Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

15.03.2016 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала. Пояснила, що вона має на праві власності житловий будинок розташований в м. Миргороді по вул. Кооперативній 21. В липні 2012 року вона зареєструвала в належному їй житловому будинку відповідачку [PERSON] з її малолітніми дітьми на підставі угоди, яку надати суду не може, оскільки в неї вона відсутня, а третя особа її знищила за строками зберігання. Угода укладена на 4 роки і термін її дії закінчується 09 серпня 1016 року. Відповідачка є наркотично залежною особою. Від наркотичної залежності лікувалася, але безрезультатно. В листопаді 2015 року відповідачка залишила житловий будинок по вул. Кооперативній №21 в м. Миргороді та вибула в невідомому напрямку. На даний час місце перебування відповідачки їй не відоме. В спірному житловому будинку з листопада 2015 року ніхто не проживає, вона має вільний доступ до житла. В розшук відповідачку вона не оголошувала і наскільки їй відомо в розшуку вона не перебуває. Реєстрація відповідачки в належному їй житловому будинку призводить до порушення її права власності на житло. В порядку ст. 391 ЦК України просить суд усунути перешкоди щодо її вільного користування житлом будинком №21 розташованим в м. Миргороді по вул. Кооперативній шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку. Відповідачка [PERSON] про день та час судового розгляду справи повідомлена в порядку ст. 74 ЦПК України, за місцем реєстрації. В судове засідання повторно не зявилася (а.с. 17, 23, 32; 52). Відповідно до положень ст. ст. 77; 225 ЦПК України судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача. Представник третьої особи Управління державної міграційної служби Полтавської області в судове засідання не зявився. Установа належним чином повідомлена про день та час судового розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку розташованого в м. Миргороді по вул. Кооперативній 21, що підтверджується свідоцтвом про право власності, витягом про державну реєстрацію прав, технічним паспортом на житловий будинок ( а.с.6, 7, 8-10). З домової книги та довідки Миргородського МВ УДМС України в Полтавській області вбачається, що в житловому будинку на підставі угоди значиться зареєстрованою відповідачка [PERSON] разом з своїми малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] на підставі угоди (а.с. 17, 10; 54). Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. В той же час, виселення є категорією житлового законодавства. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в прав користування жилим приміщенням як з підстав та порядку, передбачених законом. Судом встановлено та не заперечується позивачкою, що відповідачка [PERSON]. Н.Д. в спірному житловому приміщенні з листопада 2015 року не проживає і місце її перебування невідоме. Не можливо висилити із житлового приміщення особу, яка фактично, фізично там не проживає. Відповідно до вимог ст. 167 ЖК України наймач жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, вправі за згодою членів сімї і будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сімї на постійне проживання до іншого населено пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, позивачкою обрано невірний спосіб захисту своїх прав. В розглядуваному випадку захистити своє право власності позивачка може звернувшись до суду із позовом про розірвання договору найму житлового приміщення, строк дії якого на день розгляду справи судом не закінчився та визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житлом. Зважаючи на вище викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON]

Outcome: dismissed