угоди про аренду житлового приміщення. Відповідно, відповідачка [PERSON] неє позивачу [PERSON] ні родичкою, ні членом сім»ї. Як встановлено судом в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] з моменту реєстрації не проживала в будинку позивача [PERSON], що підтверджується належними та допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи: - довідкою № 145, яка видана 15.09.2017 року виконавчим комітетом Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якій зазначено, що [PERSON], [INFO], дійсно зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] з 13.07.2012 року по даний час. Проживає один; - довідкою № 1116, яка видана 15.09.2017 року виконавчим комітетом Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, в якій зазначено, що [PERSON], [INFO], дійсно проживала в селі Переселення Кагарлицького району Київської області без реєстрації: - з 1993 року по 1998 рік по [ADDRESS] - з 1998 року по 2011 рік по [ADDRESS] - з 2011 року по квітень 2014 року по [ADDRESS] - з квітня 2014 року по даний час по [ADDRESS] - актом депутата Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 06.09.2017 року, в якому зазначено, що [PERSON], 1987 року народження, будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з дати реєстрації і по даний час за місцем своєї реєстрації не проживає. Проживає у [ADDRESS]. Її особисті речі за місцем реєстрації відсутні. Отже, відповідачка по справі, - [PERSON], яка не є родичем будь - якого ступеню споріднення позивачеві [PERSON], не є членом його сім»ї, зареєстрована в житловому будинку позивача, починаючи з 02.04.2016 року, та на даний час, але з моменту реєстрації та станом на даний час не проживає у вказаному будинку, власних речей у вищевказаному будинку не має, не приймає участі в його обслуговуванні, не сплачує комунальні послуги. Позивач [PERSON] неодноразово на протязі тривалого періоду звертався до відповідачки [PERSON] з проханням добровільно виписатися з даного житлового приміщення, проте, відповідачка ігнорує його прохання, без пояснення причин. Застосування до вищевказаних фактичних обставин справи, встановлених в судовому засіданні, норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно положень ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 71 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку, проте, проте, ці норми матеріального права стосуються збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми наймачами житла в державному житловому фонді. Збереження права користування в разі тимчасової відсутності фізичної особи передбачене також і щодо приватного житлового фонду. Проте, згідно п. 5 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно, враховуючи вищевказану норму права, суд застосовує до даного спору норми цивільного законодавства, - норму ЦК України, зокрема, ст. 391, 405 ЦК України. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, відповідачка по справі, - [PERSON] не проживають у будинку позивача [PERSON] з моменту реєстрації, тобто, значно більше як один рік не проживають на житловій площі позивача, яка належить йому на праві приватної власності, та такий факт непроживання Відповідачки за вказаною вище адресою понад один рік без поважних причин підтверджується документами, - доказами, які містяться в матеріалах справи, та які судом перелічені вище. Далі, згідно п. 10 ППВС України № 2 від 12.04.11985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» на ствердження вибуття особи на постійне місце проживання суд може брати до уваги будь - які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на не визначений строк, тощо). З огляду на фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та норми права, вказані вище судом, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] втратила своє право на користування житловим будинком, який належить позивачу, внаслідок відсутності відповідачки за даною житловою площею без поважних причин понад один рік, та вибуттям відповідачки на інше місце проживання. Так як відповідачка [PERSON] зареєстрована в будинку позивача[PERSON], у позивача виникають проблеми щодо користування будинком, - щодо оформлення субсидії на сплату комунальних послуг, суттєво обмежується його право власності в частині користування, розпорядження, чим об»єктивно порушуються права позивача[PERSON], як власника будинку. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] не укладався договір найму житлового приміщення, що і дає підстави суду застосувати положення ст. 391 ЦК України. Також суд при вирішенні даного спору керувався правовою позицією Верховного суду України в справі № 6 - 92цс15, в якій зокрема, зазначено наступне, - передбачений статтею ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved