Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

16 грудня 2020 року [PERSON] звернулась до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Донька відповідача - [PERSON] , зареєстрована у вказаній квартирі, проте не проживає в ній з 2019 року. Відповідач постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача порушує право позивача вільно розпоряджатися та користуватися квартирою,яка налети позивачу на праві власності. Враховуючи, що відповідач не проживає з 2019 року без поважних причин у вказаній квартирі, не приймає участі у витратах на утримання квартири, позивач звернулась до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою, в якій просить розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує, на їх задоволенні наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явилась, до суду з заявою, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги визнає. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Згідно з ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 19 травня 2004 року, виданого Соснівським райвиконкомом, квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення від 05 лютого 2004 року № 56 належить на праві власності [PERSON] . Згідно витягу № 3860650, виданого 15 червня 2004 року Комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 19.05.2004р., виданого Соснівським районним виконавчим комітетом, належить на праві власності [PERSON] . Згідно акту обстеження житлового приміщення від 28 листопада 2020 року, комісією в складі: [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за цією адресою з 17 листопада 2019 року. Особистих речей в помешканні немає. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Соснівської районної ради народних депутатів м. Черкаси, відповідач - [PERSON] є донькою позивача. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилими приміщеннями нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно правового висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. В позовній заяві позивач зазначає, що відповідач у вказаній квартирі не проживає з 2019 року, відповідач добровільно вибула з квартири і постійно проживає в Російській Федерації, що підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 28 листопада 2020 року, заявою відповідача від 04 березня 2021 року, в якій остання заявлені позовні вимоги визнала та підтвердила факт проживання в м. Челябинську. Доказів, що відповідач після звернення позивача до суду з вказаним позовом знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять і сторонами суду не надано. Крім того, матеріали справи не містять та відповідачем не надано жодного доказу, який свідчить про його проживання в квартирі [ADDRESS] з 2019 року та вчинення відповідачу перешкод в проживанні останньої за зареєстрованим місцем проживання. В матеріалах справи міститься згода [PERSON] на зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання № 74 АА 4798753 від 02 жовтня 2020 року, посвідчена нотаріусом нотаріального округу Челябінського міського округу Челябінської області ( Російська Федерація) Марковських О.А. , згідно якої [PERSON] , [INFO] , надає згоду на зняття її з реєстраційного обліку за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] у зв`язку із постійним проживанням на території Російської Федерації. На підставі викладеного, позивачем доведено факт постійної відсутності відповідача - [PERSON] , [INFO] , з 2019 року без поважних причин в квартирі [ADDRESS] . Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника та/або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У справі «Sejdiж and Finci v. Bosnia and Herzegovina» (№27996/06 34836/06, рішення від 22 грудня 2009 року) ЄСПЛ визнав порушенням наявність законодавчо обумовлених передумов, які б перешкоджали заявнику реалізувати свої права у разі, якщо останній виявить бажання реалізувати свої права у майбутньому. Суд виходив з того, що сукупність об`єктивних обставин справи дозволяє зробити припущення, що існує реальна можливість того, що Заявник може забажати реалізувати свої права у майбутньому (пар. 29). Реєстрація відповідача в квартирі [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, порушує право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з квитанцією № 0.0.1940601233.1 від 14 грудня 2020 року, позивачем при зверненні з позовною заявою до Соснівського районного суду м. Черкаси про позбавлення особи права користування житловим приміщенням сплачений судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позовні вимоги, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, а саме: 420 гривень 40 копійок. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.41 Конституції України, згідно ст.ст.15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР та

Outcome: approved