Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

16 квітня 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який є правонаступником ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №MRXRF703000037 від 09.01.2009 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 3216,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Однак, [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим у останньої станом на 23.03.2015 року утворилась заборгованість в сумі 32336,45 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 3216,68 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 96,50 грн.,; заборгованості по комісії за користування кредитом 884,62 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 28138,65 грн. Крім того зазначив, що відповідно до судового наказу Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22.04.2010 року з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» вже була стягнута заборгованість у розмірі 14782,30 грн. У зв'язку з викладеним, просив стягнути з відповідача на користь банка по заборгованості за кредитним договором в сумі 18931,86 грн., яка складається з різниці поточної заборгованості (32336,45 - 14782,30 = 17554,15), штрафу (фіксованої частини) - 500,00 грн.; штрафу (процентної складової) 877,71 грн., а також стягнути понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд позов задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, до суду викликався в порядку, передбаченому чч. 9 10 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частина 2 ст.60 ЦПК України встановлює, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до позивача із заявою позичальника №MRXRF703000037 від 09.01.2009 року, згідно якої їй надано грошові кошти у сумі 3216,68 грн. на строк 12 місяців по 09.01.2010 року включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.6). У заяві зазначено, що позичальник ознайомився та згоден з Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі (а.с.6 оборот). Позичальник зобов'язався щомісячно сплачувати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 355,95 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що в порушення норм закону і умов кредитного договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. 22 вересня 2010 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області видано судовий наказ №2-Н-1687/10 про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» суми боргу за кредитним договором №MRXRF703000037 від 09.01.2009 року в розмірі 14782,30 грн. (а.с.4). Судовий наказ набрав законної сили 05 травня 2010 року. При цьому, цим судовим наказом кредитний договір не було розірвано, а оскільки на теперішній час відповідач не повернула всю суму заборгованості за кредитом, позивачем нараховувалися проценти та комісія за користування кредитом, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань і штрафи, згідно з умовами договору. Станом на 23.03.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» нараховано до сплати: заборгованості в сумі - 32336,45 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 3216,68 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 96,50 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 884,62 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 28138,65 грн., а також додатково до цієї суми: штраф (фіксованої частини) - 500,00 грн.; штраф (процентної складової) 877,71 грн. (а.с.5). Суд не погоджується з вказаним розрахунком та вважає його безпідставним, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Проте, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказані вимоги не враховані. Так, судом встановлено, що судовим наказом №2-Н-1687/10 Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області 22.04.2010 року з [PERSON] вже стягнута заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 14782,30 грн. При цьому, як випливає з розрахунку наданого ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 28.12.2009 року заборгованість [PERSON] становила: заборгованість за кредитом 3216,68 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом 96,50 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом 884,62 грн.; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 7515,38 грн., а всього 11713,18 грн. Після цього, в період з 28.12.2009 по 23.03.2015 рік, як випливає з розрахунку, змінювалася лише сума пені, з 7515,38 грн. (станом на 28.12.2009 року) до 28138,65 грн. (станом на 23.03.2015 рік). Таким чином, суд приходить до висновку, що звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у своєму розрахунку знову нараховує проценти та комісію за користування кредитом, пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань, згідно з умовами договору, з дати укладання кредитного договору, а саме з 09.01.2009 року, що свідчить про повторне нарахування банком заборгованості по процентам, комісії, пені, оскільки вони вже були враховані Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області при видачі судового наказу №2-Н-1687/10. Крім того, нарахування відсотків за користування кредитом та пені поза строком дії кредитного договору, який закінчився 09.01.2010 року, законом не передбачено. Суд виходить з того, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст.526, 599 ЦК України. Однак, вимог про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України банк не заявляв. Вказаний висновок узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справах №6-35797св14, 6-36751св14, 6-41128св14, 6-42315св14. Також суд враховує, що за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-100цс 14). Проте, з розрахунку наданого банком вбачається, що нарахування пені здійснювалося банком з перевищенням однорічного строку. При цьому суд не приймає до уваги положення п.5.4. Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам, де передбачено нарахування неустойки протягом 3 років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконаним. Оскільки, збільшення строку нарахування пені законом не передбачено. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, зважаючи, що суду не надано належного розрахунку заборгованості з процентів, комісії та штрафних санкцій, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed