Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

16.11.2015 року Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтави ради звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення державних коштів, які були виплачені матері його двох дітей у період за період з 01.03.2006 року по 31.05.2006 року та з 01.06.2008 року по 28.02.2015 року у розмірі 50 577 грн. Посилались на те, що відповідач є батьком двох дітей, [PERSON] та [PERSON], які народились 19.02.1997 року. У зв»язку з тим, що відповідач ухилявся від утримання дітей та сплати аліментів УПСЗН за заявою матері дітей. [PERSON] призначалась соціальна допомога. За період з 01.03.2006 року по 31.05.2006 року та з 01.06.2008 року по 28.02.2015 року така допомога виплачена у розмірі 50 577 грн. Відповідно п. 10 ст. 181 СК України, п.12 « Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або проживання їх невідоме», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 22.02.2006 року № 189. Просили задовольнити позовні вимоги, стягнути з відповідача на користь держави в їхній особі ( рахунок 35410020050175 МФО 831015 код ЄДРПОУ 03195317 , ГУДКУ у Полтавській області) 50 577 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON] , позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач пояснив, що він взагалі не визнає себе батьком вказаних дітей, що він погодився на визнання батьківства тільки із жалю до їх матері, бо мав з нею інтимні стосунки, що йому не було відомо про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання вказаних дітей, що він домовився з [PERSON], що вона відмовиться від стягнення з нього аліментів, а він не буде оспорювати своє батьківство, що він не ухилявся від сплати аліментів, що він постійно, з 1990 року, проживає та зареєстрований в [INFO] та йому не відомо про наявність виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів. Також відповідач пояснив, що з часу народження дітей він тільки до пред»явлення позову про стягнення з нього аліментів на утримання дітей дарував дітям деякий одяг, це було один раз. Оскільки він не вважає себе батьком дітей, він не утримував дітей, не надавав їм матеріальну допомогу та жодного разу не сплачував аліменти на їх утримання. Представник відповідача , адвокат [PERSON], посилався на те, що оскільки відповідач не ухилявся від виконання рішення суду про стягнення аліментів, а позивач не довів тієї обставини, що відповідач ухилявся від сплати аліментів, рішення позивача про виплату державних коштів на утримання дітей є незаконними. Також вважає, що довідки Київського ВДВС , які стали підставою для призначення такої допомоги не відповідають дійсності , в тій частині, що в них не зазначено, що відповідач ухилявся від сплати аліментів. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків. Встановлено, що відповідач є батьком [PERSON] та [PERSON], які народились 19.02.1997 року, що підтверджується свідоцтвами про встановлення батьківства та свідоцтвами про їхнє народження ( а.с. 5-6). Суд не приймає заперечення відповідача в тій частині, що він не є батьком вказаних осіб, так як не надав суду жодного доказу у підтвердження відсутності його батьківства щодо них. Із виконавчого листа № АЕ-274 2000р., що виданий Октябрським районним судом м. Полтави 4 липня 2000 року убачається, що відповідач зобов»язаний сплачувати аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON], які народились 19.02.1997 року у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку починаючи з 04.07.2000 року( а.с. 9). Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні у Київському ВДВС Полтавського МУЮ, стягнення по виконавчому листу не проводилось ( а.с. 44). [PERSON] зверталась до УПСЗН виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради з заявами про надання їй державної допомоги у зв»язку з тим, що відповідач не сплачував їй аліменти на утримання дітей , для призначення такої допомоги надавала відповідні документи, у тому числі і довідки Київського ВДВС Полтавського МУЮ про те, що відповідач аліменти не сплачує. Така допомога призначалась [PERSON] у період з 01.03.2006 року по 31.05.2006 року та з 01.06.2008 року по 28.02.2015 року , та виплачена у розмірі 50 577 грн., що підтверджується розпорядженнями та рішеннями про призначення державної допомоги за вказаний період. Підставою для призначення та виплати такої допомоги , які зазначені у всіх розпорядженнях та рішеннях, є те, що батько ухиляється від сплати аліментів, надані [PERSON] довідки з ВДВС про несплату аліментів, виконавчий лист про стягнення аліментів , свідоцтва про народження дітей, довідка про склад сім»ї [PERSON] ( а.с. 9 зворот 40). Суд не приймає заперечення відповідача та його представника про незаконність призначення та виплату вказаної державної допомоги, оскільки вони , всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надали суду жодного доказу у підтвердження тієї обставини, що розпорядження та рішення позивача про виплату такої допомоги визнані незаконними. Як пояснили у судовому засіданні відповідач та його представник вони не звертались з вимогою про проведення перевірки щодо правомірності призначення та виплати позивачем такої допомоги. Не заслуговують на увагу заперечення відповідача та його представника про те, що Київський ВДВС неправомірно надавав довідки про те, що [PERSON] не сплачував аліменти на утримання дітей, оскільки у судовому засіданні [PERSON] підтвердив ту обставину, що він аліменти на утримання дітей не сплачував, що свідчить про його ухиляння від сплати аліментів. Пояснення [PERSON] про домовленість між ним та [PERSON] про те, що вона відмовиться від стягнення з нього аліментів нічим об»єктивно не підтверджені, але навіть у разі наявності такої домовленості , відсутність її фактичного виконання, не звільняло відповідача від обов»язку сплати аліментів. Будь-яких інших доказів того, що він не ухилявся від сплати аліментів [PERSON] не надав. Статтею 27 Конвенції про права дитини передбачено: «Батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини». Таким чином, утримання дітей це в першу чергу обов'язок батьків або осіб, які їх заміняють, а потім, як допомогу за відсутності коштів і можливостей у батьків, бере участь в утриманні дітей держава. Відповідно до п. 2 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року № 189 тимчасова допомога призначається у разі, коли рішення суду про стягнення аліментів з одного з батьків не виконується , у тому числі і у зв'язку з ухиленням від сплати аліментів. Згідно ч.10 ст. 181 СК України суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку. Крім того, відповідно до вимог п. 12 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 189 від 22.02.2006 року якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину або місце проживання (перебування) одного з батьків встановлено, у зв'язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган праці та соціального захисту населення звертається до суду із заявою про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги. . Стягнуті з платника аліментів кошти зараховуються до Державного бюджету України. Виходячи з того, що відповідач протягом тривалого періоду часу ухилявся від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей, у зв'язку з чим УПСЗН виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради нараховувалася та виплачувалася тимчасова допомога у відповідності до вимог чинного законодавства на утримання неповнолітніх дітей, на даний час виявлено, що відповідач має змогу сплачувати аліменти на утримання дітей, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача коштів до державного бюджету, які були сплачені на утримання його неповнолітніх дітей у період з 01.03.2006 року по 31.05.2006 року та з 01.06.2008 року по 28.02.2015 року , та виплачена у розмірі 50 577 грн. Разом з тим суд зауважує на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. З ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Право на позов у позивача виникало кожні шість місяців у період призначення такої допомоги , а отже є підстави вважати, що позивач пропустив строки позовної давності щодо основної частини вимог про стягнення з відповідача виплаченої допомоги. Під час розгляду справи суд неодноразово уточнював у відповідача [PERSON] та його представника підстави щодо відмови у задоволенні позовних вимог. Заперечення відповідача та його представника в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосувались тільки підстав, які викладені ними у запереченнях на позов та були незмінними під час розгляду справи. [PERSON] та його представник, адвокат [PERSON] до ухвалення рішення суду не заявили про застосування позовної давності до позовних вимог, а отже свідомо відмовились від застосування до частини позовних вимог п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України . Суд позбавлений права з власної ініціативи застосовувати позовну давність, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Ухвалою суду від 27.11.2015 року позивач звільнений від сплати судового збору. Оскільки позовні вимоги судом задовольняються у повному обсязі підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1378 грн.

Outcome: approved