Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-28 00:00:00

15.07.2019р.\~ [PERSON] \~звернувся до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Дніпропетровська \~ \~із позовом\~до [PERSON] \~(треті\~особи -\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] )\~ про\~ стягнення\~ боргу\~ за\~ договором\~ позики. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 24.07.2019р. позовну заяву прийнято та призначено розгляд в загальному позовному провадженні в підготовче засідання (а.с. № 26). Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 та п.3 ч.2 ст. 200 ЦПК України проведено 13.11.2019р. (а.с. № 59). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 18.03.2019р. він уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останній кошти у розмірі 110 000 дол.США, що було оформлено розпискою, зі строком повернення до 01.07.2019р. До цього часу відповідачка кошти не повернула. Тому, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість в розмірі 2\~816 237 грн.71, що за офіційним курсом на день подачі позову складає 110 000 дол.США. Представник позивача адвокат Матухно І.А. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 10.07.2019р. та ордеру від 29.07.2019р. - а.с. № 29, 30) 29.01.2020р. надала суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги задовольнити повністю (а.с. № ). Відповідачка [PERSON] в підготовчі та судові засідання, які призначалися на 09.10.2019р., 13.11.2019р., 12.12.2019р., 29.01.2020р. жодного разу не з`явилася, будучи повідомленою про дати цих засідань відповідно до вимог ЦПК України, як шляхом направлення судових повісток разом з копією позову з додатками рекомендованими листами з повідомленням за адресою, яка надана суду ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 22.07.2019р. (а.с. № 44-46, 53, 55, 62, 64, 79), так і шляхом розміщення оголошення про дати судових засідань 12.12.2019р., 29.01.2020р. на сайті «Судова влада» (а.с. № 66, 84). Отже відповідно до положень ч.8, ч.11 ст. 128 ЦПК України відповідачка вважається такою, що повідомлена належним чином про дати підготовчих та судових засідань. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] та [PERSON] через канцелярію суду 07.10.2019р. надали клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. № 48, 49). З урахуванням того, що з тексту позовної заяви [PERSON] та заяви його представника від 29.01.2020р. вбачається, що вони не надали згоду на винесення заочного рішення суду, по справі відсутня сукупність підстав, передбачених ст. 280 ЦПК України для винесення заочного рішення. З урахуванням заяви представника позивача від 29.01.2020р. та заяв третіх осіб від 07.10.2019р., а також неявки відповідачки, у відповідності до положень ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу 29.01.2020р. за відсутності усіх сторін і без фіксування процесу технічними засобами з винесенням судового рішення на загальних засадах. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Як встановлено судом, 18.03.2019р. [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики, на підставі якого передав останній кошти у розмірі 110 000 дол. США, зі строком повернення до 01.07.2019р. (а.с. № 15-16). [PERSON] у встановлений договором строк борг не повернула. Приймаючи до уваги, що до теперішнього часу відповідачка не виконала умови договору позики і не повернула позивачу грошового боргу, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом стягнення зазначеної суми на користь позивача. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Враховуючи викладене, сума основного боргу у 110 000 дол.США підлягає стягнення з відповідачки. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, який встановлено для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017р. у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 29.01.2020р. - 1 дол.США дорівнює 24,7204грн. (а.с. № 89-90). Отже, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 2\~719\~244\~грн.,\~ що\~ \~еквівалентно \~110\~000\~ дол.США. (з розрахунку 110 000 дол.США х 24,7204грн.). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати у розмірі 9 605 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved