Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

16.02.2015 позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.02.2015, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 22896 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він був звільнений з військової служби у Збройних Силах України та йому встановлена третя група інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з виконанням військової служби. Зауважує, що відповідачем була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 115041 грн. відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року адміністративний позов позивача до відповідача про визнання дій неправомірними, стягнення коштів було задоволено частково та зобов'язано відповідача перерахувати та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 48-місяного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за вирахуванням проведеної виплати, але незважаючи на обов'язок боржника виконати вказане судове рішення, вказані кошти позивач отримав не у повному обсязі з прострочкою у часі, а відтак у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач не отримав борг у повному обсязі. В судове засідання сторони, їх представники не з'явилися, подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача подав суду письмові запереченнях, в яких просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30.12.2013 Солом'янським районним судом м. Києва винесено постанову, якою зобов'язано Міністерство оборони України здійснити [PERSON] перерахунок та виплату одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності у зв'язку з виконання обов'язків військової служби у розмірі 48-місячного грошового забезпечення, виходячи зі складу грошового забезпечення, визначеного ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за вирахуванням проведеної виплати. Постанова набрала законної сили після її перегляду в апеляційному порядку відповідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року. Сутність позиції позивача у даній справі зводиться до того, що на підставі вказаної постанови суду між ним та відповідачем виникло цивільно-правове зобов'язальне правовідношення, у якому позивач є кредитором, відповідач - боржником, позивач як кредитор має право вимагати, а відповідач як боржник зобов'язаний вчинити на користь позивача певні дії, а саме сплатити грошові кошти. Правове обґрунтування цієї позиції ґрунтується на положеннях ст. 11 ЦК України, якою передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, і зокрема, у ч. 5 визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Разом з цим, як видно з матеріалів справи та постанови суду від 30.12.2013, підставою виникнення прав та обов'язків сторін пов'язаних з виплатою відповідачем позивачу одноразової грошової допомоги є інші юридичні передумови. Зокрема, слід звернути увагу на те, що як видно із мотивувальної частини постанови суду від 30.12.2013 до правовідносин між позивачем та відповідачем щодо спору про розмір належної одноразової грошової допомоги, судом застосовано положення ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» /у редакції закону чинній на час встановлення позивачу інвалідності - 13.05.2011/, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Таким чином, указаною нормою права закріплено право військовослужбовцю на виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності як пов'язана з проходженням військової служби. З аналізу ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» /у редакції закону чинній на час встановлення позивачу інвалідності - 13.05.2011/ слідує, що таке право військовослужбовця виникає за наявності сукупності певних юридичних фактів, визначених у даній нормі права. У контексті даної справи, такою сукупністю юридичних фактів є: 1) факт проходження військовослужбовцем військової служби; 2) наявність захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби; 3) настання у особи, яка проходила військову службу, інвалідності; 4) причинний зв'язок між захворюванням або нещасним випадком та встановленням інвалідності. Як видно з мотивувальної частини постанови суду від 30.12.2013, в ході розглядом справи було встановлено наявність зазначених вище юридичних фактів, у зв'язку з цим суд прийшов до висновку про те, що у позивача наявне суб'єктивне право на виплату одноразової грошової допомоги, якому кореспондує обов'язок відповідача здійснити відповідну виплату. Таким чином, обов'язок відповідача здійснити виплату одноразової грошової допомоги, виник не в силу винесення судом постанови від 30.12.2013, а у зв'язку із наявністю конкретних юридичних передумов, а саме: 1) наявності норми права, яка регулює правовідносини, пов'язані з виплатою одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори; 2) наявності сукупності юридичних фактів, з якими дана норма пов'язує винекнення права на грошову допомогу у конкретного суб'єкта. Установивши, що у позивача наявне право на отримання одноразової грошової допомоги, яке порушене з боку відповідача, суд у постанові від 30.12.2013 вирішив захистити зазначене право позивача, шляхом зобов'язання відповідача примусового виконання свого обов'язку. При цьому наявність судового рішення про зобов'язання відповідача примусово виконати свій обов'язок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги, не є необхідною юридичною передумовою для виникнення відповідного обов'язку відповідача. В той же час, як видно з матеріалів справи приводом для подачі даного позову є невиконання відповідачем постанови суду від 30.12.2013. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача недоплаченої частини грошової допомоги фактично спрямована на зміну способу захисту порушеного права поза межами судового провадження у рамках якого прийнято відповідне рішення суду. Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту свої прав, оскільки за фактичних обставин справи спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення. З огляду на зазначене в задоволенні позову належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed