Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

15.08.2018 року головний лікар Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталах Ф.В. звернувся до суду із заявою, в якій просить вирішити питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку [PERSON] посилаючись на те, що остання знаходиться на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 14.08.2018 року, госпіталізована повторно. Є людиною з інвалідністю третьої групи по психічному захворюванню. Остання госпіталізація з 23.07.2018 року по 14.08.2018 року, пов'язана з погіршенням психічного стану протягом 2-х останніх місяців - погіршився сон, відчувала страхи, йде з дому з дітьми, сидить з ними в лісосмугах, перестала доглядати за дітьми, називає їх чужими іменами, примушує їх пити свячену воду, закриває в домі всі дзеркала та телевізор ганчірками, малює на землі знаки, розмовляє сама з собою, виявляла бажання перерізати собі горло. Була доставлена спеціалізованою психіатричною бригадою швидкою допомоги в лікарню, дала згоду на обстеження. На момент госпіталізації вагітна, строк вагітності 27-28 тижнів. Категорично відмовилась від прийому медикаментозної терапії. 24.07.2018 року оглянута лікарем-гінекологом, яка надала висновок - вагітність третя, строк вагітності 24,5 тижнів, тазове передлежання плоду, гіпоплазія носових кісток у плода, ОСА, шизофренія. З 10.08.2018 року психічний стан [PERSON] погіршився, вона категорично відмовилася від прийому їжі та води, роздратована. Заявляє, що буде їсти лише дома з дітьми. Повністю характер хворобливих переживань не розкриває. На груди, передпліччя наносить собі нігтями подряпини. Критика до свого стану у [PERSON] відсутня. 12.08.2018 року оглянута черговим лікарем, її стан кваліфіковано як загострення маячної симптоматики у рамках шизофренії. У зв'язку зі станом здоров'я була направлена у відділення інтенсивної терапії. 13.08.2018 року була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що [PERSON] виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі параноїдної шизофренії, епізодичний з наростаючим дефектом перебіг, маячний синдром. За психічним станом становить небезпеку для себе та плоду. Заява про примусову госпіталізацію було направлено до суду 13.08.2018 року. Пацієнта було виписано з лікарні, так як лікарня не може утримувати пацієнта більше ніж 48 годин без судового рішення. Так як [PERSON] продовжує відмовлятися від їжі, залишається підозрілою, повністю характер хворобливих переживань не розкриває, остання була повторно госпіталізована 14.08.2018 року. 14.08.2018 року [PERSON] оглянута комісією лікарів-психіатрів, за висновком якої, хвора страждає на тяжкий психічний розлад у формі параноїдної шизофренії, епізодичний з наростаючим дефектом перебіг, маячний синдром. За психічним станом представляє небезпеку для себе та плоду. Госпіталізація обґрунтована. Таким чином, лікування можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару. У судовому засіданні представник психіатричного закладу заяву підтримала з підстав, викладених в ній та просила суд задовольнити вимоги головного лікаря. При цьому, [PERSON] пояснила, що [PERSON] була виписана 14.08.2018 року та знову примусово госпіталізована того ж дня, так як суд не розглянув відносно [PERSON] заяву про госпіталізацію та відклав розгляд справи на 16.08.2018 року. Фактично [PERSON] не покидала територію психіатричної лікарні з 23.07.2018 року, тобто виписка відбулася лише у відповідному журналі. Лікар-психіатр Антонова Н.А. пояснила, що у [PERSON] на цей час стан здоров'я покращився, але він не дає можливості виписати останню з лікарні, так як залишається безпечним для здоров'я останньої та плоду дитини. Дійсно, [PERSON] з 23.07.2018 року по своїй заяві знаходиться у лікарні. 10.08.2018 року остання відмовилася від їжі та води, тому була переведена до палати інтенсивної терапії. 13.08.2018 року [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів, яка дійшла висновку, що остання виявляє ознаки тяжкого психічного розладу у формі параноїдної шизофренії, тому за своїм психічним станом становить безпеку для себе та плоду. Того ж дня відповідну заяву на примусову госпіталізацію було подано до суду. Повторна госпіталізація відбулася 14.08.2018 року, приблизно о 14-00 год. Дійсно, [PERSON] не покидала приміщення психіатричної лікарні з 23.07.2018 року. До повторної госпіталізації остання почала трохи їсти та пити воду. Повторно, тобто 15.08.2018 року звернулися до суду для отримання дозволу на примусову госпіталізацію, так як суд не розглянув заяву про першу госпіталізацію на відклав розгляд справи на 16.08.2018 року, а у лікарні [PERSON] після примусової госпіталізації можливо тримати лише 48 годин. Зацікавлена особа [PERSON] пояснив, що він є чоловіком [PERSON] Дійсно 23.07.2018 року його дружині була викликана карета «швидкої» допомоги, яка її відвезла до лікарні у зв'язку з тим, що [PERSON] вела себе неадекватно: забирала дітей з дому та годинами сиділа з ними у балці, потім ходила по людях з дітьми та просила води; не доглядала за дітьми; зазначала, що в нього вселився біс; вночі довго дивилася у вікно та з кимось розмовляла, проте нікого поряд не було. Діти боялися такої поведінки матері та скаржилися йому. Така поведінка [PERSON] почалася, приблизно з березня 2018 року, коли остання перестала пити призначені їй лікарем-психіатром пігулки. Дружина перебуває на обліку у психіатричній лікарні та постійно ходила до свого дільничного лікаря, але після того, як [PERSON] завагітніла, їй скасували лікування. Вважає, що дружина потребує примусового стаціонарного лікування, так як стан її здоров'я є небезпечним для неї, плоду та їх дітей. [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона заперечує проти її госпіталізації у примусовому порядку. 23.07.2018 року після чергової сварки з чоловіком, який наполягав на її лікування, вона викликала «швидку» допомогу та за своєю заявою поступила до лікарні. Наступного дня вона хотіла вже виписатися та направитися додому, але її не пустили та почали утримувати у психіатричній лікарні у палаті №7, яку використовують для лікування та догляду агресивних хворих. З цієї палати вона не виходила майже 3 тижні. Персонал лікарні застосовував до неї фізичну силу: медичні сестри били її та не давали можливості здійснювати прогулянки навіть по відділенню у лікарні. Приблизно 10.08.2018 року у неї з'явилося відчуття неприйняття їжі та води. Коли вона випивала воду, її нудило. Таке у неї спостерігалося і під час других полог, але тоді вона була вдома та могла їсти на свій вибір, в основному, саме смачне. Після цього її поклали у палату інтенсивної терапії та почали вводити якісь медикаменти. Приблизно з 13.08.2018 року вона почала вже їсти і пити. На цей час відчуває себе добре, тому просить відмовити у заяві головного лікаря. Пояснення, надані її чоловіком у судовому засіданні, вона не підтверджує і зазначає, що насправді вона дуже любить своїх дітей та сумує без них. Прокурор Кравець С.Ю. підтримав заяву головного лікаря КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Паталаха Ф.В. щодо примусової госпіталізації [PERSON], так як встановлено, що остання вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї, для її дітей та для плоду. Захисник [PERSON] заперечував проти задоволення заяви про примусову госпіталізацію [PERSON], зазначивши, що встановлені у судовому засіданні порушення направлення матеріалів та утримання останньої у психіатричної лікарні не дають підстав для прийняття такого рішення. Крім того, на цей час не встановлено підстав, які передбачені ЗУ «Про психіатричну допомогу» і за наявності яких необхідно примусово госпіталізувати [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника заявника, лікаря-психіатра, особи, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, її захисника, зацікавлену особу та думку прокурора, перевіривши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15.08.2018 року до суду надійшла заява головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталаха Ф.В. щодо примусової госпіталізації [PERSON] До вказаної заяви долучено висновок комісії лікарів-психіатрів та копію заяви [PERSON] щодо необхідності госпіталізації [PERSON] від 02.08.2018 року. Згідно з положеннями ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов'язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів психіатричного закладу для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. Під час судового розгляду з пояснень лікаря-психіатра Антонової Н.А. встановлено, що повторна госпіталізація [PERSON] фактично відбулася 14.08.2018 року, приблизно о 14-00 години. Відповідно до даних автоматичного розподілу справи заява Паталаха Ф.В. про примусову госпіталізацію [PERSON] поступила до суду 15.08.2018 року о 17 год. 28 хв., тобто з цих відомостей вбачається порушення строку направлення головним лікарем КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР Паталахом Ф.В. до суду зазначеної заяви. Аналіз висновку комісії лікарів-психіатрів відносно примусової госпіталізації [PERSON] від 14.08.2018 року свідчить, що він містить дані, які суперечать іншим, встановленим у судовому засіданні обставинам. Так, у висновку зазначено, що [PERSON] знаходиться на стаціонарі у психіатричній лікарні з 14.08.2018 року. У судовому засіданні встановлено, що насправді [PERSON] знаходиться у лікарні з 23.07.2018 року. Це безпосередньо підтвердила сама [PERSON], її чоловік та лікар-психіатр. І навіть повторна госпіталізація 14.08.2018 року відбулася лише шляхом письмової виписки [PERSON] та одночасною госпіталізацію, тобто фактично така виписка була проведена формально, без покидання останньою приміщення лікарні. Статтею 18 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачено підстави та порядок виписки особи з закладу надання психіатричної допомоги. В частині третій вказаної статті зазначено, що виписка особи, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, здійснюється за рішенням комісії лікарів-психіатрів або за рішенням суду про відмову в продовженні такої госпіталізації. Вказаних документів не було надано до суду, тому суд вважає, що виписка [PERSON] 14.08.2018 року була проведена із порушенням вказаної норми закону. Також, у висновку вказано, що повторна госпіталізація пов'язана з тим, що пацієнтка продовжує відмовлятися від їжі, залишається напруженою, підозрілою, повністю характеру хворобливих переживань не розкриває. Водночас, лікар-психіатр та [PERSON] підтвердили, що остання 14.08.2018 року, тобто на день подачі заяви про примусову госпіталізацію, вже не відмовлялася від їжі та пила воду. Як було вже зазначено фактично положення ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначають дві умови, за наявності хоча б однієї з яких, особу, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізовано до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, а саме: особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або вона неспроможна самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні, на думку суду, безсумнівно та однозначно не було встановлено жодної із вказаної умови. Так, ніким не оспорювалося, що [PERSON] не є неспроможною самостійно задовольнити свої основні життєві потреби. Основною умовою представник лікарні та лікар-психіатр зазначили, що [PERSON] становить небезпеку для себе та плоду у зв'язку з наявністю у останньої тяжкого психічного розладу та відмови від їжі та води. Доказів, які б безсумнівно доводили небезпеку дій, поведінки [PERSON] про яку було зазначено у заяві, у судовому засіданні представником лікарні, надано не було. Як встановлено судом [PERSON] на час подачі заяви про примусову госпіталізацію вже не відмовлялася від їжі та води, але дійсно має тяжкий психічний розлад. Остання до моменту вагітності отримувала медичну допомогу у дільничного лікаря, не відмовлялася від неї та вела нормальний спосіб життя, про що вказує і її чоловік. Лише вагітність стала причиною скасування її лікування, а загострення хвороби сталося саме через скасування її лікування. На думку суду, працівниками лікарні під час лікування [PERSON] та її перебування у лікарні не були враховані пояснення останньої стосовно того, що під час попередньої вагітності у неї також виникали аналогічні проблеми: несприйняття окремої їжі. В даному випадку лікарі не у повному обсязі врахували стан здоров'я [PERSON] при вагітності, її індивідуальні особливості під час знаходження у такому стані та не змогли належним чином змоделювати та застосувати на практиці інший лікувальний підхід до [PERSON], менш суворіший, ніж перебування її у лікарні. До такого висновку суд дійшов враховуючи відсутність факту огляду [PERSON] іншими лікарями, у т.ч. гінекологами, а також консультацій з іншими лікарями-психіатрами, які не входять до числа працівників КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР. Доводи лікаря-психіатра, що [PERSON] була оглянута гінекологом 24.07.2018 року суд не приймає до уваги, так як з цього приводу не надано жодних доказів та і сам факт огляду відбувся задовго до загострення стану здоров'я [PERSON], про яке вказувала лікар-психіатр (10.08.2018 року). У заяві головного лікаря та висновку комісії лікарів-психіатрів вказано, що з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] вони звернулися 13.08.2018 року, у зв'язку з тим, що судове засідання було перенесено на 15.08.2008 року, пацієнтка ([PERSON].) була виписана, оскільки лікарня не може примусово утримувати пацієнта більше, ніж 48 годин з моменту госпіталізації без судового рішення. Дійсно заяву про повторну госпіталізацію було подано до суду тоді, коли ще аналогічна заява не була розглянута. 16.08.2018 року ухвалою суду було відмовлено про примусову госпіталізацію [PERSON] З вказаного рішення суду вбачається, що до заяви від 13.08.2018 року були надані аналогічні за змістом на за обсягом матеріали - висновок лікарів-психіатрів та заяву [PERSON] від 02.08.2018 року, що також враховується судом при постановлені цього рішення. Таким чином, основною фактичною причиною звернення із заявою про примусову госпіталізацію від 14.08.2018 року, на думку суду, стали не підстави, зазначені у ЗУ «Про психіатричну допомогу», а факт не розгляду 15.08.2018 року судом попередньої заяви головного лікаря. Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, гуманності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг. Відповідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законне утримання у лікарні осіб, які хворіють на психічну хворобу. Згідно пояснень [PERSON], наданих у судовому засіданні, за час перебування її у лікарні з 23.07.2018 року до неї застосовувалося насильство з боку окремих працівників медичного закладу. Відповідно до вимог ч.4 ст.342 ЦПК України якщо під час судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час примусової госпіталізації, суддя зобов'язаний забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи та надіслати відповідному органу досудового розслідування окрему ухвалу щодо необхідності проведення дослідження фактів застосування насильства та вжиття необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством. Враховуючи, що повідомлення [PERSON] про факти застосування до неї фізичного насильства з боку окремих працівників психіатричної лікарні під час її лікування, 16.08.2018 року було розглянуто Комунарським районним судом м. Запоріжжя та винесено окрему ухвалу, суд вважає за можливе обмежитись зазначеною ухвалою суду. Обставини, встановлені судом, у сукупності викликають сумніви щодо наявності умов для примусової госпіталізації, визначені у ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», додержання працівниками лікарні правильного порядку примусової госпіталізації [PERSON] 14.08.2018 року та звернення головного лікаря медичної установи із відповідною заявою до суду, а також законних підстав утримання останньої у лікарні такий тривалий час. З досліджених обставин та матеріалів не вбачається, що працівники лікарні безумовно чітко в даному випадку виконали вимоги ЗУ «Про психіатричну лікарню». У зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви головного лікаря Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Паталаха Ф.В. щодо примусової госпіталізації [PERSON]

Outcome: dismissed