Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

15 вересня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», [PERSON], [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 07 квітня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно їй було відмовлено в державній реєстрації права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] на підставі заочного рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року, яким за нею визнано право власності на вказану частку. З цієї відмови їй стало відомо, що квартира передана в іпотеку. Так, 15 грудня 2006 року між [PERSON] та ВАТ «Райфайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/95-03/73. Забезпечення виконання боргових зобов'язань згідно з п. 3.6. договору є іпотека нерухомого майна (квартира), що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 53,6 кв. метри, вартістю 541611 гривень. На час укладення цього договору вона була неповнолітньою, і її мати - [PERSON] надала довідку про її реєстрацію в квартирі. З дня народження вона постійно проживала та проживає за місцем мешкання свого батька, а в подальшому і обох батьків у цій квартирі. Вважає, що договір іпотеки був укладений сторонами всупереч вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», без відповідного дозволу Органу опіки та піклування. Передання квартири в іпотеку на даний час може унеможливити її користування цим нерухомим майном, право власності на яке за нею визнано рішенням суду. 26 січня 2016 року позивач [PERSON] подала до суду заяву про зміну свого прізвища «[PERSON]» на прізвище «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 48, 49). У судовому засідання представник позивача підтримав заявлений позов та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав. Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у судове засідання не з'явився, направив суду заяву з прохання справу розглядати у відсутності представника банку. У письмових запереченнях банку зазначено, що оспорюваний договір іпотеки посвідчений нотаріусом. Саме на нотаріуса покладається обов'язок перевірити довідку з ЖЕК про зареєстрованих у квартирі осіб та наявність дозволу органу опіки і піклування на передачу в іпотеку квартири, право володіння або користування якою мають малолітні або неповнолітні діти. Позивач не надала суду в якості доказу довідку форми № 3, що підтверджувала її реєстрацію в спірній квартирі на час передачі квартири в іпотеку, або докази, які б свідчили про те, що вона проживала в цій квартирі (а.с. 61-62, 166-168). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Подали до суду письмові пояснення в яких зазначили, що кредит отримувався не на споживчі цілі, а для ведення бізнесу [PERSON], це питання розглядалось кредитним комітетом та оформлювалось у Департаменті малого та середнього бізнесу (а.с. 76-77). Третя особа Солом'янська районна державна адміністрація в м. Києві Служба у справах дітей у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] уклали кредитний договір № 014/95-03/073, за яким кредитор на умовах цього договору відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в сумі 68000 доларів США строком на 48 місяців (а.с. 12-15). 15 грудня 2006 року ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], [PERSON] уклали та нотаріально посвідчили року договір іпотеки до кредитного договору № 014/95-03/073 від 15 грудня 2006 року. Предметом договору є квартира [ADDRESS], що належала на праві власності по 1/2 частині [PERSON] та [PERSON] (а.с. 118-121). Факт належності квартири на праві власності в рівних частках на час укладення договору [PERSON] та [PERSON] сторонами не оспорюється. З наданої банком довідки форми № 3, на підставі якої укладався договір іпотеки вбачається, що в квартирі був зареєстрований лише [PERSON] (а.с. 134). Згідно з довідкою Житлово-експлуатаційної дільниці № 901 від 25 листопада 2016 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку 14 листопада 2006 року (а.с. 170). Зареєстрована [PERSON] в квартирі з 23 грудня 2008 року, що підтверджується довідкою форми № 3, виданою ЖЕД № 901 від 25 листопада 2016 року (а.с. 171). Наведене свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки в квартирі був зареєстрований лише батько позивача - [PERSON] Будь-яких доказів на підтвердження того, що батьки повідомили банк чи нотаріуса про користування спірною квартирою неповнолітньою [PERSON] надано не було. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Згідно з частинами 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Частинами 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. У ч. 2 ст. 177 СК України передбаченого, що батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Разом з тим, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому Цивільний кодекс України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку» не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У такому випадку, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. У своїх письмових поясненнях відповідачі [PERSON] та [PERSON] - батьки позивача не посилаються та в судовому засіданні не встановлено, що при укладенні договору іпотеки були порушені права їх неповнолітньої дитини, не спростовують факт надання довідки про наявну реєстрацію в квартирі лише одного співвласника квартири [PERSON] і не повідомлення банку на наявність у них неповнолітньої дитини, яка має право на користування житлом (а.с. 76-77). Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Позивач як на підставу для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним посилалась на факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалася та не довела належними доказами факт порушення її майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору. Позивач [PERSON] досягла повноліття [INFO]. З позовом про визнання договору недійсним звернулася в суд у вересні 2015 року, оскільки заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року за нею визнано право власності на 1/3 частину квартири, проте за наявності обтяження вона не може зареєструвати своє право власності на квартиру. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed