Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

16.09.2014 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що житловий будинок [ADDRESS] належав його троюрідній сестрі [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1248 від 09.03.1970 року та зареєстрованого в Кіровоградському бюро технічної інвентаризації 13.03.1970 року за № 20675/152. 07.04.1972 року [PERSON] отримала від Державного архбудконтролю Кіровоградського обласного відділу по справам будівництва та архітектури дозвіл на проведення будівельних робіт №103. В 1979 році його сестра запропонувала йому поселитися у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS], тому що в вересні планувала зареєструвати шлюб та переїхати жити до свого чоловіка. 07.06.1979 року він передав [PERSON] 2000 рублів за житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS], на що [PERSON] власноруч написала розписку, тобто фактично між ними було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Для посвідчення договору він запропонував сестрі звернутися до нотаріуса, але зробити це виявилось не можливо у зв'язку з тим, що договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на підставі приватної власності не є правовстановлюючим документом і забудова не введена в експлуатацію, також [PERSON] посилалась на відсутність коштів, необхідних для отримання документів. 23.08.1979 року він зареєструвався в будинку за вказаною вище адресою. 20.09.1979 року [PERSON] зареєструвала шлюб з гр. [PERSON], після реєстрації шлюбу сестрі було присвоєно прізвище [PERSON], після чого сестра переїхала на постійне місце проживання по [ADDRESS], де проживала до 2000 року. В 2000 році, після смерті чоловіка [PERSON] сестра переїхала на постійне місце проживання по [ADDRESS], де і проживала по день смерті. В 2003 році [PERSON] померла. Від шлюбу [PERSON] дітей не мала. Спадщину, яка відкрилась після її смерті ніхто не приймав, заповіти від імені померлої не посвідчувались. Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виданого Кіровоградським БТІ 17.02.1994 року дане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 459,0 кв.м. та складається з літньої кухні, що використовується під житловий будинок літ. «ДД», сараю літ «Бб», сараю літ «В». За час проживання за вказаною адресою до 1990 року ним за власні кошти були збудовані погріб, гараж, вбиральня, сарай та переобладнано літню кухню в житловий будинок, сарай - в літню кухню. Впродовж цього часу він добросовісно, відкрито і безперервно володіє вказаним майном, сплачує за комунальні послуги, утримує житловий будинок і господарські будівлі та споруди в належному стані. В серпні 2014 року він вирішив замовити новий технічний паспорт. Відповідно до технічного паспорту на садибний ( індивідуальний ) житловий будинок від 12 серпня 2014 року, складеного експертом - інженером нерухомого майна, ФОП [PERSON], домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 406,40 кв.м. та складається з будівель літ. «Дд» житловий будинок, літ. «Д1д1» погріб, літ. «Б» літня кухня, літ. « В, Ж» сараї, літ. «Е» гараж, літ. «З» убиральня. Дані будівлі побудовані до 1992 року та згідно інструкції про порядок проведення інвентаризаційних робіт, затвердженої наказом комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за №582/5773 ( зі змінами ) не є самочинно побудованими. На момент укладання договору купівлі - продажу домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] була належним власником відчужуваного за вказаним договором нерухомого майна, що відповідає умовам ст. 658 ЦК України. Таким чином, через недотримання обов'язкової нотаріальної форми посвідчення договору, він не може в повному обсязі здійснювати своє право власності на вказаний житловий будинок, а саме не може розпоряджатися своїм майном. Просить визнати дійсним договір купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 406,4 кв. м., укладений між ним та [PERSON], визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 406,4кв.м. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Представник Управління власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради в судове засідання не з'явився, до суду надав заперечення, згідно яких позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити, пояснив, що відповідно до ст. 225 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, із змінами, внесеними до нього ( який діяв на момент цивільних відносин ), право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Однак, як зазначив сам позивач, [PERSON] на момент передачі їй грошових коштів за житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] не мала необхідних правовстановлюючих документів. Отже, [PERSON] в розумінні ст. ст. 10, 88 ЦК Української РСР, не мала в особистій власності вказаного майна, а тому і не могла ним розпоряджатися. До того ж, на момент передачі грошових коштів існував лише Договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 09.03.1970 року, та Дозвіл на проведення будівельних робіт № 103 від 07.04.1972 року. Забудова, як об'єкт нерухомого майна, який мав би бути предметом договору купівлі - продажу, навіть не була введена в експлуатацію. Відповідно до ст. 227 ЦПК Української РСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( ст. 47 цього Кодексу ). Статтею 47 ЦК Української РСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Таким чином, вказаний правочин на момент його укладення був недійсним, при цьому його недійсність була прямо встановлена Законом. Отже, за своєю правовою природою правовідносини, що виникли між позивачем [PERSON] та [PERSON] не являються договором купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS]. До того ж, подана позивачем в якості доказу розписка не містить визначення переліку та технічних характеристик всього майна, що мало б передаватися як предмет договору купівлі - продажу. В зв'язку з цим не зрозуміло, що саме продавалося за вказаною розпискою та на скільки предмет даного договору збігався з переліком об'єктів нерухомості, наведених в прохальній частині позовної заяви. За цих умов позовна вимога в частині визнання дійсним договору купівлі - продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] не може бути задоволена. Крім того, за умов недійсності правочину, як підстави набуття права власності на майно, не може бути задоволена позовна вимога і в частині визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають за наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.42 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Згідно ч.1 п.2,3, ч.2 ст. 44 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Відповідно до ч.1 ст. 45 ЦК Української РСР (в редакції 1963року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Згідно ст.46 ЦК Української РСР (в редакції 1963року) недодержання простої письмової форми, що вимагається законом (стаття 44 цього Кодексу), позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків, а у випадках, прямо зазначених у законі, тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. У відповідності до ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ст. 48 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 225 вищезгаданого Кодексу право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. У відповідності до 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно вимог ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України (в редакції 2003 року) зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України (в редакції 2003 року) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 -3 , 5 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч.1, 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України (в редакції 2003 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст. 655 ЦК України ( в редакції 2003 року) за договором купівлі - продажу одна сторона ( продавець ) передає або зобов'язується передати майно ( товар ) у власність другій стороні ( покупцеві ), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно ( товар ) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України (в редакції 2003 року) передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 09.03.1970 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-1248 та зареєстрованого в Кіровоградському бюро технічної інвентаризації 13.03.1970 року за № 20675/152 на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому за № 547 від 7 квітня 1970 року [PERSON] було відведено земельну ділянку загальною площею 459 кв. м. за адресою [ADDRESS] (а.с.5-7). 07.03.1970 року [PERSON] отримала від Державного архбудконтролю Кіровоградського обласного відділу по справам будівництва та архітектури дозвіл № 103 на проведення будівельних робіт, строк дії дозволу до 17 квітня 1972 року (а. с. 7). Як вбачається з розписки [PERSON] від 07.06.1979 року свою земельну ділянку з житловою спорудою по [ADDRESS] вона продала [PERSON] за 2000 рублів ( а. с. 54). Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.11.2014 року вбачається, що у реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості на житловий будинок [ADDRESS] відсутні (а.с. 51). У відповідності до листа № 1608-06/02-22 від 05.09.2012 року Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області вбачається, що є наявним актовий запис про шлюб № 1884 від 20.09.1979 року між [PERSON] та [PERSON], після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища [PERSON] (а.с.11). 20.10.2004 року [PERSON] померла, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ( а.с.32). Як вбачається з прибудинкової книги для реєстрації громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] [PERSON] зареєструвався в будинку 23 серпня 1979 року (а.с.9-10). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], виданого Кіровоградським БТІ 17 лютого 1994 року домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 459,0 кв. м та складається з літньої кухні, що використовується під житловий будинок літ. «Дд», сараів літ «Бб», «В», убиральні літ. Г та льоду літ. «Б1». (а.с.12-13) Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 12 серпня 2014 року, складеного експертом - інженером з інвентаризації нерухомого майна ФОП [PERSON] вбачається, що домоволодіння [ADDRESS] розташовано на земельній ділянці площею 406,40 кв.м. та складається з будівель літ. «Дд» житловий будинок, літ. «Д1д1» погріб, літ «Б» літня кухня, літ. «В,Ж» сараї, літ. «Е» гараж, літ. «З» убиральня. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт купівлі [PERSON] у [PERSON] веранди за адресою [ADDRESS] в 1979 році, після цього [PERSON] добудовував будинок за свій рахунок, проводив газ та воду. Приймаючи до уваги те, що з розписки [PERSON] від 07.06.1979 року про передачу грошових коштів за земельну ділянку з житловою побудовою по [ADDRESS] не вбачається визначення, перелік та технічні характеристики предмету договору купівлі - продажу, [PERSON] на момент отримання коштів не набула права власності на майно, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору, у реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості на житловий будинок [ADDRESS] відсутні, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] повинно бути відмовлено. У відповідності до ч.1 п.10 ст.5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнений від сплати судового збору як позивач - громадянин, віднесений до 2 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, тому відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. На підставі викладене,

Outcome: dismissed