Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

16.05.2018 р. до Енергодарського міського суду Запорізької області звернулась [PERSON] (далі позивач) з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі відповідач, ПАТ «Запоріжжяобленерго»), в якій зазначила, що 01.08.2013 р. вона була прийнята на роботу до Енергодарської дільниці ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду контролера енергозбуту. У звязку з систематичним порушенням відповідачем законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати на її розміру визначених колективним та трудовим договором, трудовим законодавством, починаючи з вересня 2017 року утворилась заборгованість по заробітній платі. Наказом №748-к від 27.02.2018 р., її було звільнено з роботи з 28.02.2018 р. з підстав передбачених ч.3 ст.38 КЗпП України. Останній робочий день був 28.02.2018 р., однак в день звільнення відповідач не здійснив виплати їй усіх належних сум, вихідна допомога також виплачена не була. На день звільнення, відповідно до довідки №203 виданої їй підприємством, загальний розмір заборгованості підприємства за період вересня 2017 р. по лютий 2018 р. становив 39010,13 грн. яка складалась з заборгованості по зарплаті та суми розміру вихідної допомоги. На час подачі до суду позову 16.05.2018 р. остаточний розрахунок проведено не було. З підстав визначених ст.116, 117 КЗпЗ України, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити їй заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені. При цьому, при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач посилається на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Крім того, позивач зазначаючи на те, що порушення відповідачем її законних прав на своєчасне одержання винагороди за працю, що тягнеться з серпня 2017 року спричинило їй моральних страждань. Позивач просила суд: стягнути з\~ПАТ «Запоріжжяобленерго»\~на її\~користь розмір невиплаченої заробітної плати за період з вересня 2017 р. по лютий 2018 р. включно, в сумі 25370,18 грн.; суму вихідної допомоги в розмірі 15724,69 грн.; суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.03.2018 р. по 16.05.2018 р. в розмірі 13332,58 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. (а.с.1-3). Після неодноразового уточнення позовних вимог 05.06.2018 р. (а.с.17), від 15.08.2018 р. (а.с.38), від 09.10.2018 р. (а.с.50), позивач, в уточнених вимогах заяви, яка надійшла до суду 30.11.2018 р. (а.с.68-69) зазначає, що відповідачем було здійснено 21.08.2018 р. часткове погашення заборгованості по заробітній платі в розмірі 39010,60 грн. на її картковий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк». Однак, після цього, відповідач ще тричі перераховував на картковий рахунок з підприємства належній їй кошти, а саме: 28.09.2018 р. зарплата в розмірі 172 грн., 10.10.2018 р. в розмірі 127 грн., 18.10.2018 р. в розмірі 91,82 грн., що підтверджується випискою з банку від 28.11.2018 р. та вважаючи, що тим самим, остаточний розрахунок по заробітній платі з нею проведено відповідачем 18.10.2018 р., отже, час затримки розрахунку при звільненні становить період з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. та складає 157 робочих дні (березень 21 р.д., квітень 19 р.д., травень 20 р.д., червень 20 р.д., липень 22 р.д., серпень 22 р.д., вересень 20 р.д., жовтень 13 р.д.) Позивач, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати у 272,27 грн., відповідно до довідки наданої відповідачем, та кількості робочих днів часу затримки остаточного розрахунку при звільнені 157, шляхом множення зазначених показників (272 х 157) та вважає, що розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені становить суму у 42746,39 грн. Отже, остаточно, позивач просить суд: стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на свою користь суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. в розмірі 42746,39 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а також суму сплаченого судового збору в розмірі 704,80 грн. В судове засідання, для участі у розгляді справи по суті, позивач [PERSON] не зявилась, надала до суду письму заяву про слухання справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримала та просить суд їх задовольнити в повному обсязі (а.с.95) В судове засідання, для участі у розгляді справи по суті, представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» повторно не зявився, заяв або клопотань про розгляд справи у відсутності, або про відкладення слухання справи до суду не надав, про час та місце слухання справи був повідомлений вчасно та належним чином, що підтверджується відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення з суду відділенням поштового звязку «Укрпошта» (а.с.88, 94). Представником відповідача було надано до суду відзив на позовну заяву (а.с.20-21), доповнення до відзиву на позовну заяву які надійшли до суду 17.10.2018 р. (а.с.54-55) та 04.01.2019 р. (а.с.79-80) зі змісту яких вбачається, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» не визнає своєї вини у невиплаті заробітної плати при звільнені позивача у звязку із складним фінансовим становищем на підприємстві. Зазначаючи, що остаточно підприємство розрахувалось з позивачем по заробітній платі 21.08.2018 р., а отже період на який можливо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є не пізніше 20.08.2018 р., при розмірі середньоденної заробітної плати в сумі 272,27 грн., яка підтверджується відповідною довідкою. Виплати нараховані позивачу після 21.08.2018 р. в загальній сумі 491,60 грн. (а.с.79), з якої було утримано загальну суму у 100,78 грн., в яку входять НДФЛ, профзноси, 1,5% військовий збір, та остаточно сплачена позивачу в розмірі 390,82 грн. трьома платежами по 172,00 грн., 127,00 грн. та 91,82 грн. - вважають компенсацією за несвоєчасно виплачену зарплату, яка не відноситься до зарплати, а отже її виплата та періоди виплати не можуть враховуватися як періоди затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника. У звязку з чим, вважають, що період затримки розрахунку виплати зарплати при звільнені працівника становить з 01.03.2018 р. по 20.08.2018 р., отже кількість робочих днів, в цей період, становить 117 та при розмірі середньоденної заробітної плати у 272,27 грн., розмір середнього заробітку розраховується шляхом множення зазначених показників (272,27х117) та дорівнює 31855,59 грн. При цьому, в разі вирішення судом даного питання на користь позивача, вважають, що цей розмір повинен бути зменшений на суму обовязкових платежів, які підлягають обовязковому утриманню (а.с.79-зворот). Також сторона відповідача вважає безпідставними та недоведеними належними доказами вимоги позивача щодо стягнення на її користь розміру моральної шкоди. Представник відповідача просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову у повному обсязі. Згідно ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що від відповідача до суду надійшов відзив на позов, наявні рекомендовані повідомлення про вручення стороні відповідача поштового відправлення про явку до суду, явка відповідача не визнавалась судом обовязковою (п.3 ч.2 ст.43 ЦПК України), до суду не надходило повідомлень від відповідача про поважність причин неявки, заяв або клопотань про відкладення слухання справи, суд, враховуючи також відсутність підстав для відкладення слухання справи визначених ч.2 ст.223 ЦПК України, вважає, що відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд даної справи в суді, не явився до суду без поважних причин, а отже наявні всі достатні підстави для розглянути справу у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі матеріалів та доказів. Узвязку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом, з даних трудової книжки позивача [PERSON] встановлено, що позивач працювала у ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді контролера з енергозбуту та була звільнена 28.02.2018 р. за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або не уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору за ч.3\~ст.38 КЗпП України, на підставі наказу від 27.02.2018 р. (а.с.7-7зворот). Отже, днем звільнення позивача з роботи є 28.02.2018 р., що також підтверджується повідомленням (а.с.6). З Бухгалтерської довідки (а.с.56), судом встановлено, що за період з вересня 2017 року по лютий 2018 р. позивачу не було виплачено заробітну плату на загальну суму 39010,13 грн., який було сплачено відповідачем 21.08.2018 р. (а.с.56) Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу. Згідно положень частини першої\~статті 116 КЗпП України,\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, судом встановлено порушення зазначених вимог законодавства. Під час розгляду справи судом, відповідач відмовився від вимог первинного позову щодо стягнення з відповідача розміру заборгованості по заробітній платі не виплаченої при його звільнені 28.02.2018 р. в розмірі 39010,13 грн., у звязку з її виплатою відповідачем 21.08.2018 р. (а.с.68), що підтверджується і відповідачем (а.с.79). Однак, при цьому, між сторонами відсутня згода щодо дати проведення остаточного розрахунку відповідача з позивачем по виплаті заборгованості по заробітній платі, та позивач, зазначаючи, що в період з 28.09.2018 р. до 18.10.2018 р. відповідачем також було перераховано на його картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» ще три платежі, надаючи в підтвердження виписку з карткового рахунку (а.с.70-71), вважає, що датою остаточного розрахунку відповідача з ним по заробітній платі, є саме 18.10.2018 р., а отже і період затримки розрахунку при звільнені становить з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. (а.с.68). Відповідач, же, у доповненнях до відзову від 04.01.2019 р., вважаючи у що виплати проведені за період з серпня 2018 р. трьома платежами, після утримання з них суму у 100,78 грн. в яку включено НДФЛ, профзноси, 1,5% військовий збір - в загальному розмірі 390,82 грн., не відносяться до заробітної плати, а є компенсаційними виплатами, сплаченими позивачу за несвоєчасну виплату заробітної плати, а отже період їх сплати не може бути враховано до періоду затримки виплати заборгованості з заробітної плати при звільнені (а.с.79). Вирішуючи питання в цій частині, дійшов наступного. Відповідно до положень ст.ст.\~115,\~116 Кодексу Законів\~про працю\~України(далі - КЗпП України), відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем має довести саме роботодавець. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці»,\~ визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Спеціальним законом, що регулює, у тому числі, нарахування та виплату громадянам компенсації в разі порушення термінів виплати, у тому числі, заробітної плати, є \~Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-III\~(далі - Закон №2050-III), з метою реалізації якого Кабінетом Міністрів України було прийнято 21.02.2001 р. постанову №159 якою затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» (далі Порядок №159) дія яких поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання, оскільки, під «доходами» приписи абзацу 2 статті 2 Закону №2050-III, визначають, також, і заробітну плату (грошове забезпечення) та інші, які громадяни одержують на території України і які не мають разового характеру, що також передбачено і п.3 Порядку №159. Відповідно до положень\~Закону №2050-III, право на компенсацію частини доходів, повязане саме з настанням такого юридичного факту (події), як невиплати заробітної плати у встановлені строки її виплати, незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Отже, компенсаційні виплати, які були виплачені відповідачем позивачу, в період з вересня по 18.10.2018 р. (включно) відноситься до заробітної плати, яка не була виплачена у строки визначені законодавцем (ст.4 Закону №2050-ІІІ), у звязку з чим її своєчасна несплата прирівнюється до затримки виплати заробітної плати, протилежного відповідачем суду не доведено. Крім того, з виписки по картковому рахунку на імя [PERSON] від 28.11.2018 р., судом встановлено, що 18.10.2018 р., 10.10.2018 р., 28.09.2018 р. їй було виплачено відповідачем зарплату в загальному розмірі 390,82 грн. (а.с.70-71). Враховуючи зазначене, суд погоджується з позицією позивача, що період за який потрібно проводити розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені становить з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. (включно). Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України,\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Вирішуючи питання щодо розміру такого середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд дійшов наступного. За змістом\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»,\~порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такий порядок\~затверджено\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(з наступними змінами та доповненнями)\~(далі Порядок №100). Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Суд дійшов висновку, що період за який підлягає проведення розрахунку розміру середнього заробітку за кожний день затримки розрахунку при звільненні, є з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. (включно), про що судом зазначалось вище. Відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами відсутності вини у невиплаті заробітної плати позивачу в день його звільнення, тобто 28.02.2018 р., а підстави на які посилається сторона відповідача у відзиві, щодо причин неможливості виплати заробітної плати суд вважає безпідставним. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що кількість робочих днів, за які підлягає стягненню середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, становить 157 днів (березень 2018 р. 21, квітень 2018 р. 19, травень 2018 р. 20, червень 2018 р. 22, серпень 2018 р. 22, вересень 2018 р. 20, жовтень 2018 р. 13), отже враховуючи, що середньоденна заробітна плата позивач становить суму у 272,27 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде вираховуватися шляхом множення розміру середньоденної заробітної плати позивача на зазначену кількість робочих днів період з 01.03.2018 р. по 18.10.2018 р. (включно), тобто 272,27 грн. х 157 робочих дні = 42746,39 грн., а отже саме ця сума є розміром середньої заробітної плати за час затримки виплати відповідачем заробітної плати при звільнені позивача. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає необхідним в їх задоволенні відмовити, погоджуючись в цій частині з доводами сторони відповідача, оскільки, як визначено ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Будь-яких доказів на підтвердження порушень викладених у даній статті, позивачем суду не надано, крім того, також не обґрунтовано і сам розмір моральних страждань в сумі 5000 грн. При цьому, суд також вважає, що грошові кошти призначені до стягнення з відповідача на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні будуть необхідною і достатньою компенсацією за несвоєчасну виплату заробітної плати. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Про розподіл судових витрат зазначається також у резолютивній частині рішення (п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України). Відповідно до положень ч.2 ст.133 ЦПК України, при звернені до суду сплачується судовий збір, розмір якого та порядок його сплати, звільнення від сплати встановлюються законом. Таким спеціальним законом є Закон України «Про судовий збір», Згідно ч.3\~ст.6 Закону України «Про судовий збір», а також розяснень наданих п.п.10-13 Постанови №10 Пленумом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 р., зі змінами, подані до суду позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є обєктом справляння судового збору. Так, якщо в позовній заяві обєднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, повязані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач звернувся до суду 16.05.2018 р. остаточно заявивши дві вимоги майнового характеру: про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та про стягнення моральної шкоди, однак, з урахуванням положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», щодо звільнення від сплати судового збору, в усіх судових інстанціях, у справах про стягнення заробітної плати, про що зазначала і сама позивач, нею було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. лише за однією вимогою. Враховуючи приписи п.1 ч.1\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 р.», \~за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (тобто не менше 704,80 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (тобто не більше 8810 грн.). Враховуючи, що суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди, з відповідача не підлягає стягненню сплачена позивачем сума за цією вимогою. Однак, враховуючи, п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», п.1 ч.1\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 р.», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. Відповідно до п.2 ч.1\~ст. 430 ЦПК України,\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial