Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

16.08.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації; визнання інформації недостовірною, її спростування та стягнення моральної шкоди. В позовній заяві зазначає, що [INFO]. близько 21:50 год. на трасі Харків - Сімферополь в районі с. Григорівка Запорізького району Запорізької області, за участю транспортного засобу марки «Infinity» моделі «EX35» під його керуванням відбулася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої стався наїзд на пішохода, який отримав смертельні тілесні ушкодження. Вже на наступний день на сайті [INFO] з`явилась публікація за посиланням: [INFO], яка містить недостовірну інформацію, а саме зазначена публікація під заголовком, який не відповідає дійсності: «Запорожские медики, приехавшие на вызов по ДТП [PERSON], не посчитали сбитого мужчину пьяным». Також під заголовком, який містить недостовірну інформацію міститься й стаття наступного змісту: «Окончательный вывод сделает судмедэксперт. У мужчины, которого сбил запорожский депутат [PERSON] , признаков опьянения не диагностировали, рассказали 061 собственные источники. Как нам рассказали, когда приехала реанимация, мужчина был уже в коме: у него был и ушиб головного мозга, и черепно-мозговая, и пневмоторакс, и повреждение внутренних органов. Но никто из приехавших медиков не ставил диагноз «алкогольное опьянение». Однако свой вывод скоро должны будут сделать и судмедэксперты. В свою очередь, Гришин предоставил справку о том, что он в момент аварии был трезв.». Розповсюджена відповідачем інформація є неправдивою, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивача з огляду на наступне. Після ДТП, яке мало місце [INFO], на місце пригоди позивач одразу викликав поліцію та лікарів, які й доставили потерпілого пішохода до лікарні. Як стало відомо потім, лікарі, що прибули на місце ДТП були лікарями КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР. Тобто, лише лікарі цієї лікарні були на місці дорожньо-транспортної пригоди та лише вони могли діагностувати стан сп`яніння пішохода. Так, відповідачі з посиланням на лікарів зазначили твердження, які не можуть бути розцінені як оціночні судження, оскільки подавались в формі фактичних тверджень, які нібито мали місце. Після публікації вищевикладеної статті він звернувся до КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР з запитом щодо отримання інформації, й отримав офіційну відповідь, що [INFO]. о 23:03 в приймальне відділення КУ «ЗОКЛ» ЗОР реанімаційною бригадою був доставлений пішохід (ймовірно [PERSON] ), який потрапив в ДТП. В особи була взята кров для аналізу на вміст алкоголю. Аналіз виявився позитивним. Додатково, КУ «ЗОКЛ» ЗОР повідомила, що офіційно на їх адресу жодного запиту від журналістів сайту [INFO] не надходило. Тобто, така відповідь доводить, що на сайті [INFO] за посиланням: [INFO] міститься інформація такого змісту «Запорожский медики, приехавшие на вызов по ДТП [PERSON], не посчитали сбитого мужчину пьяным» та «У мужчины, которого сбил запорожский депутат [PERSON] , признаков опьянения не диагностировали, рассказали 061 собственные источники», яка є недостовірною, оскільки, по-перше, лікарі зробили аналіз та виявили, що збитий пішохід був у стані алкогольного сп`яніння, так як аналіз на вміст алкоголю виявився позитивним, а по-друге, джерела, на які посилаються журналісти в статті не підтверджені, оскільки журналісти взагалі не звертались до лікарів цієї установи. Вбачається очевидне, що журналісти в гонитві за сенсацією, просто обмовили всіх учасників цього ДТП - як його, так і загиблу людину, яка внаслідок свого стану сп`яніння, потрапила під автомобіль під керуванням позивача. Водночас, відповідно до п. 13 Тимчасової інструкції про порядок медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю та стану сп`яніння, затвердженої заступником Міністра охорони здоров`я СССР від 01.09.1988 р. № 06-14/33-14, яка діє на теперішній час на підставі медичного огляду формується висновок, який повинен містити чіткий стан особи, над якою проводять огляд. З вищевикладеного, можна зробити висновок, що відповідачі мали змогу стверджувати про стан сп`яніння [PERSON] лише на підставі висновку, зробленого після медичного огляду. Але відповідачі просто повідомили заздалегідь неправдиву інформацію з єдиною метою - обмовити позивача. Також в подальшому позивачем буде подано відповідне клопотання про витребування доказів, з метою витребування результатів судово-медичної експертизи, яка проводилась Комунальною установою «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, щоб встановити стан сп`яніння [PERSON] Ще одна публікація за посиланням [INFO] також містить недостовірну негативну інформацію відносно позивача. Так, заголовок статті за посиланням [INFO] « [PERSON] оказывает давление на журналистку 061…» не відповідає дійсності. Жодного тиску з боку позивача не існувало та не існує. З публікації вбачається, що уявним тиском є його конституційне право звернутись до суду за захистом своєї честі та гідності. Але, такий маніпулятивний заголовок, що нібито депутат обласної ради чинить тиск на журналіста є неправдою, така інформація покликана лише для ведення в оману читачів та виборців [PERSON] В подальшому, після таких публікацій на сайті [INFO], які були доведені до невизначеного кола осіб, читачі, ознайомившись з цими публікаціями залишали під ними коментарі, які також носять недостовірний характер, образливий, та навіть відверто брутальний і наклепницький. Разом з тим, під деякими публікаціями на сайті [INFO] коментарі закриті, що унеможливлює взагалі коментування статей. В той же час, коментарі під публікаціями про позивача відкриті, що дає обґрунтовані підстави вважати, що редакція [INFO] навмисно відкрила коментарі в пошуках сенсації та єдиною ціллю редакції є обмовити позивача та показати його в очах оточуючих людиною, яка каже неправду. Після розповсюдження відповідачами недостовірної інформації відносно позивача, останнім було направлено претензію з метою врегулювання спору в досудовому порядку. 20.07.2018 електронною поштою позивач отримав відповідь, згідно якої було повідомлено, що «ця інформація не має негативного характеру, що виключає її спростування згідно п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року.». В поданій до суду позовній заяві позивач просить визнати недостовірною та спростувати інформацію відносно нього, яка міститься в публікації з посиланням: [INFO]: «Запорожские медики, приехавшие на вызов по ДТП [PERSON], не посчитали сбитого мужчину пьяным…», «у мужчины, которого сбил Запорожский депутат [PERSON] , признаков опьянения не диагностировали…»; інформацію, яка міститься в публікації з посиланням [INFO]: « [PERSON] оказывает давление на журналистку 061…»; визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, яка містисься в комертарях з посиланнями [INFO] та [INFO]; зобов`язати головного редактора Інтернет-видання [INFO] [PERSON] протягом 5 днів з дня набрання законної сили рішення суду по справі спростувати наступну інформацію «Запорожские медики, приехавшие на вызов по ДТП [PERSON], не посчитали сбитого мужчину пьяным…», «у мужчины, которого сбил Запорожский депутат [PERSON] , признаков опьянения не диагностировали…», «[PERSON] оказывает давление на журналистку 061…» шляхом публікації тексту рішення по даній справі на сайті [INFO]; зобов`язати головного редактора Інтернет-видання [INFO] [PERSON] протягом 5 днів з дня набрання законної сили рішення суду по справі видалити всі коментарі, які містяться під публікаціями за посиланням: [INFO] та [INFO]; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду в розмірі 1 гривні; стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Ухвалою від 28.08.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні, призначено підготовче засідання на 21.09.2018 р. 21.09.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 18.10.2018 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 18.10.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 07.11.2018 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 07.11.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 22.11.2018 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 22.11.2018 р. до участі у справі залучено співвідповідача, підготовче судове засідання відкладено на 20.12.2019 р. на підставі п.2 ч.2 ст.198 ЦПК України. 20.12.2018 р. підготовче судове засідання відкладено на 15.01.2019 р. 15.01.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 15.02.2019 р. 15.02.2019 р. розгляд справи відкладено на 21.02.2019 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України. 21.02.2019 р. у розгляді справи оголошено перерву до 07.03.2019 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідків. 07.03.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 21.03.2019 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України для виклику свідка. 21.03.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 19.04.2019 р. на підставі ч.2 ст.240 ЦПК України. 19.04.2019 р. розгляд справи відкладено на 02.05.2019 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 02.05.2019 р. в судовому засіданні оголошено перерву до 22.05.2019 р. на підставі ч.1 ст.240, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов, просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, відповіді на відзив та відповіді на додаткові пояснення відповідачів (т.2 а.с.52-54, 121-126). Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях (т.1 а.с.89-91, т.2 а.с.47-50, 113-120). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.200 ЦК України, інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до Закону України «Про інформацію» під інформацією закон розуміє будь-які відомомсті та/або дані, які можуть бути застережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи, юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація. Кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Ч.ч.1, 2 ст.7 ЗУ «Про інформацію» передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим, відповідно до ст.68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не пощирювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Ст.32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Відповідно до ч.ч.1, 4, 7 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється у таких же спосіб, у який вона була поширена. У п.9 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» зазначено, що під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, поширення її в мережі Інтернет. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. При цьому, належним відповідчем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, тобто особи, яких позивач повинен встановити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли іфнормація є ананімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому у встановленому законом порядку, як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судами слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації (п.12 Постанови Пленуму). Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію», інформація - будь-які відомомсті та/або дані, які можуть бути застережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Ст.1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» визначено, що: електронна (цифрова) інформація - аудіовізуальні твори, музичні твори, комп`ютерні програми, фонограми, відеограми, програми (передачі) організацій мовлення, що знаходяться в електронній (цифровій) формі, придатній для зчитування і відтворення комп`ютером, які можуть існувати і (або) зберігатися у вигляді одного або декількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючи пристроях комп`ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет, а також програми (передачі) організацій мовлення, що ретранслюються з використанням мережі Інтернет; веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інщих об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; веб-сторінка - складова частина веб-сайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту; доменне ім`я - ім`я, що використовується для адресації комп`ютерів і ресурсів в Інтернеті. Згідно із визначенням, що містяться у ст.1 ЗУ «Про телекомунікації», домен - це частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється. Доменне ім`я - це познечення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юриличних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. У Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади, затвердженого наказом Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25.11.2002 р. № 327/225, міститься визначення, згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних і фізисних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет (п.1.3). Власником сайту є особа, на яке зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того, щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Таким чином, виникають правовідносини з реєстрації доменного імені, суб`єктами яких є: реєстрант, реєстратор та адміністратор адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені: реєстрант - особа, що бажає користуватися та розпоряджатися певним доменним іменем і публічному домені. Це і є особа, якій належить доменне ім`я, а отже і сайт, для позначення якого воно використовується; реєстратор - суб`єкт господарювання, який надає реєстранту послуги, необхідні для технічного забезпечення делегування і функціонування доменного іменті; адміністратор - адміністратор публічного домену, в якому відбувається делегування. Під час реєстрації доменного імені реєстрант надає контактну інформацію про себе реєстратору, а, отже, ці дані є в розпорядженні реєстратора та адміністратора. Факт реєстрації доменного імені означає делегування прав на нього реєстранту, який використовує відповідне доменне ім`я для позначення сайту, тобто є власником цього сайту з відповідним доменним ім`ям. З урахуванням п.12 Постанови ВСУ № 1 належним підтвердженням того, що певна особа є власником сайту, можуть бути дані, отримані від адміністратора адресного простору українського сегмента мережі Інтернет у відповідному домені, а також дані, отримані від реєстратора, який на підставі цивільно-правового договору, укладеного з реєстрантом, здійснював реєстрацію відповідного доменного імені. Європейський суд з прав людини у справі «Паеффген проти Німеччини» вказав на те, що власник доменного імені вправі самостійно визначати способи його використання (розмістити рекламу, сайт про послуги і товари, зробити доступ платним або безкоштовним, здавати доменне ім`я в оренду, продати його тощо). Тому виключне право на використання доменного імені має економічну цінність, а відповідно є правом власності в розумінні статті першої Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За приписами ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За принципом диспозитивності цивільного судочинства згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, саме заявленими позивачем особами, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. В якості відповідачів позивач вказав директора представництва [PERSON] , головного редактора [PERSON] , [PERSON] , як автора публікації, та власника веб-сайту [PERSON] . За положеннями ст.. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес, а відповідач - це особа, яка на заяву позивача притягується до відповідальності за порушення чи оспорювання його прав й інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Оставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В порушення наведених вище положень діючого законодавства, в процесі розгляду справи позивачем не доведено, що [PERSON] є автором статей, така обставина не визнавалась стороною відповідача, а відтак позиція [PERSON] грунтується на припущеннях. [PERSON] та [PERSON] не є ані власниками сайту, ані авторами вказаної статті, що визнає і позивач, звернувшись до суду з даним позовом, а тому з урахуванням наведених вище положень Пленуму ВСУ № 1 та ЗУ «Про інформацію» є неналежними відповідачами у даній справі. Згідно відповіді ТОВ «АНЛІМ.ЮЕЙ» власником доменного імені [INFO] є [PERSON] (т.2 а.с.22). Оскільки веб-сайт [INFO] є комерційним проектом та створений з метою отримання прибутку, то власник [PERSON] використовує його, як фізична особа-підприємець, а не як фізична особа. Зазначене підтверджується матеріалами справи - копією ліцензійного договору, копією свідоцтва на знак товарів та послуг, копією свідоцтва про реєстрацію ФОП [PERSON] (а.с.т.1 а.с.9293-94, 95-100, 101-102, 103-104), а також узгоджується з видами діяльності ФОП [PERSON] , якими є: код КВЕД 63.11 оброблення даних, розміщення інформації на веб-вузлах і пов`язана з ними діяльність; код КВЕД 63.12 веб-портали; код КВЕД 63.99 надання інших інформаційних послуг; код КВЕД 73.11 рекламні агенства; код КВЕД 73.12 посередництво в розміщенні реклами в засобах масової інформації. Відповідно до ч.1 ст.51 ЦК України - до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Це положення однаково відноситься до прав і до обов`язків фізичної особи-підприємця. Водночас, «фізична особа - підприємець» та «фізична особа» мають різний податковий та правовий статус (правова позиція, викладена у Постанові ВС від 17.12.2018 р. у справі № 810/1726/16) і ця відмінність полягає саме у тих правовідносинах, в яких використовується майно. Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] , як фізична особа, є неналежним відповідачем, оскільки сайт ним використовується у підприємницькій діяльності, як фізичною особою-підприємцем. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням статей 4, 13 ЦПК України, статей 15, 16 ЦК України,обов`язок належного відповідача усунути порушені, невизнані або оспорювані права позивача, особа може звернутися до суду за захистом порушених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом. Ч.1 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Отже, чинним процесуальним законодавством саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04. 2018 р. у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося за клопотанням представника позивача для витребування доказів з метою визначення кола відповідачів, та, після отримання витребуваної інформації, було завершено підготовче провадження, клопотань про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідача не надходило. З огляду на вище зазначене, суд дійшов висновку, що позов пред`явлено до неналежних відповідачів, що є підставою для відмови в його задоволенні до визначеного позивачем кола відповідачів. Разом з тим, під час розгляду справи судом встановено, що [INFO]. на сайті [INFO] було розміщено публікацію за посиланням: [INFO], під заголовком, який не відповідає дійсності: «Запорожские медики, приехавшие на вызов по ДТП [PERSON], не посчитали сбитого мужчину пьяным» та, згодом, публікацію з посиланням [INFO]: « [PERSON] оказывает давление на журналистку 061…» В подальшому, після розміщення публікацій, доступних до невизначеного кола осіб, читачі, залишали під ними коментарі, які, зокрема, носили образливий характер. Вищевикладене підтверджено наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а саме: роздруківками з сайту (т.1 а.с.13-15, 16-20), висновком експерта № 056\\288 від 21.09.2018 р. (т.1 а.с.140-149), висновком комп`ютерно-технічного дослідження № 18483 від 27.08.2018 р. (т.1 а.с.155-169). Відповідно до статті 3 Конституції України честь та гідність людини визнаються найвищими соціальними цінностями. Стаття 28 Конституції гарантує кожному право на повагу до його гідності. Ч. 4 ст. 32 Конституції України гарантує кожному судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї родини, та права вимагати вилучення такої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, спричиненої збором, зберіганням та розповсюдженням такої недостовірної інформації. Норми Конституції України є відповідно до статті 8 Конституції нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також не спростування цієї інформації. Пунктом 4 статті 277 ЦК встановлено, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Враховуючи, що під час розгляду справи не було встановлено особу, яка розповсюдила недостовірну інформацію відносно позивача, то, встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування в даному судовому рішенні, на думку суду, є ефективним способом захисту порушеного права позивача у порядку, визначеному ч.2 ст.15 ЦПК України, виходячи з наступного. Враховуючи роз`яснення п.13 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009року за №1 єдиним законним способом відновити порушенні права є встановлення факту недостовірної інформації. Відповідно до ч. 3 ст.277 ЦК недостовірна інформація - це негативна інформація, поширена про особу. Положення ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» визначає одним із основних принципів інформаційних відносин достовірність і повноту інформації. Таким чином, інформацією, що не відповідає дійсності, є недостовірні відомості, які вказують на факти, що не існували в дійсності або існували не в такому вигляді, як про це зазначають такі відомості. Постановою пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009року за №1 визначено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Проаналізувавши в сукупності всі обставини справи, суд дійшов висновку, що інформація стосовно заявника не відповідає дійсності, не підкріплена жодними доказами чи конкретними фактичними даними, а, навпаки, спростовується висновком експерта № 2290 від 26.06.2018 р. (т.2 а.с.76-86). Оскільки інформація, яка міститься в публікації з посиланням: [INFO] та інформація, яка міститься в публікації з посиланням [INFO] знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет та стосується конкретно [PERSON] , викладена у стверджувальній формі, суд вважає, що вона псує ділову репутацію останнього та формує негативну соціальну оцінку з боку суспільства. Враховуючи роз`яснення Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, суд констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, оскільки вона не відповідає дійсним обставинам, та спростовує її. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст.141 ЦПК України). У порядку ст.141 ЦПК України, враховуючи, що судом не встановлено підстав для задоволення позову, пред`явленого до визначеного позивачем кола відповідачів, суд покладає судові витрати на позивича.

Outcome: partial