Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

16 вересня 2013 року позивач звернулась до суду із позовом до Генеральної прокуратури України, за участю третьої особи Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль», Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. Ухвалою від 16 листопада 2015 року, було задоволено клопотання позивача та замінено неналежного відповідача Генеральну прокуратуру України, на належного Державну податкову інспекцію у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області. Згідно поданої позовної заяви [PERSON] просила звільнити з-під арешту належне [PERSON] на праві приватної власності майно, а саме: житловий будинок за адресою м. Одеса, пров. Компасний, 2а; диван, телевізор та більярдний стіл які знаходяться у даному будинку; зобовязати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборону арешт на нерухоме майно за адресою м. Одеса, пров. Компасний, 2а. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 06.06.2006 року за договором купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в електронному реєстрі прав нерухомого майна 20.06.2006 року придбала нерухоме майно у вигляді житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Компасний, 2а. Тобто право власності на будинок набула в порядку, визначеному законом. Для купівлі зазначеного житлового будинку [PERSON] отримала в акціонерному поштово-пенсійному банку «Аваль» кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 295\~300 дол. США, про що 06.06.2006 року було укладено кредитний договір №014/08-112/43654. При черговому внесенні коштів до банку для погашення кредиту, позивачу було вручено лист щодо зобовязання укласти договір іпотеки між [PERSON] та банком. Для виконання цієї умови договору [PERSON] звернулась до нотаріальної контори, де в укладенні такого договору було відмовлено, оскільки в Єдиному реєстрі міститься заборона відчуження житлового будинку за адресою: м. Одеса, пров. Компасний, 2а на підставі постанови слідчого Генеральної прокуратури України. Кримінальна справа була порушена відносно [PERSON], який за ствердженням позивача не має жодного відношення до [PERSON], у звязку з чим остання вимушена звернутись до суду з відповідним позовом, оскільки у даному випадку можливість реалізувати набуте право власності на житло за дійсною угодою купівлі-продажу, зокрема, стосовно розпорядження вказаним будинком, у неї відсутня. Також в матеріалах справи наявна позовна заява [PERSON] до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, треті особи: Генеральна прокуратура України, акціонерний поштово-пенсійний банк «Аваль», реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції про виключення з Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна, яка судом до уваги не береться, оскільки на ній немає штаму вхідної кореспонденції Приморського районного суду м. Одеси, дати подання (наявний лише штамп вхідної кореспонденції Державної податкової служби у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області) та згідно журналу судового засідання від 10.12.2015 року, судове засідання було відкладено та питання щодо прийняття до провадження вказаної заяви судом не вирішувалось. Позивач у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву, відповідно до якої підтримала позовні вимоги, просила задовольнити у повному обсязі. У судове засідання представник відповідача Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд вважає за можливе, у відповідності до ст.224 ЦПК України, та зі згоди позивачів, провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» до суду не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Міністерства юстиції України надав суду письмові заперечення, згідно яких просив відмовити у задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, оцінивши надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2006 року за договором купівлі-продажу [PERSON] Сережаєвич продав, а [PERSON] купила домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Компасний, 2а, загальною площею 314,9 кв. м., та надвірних споруд: гаражу літ. «Б», навісу літ. «В», огорожі - №1-5, мостіння І; які розташовані на земельній ділянці площею 623 кв. м. Зазначений договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та вказаний правочин зареєстровано в державному реєстрі правочинів 29.06.2006 року за № 1354246 (а. с. 11;14). Спірний обєкт купівлі-продажу належав [PERSON] Сережаєвичу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом ОМР 26.06.2003 року за №025127, зареєстрованого у КП «ОМБТІ та РОН» 02.08.2003 року. Оскільки зазначене домоволодіння з надвірними спорудами під арештом та заборонами не перебувало на час укладення угоди, а отже ніяких перешкод в розпорядженні майном не було, то [PERSON] був законним власником домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Компасний, 2а, та мав право його відчужувати, тобто продавати. Позивачем у передбаченому законом порядку було зареєстровано право приватної власності на вказане спірне домоволодіння, що підтверджується матеріалами справи, а саме витягом № 17883792 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим КП «ОМБТІ та РОН» 26.02.2008 року (а.с.14). Проте, 08.12.2007 року, у межах розслідування кримінальної справи № 49-2267, яку було порушено 15.11.2007 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.\~368 КК України, слідчим слідчої групи Генеральної прокуратури України [PERSON], з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна, був накладений арешт на майно [PERSON], [INFO], зареєстрованого в [INFO] «а» де б таке не знаходилося і в чому б воно не виражалося, та також на будинок №2 «а» по пров. Компасному в м. Одесі (а. с. 62). Фактично вказаною постановою було накладено арешт на майно особи, яка жодним чином не має відношення до розслідування кримінальної справи, щодо якої не було винесено постанови про порушення кримінальної справи, не вручалося повідомлення про підозру, тощо. Суду від учасників процесу не надано даних про те, що позивач [PERSON] є свідком, потерпілим, обвинувачений або іншим учасником в кримінальній справі № 49-2267, яку було порушено 15.11.2007 року відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.\~368 КК України. Згідно\~ст. 61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред'явила цивільний позов. Позивачу [PERSON] кримінальним правопорушенням, скоєння якого інкримінують [PERSON], не завдано матеріальної або моральної шкоди, таким чином вона не є цивільним позивачем у кримінальному провадженні та не може звернутися з заявою в рамках порушеної кримінальної справи. Отже, на сьогоднішній день за вищезазначених обставин, враховуючи, що позивач як власник спірного домоволодіння набула та зареєструвала право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу, остання позбавлена можливості розпорядження вказаного майна через наявність арешту, Згідно ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 20 ЦК України, кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке особа здійснює на свій розсуд і у спосіб, передбачений законом або договором (ст. 16 ЦК України), залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Згідно ст. 126 КПК України, у редакції яка діяла на момент обтяження майна, в процесі розслідування кримінальної справи арешт може бути накладений на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії лише з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Згідно з ст. 59 КК України та ст. 29 КПК України (у редакції від 28.12.1960р.) забезпечення відшкодування збитків, завданих можливим злочином (що може бути підтверджене лише обвинувальним вироком суду, який вступив в законну силу) і виконання його в частині конфіскації майна, органами досудового слідства може проводитись накладенням арешту (заборони) лише на майно обвинувачуваної особи. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом .Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст.. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови № 6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Зважаючи на те, що позивач є власником вказаного вище майна, її права підлягають захистові на підставі положень ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції України, оскільки позивачка не є учасником кримінального процесу по справі в рамках якої на майно накладено обтяження та не наділена правом оскарження дій слідчого в рамках КПК України. Відповідно до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Крім того, відповідно до п.6 вищезгаданої постанови пленуму, в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. З огляду на те, що договір купівлі-продажу від 06.06.2006 року був укладений із дотриманням вимог ЦК України і на сьогоднішній день є дійсним, позивачем у законному порядку зареєстровано право власності на спірне домоволодіння, вимоги позивача ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, то повинні розглядатися за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.\~ Разом з тим, суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено факт накладення арешту чи включенню до опису майна, а саме: дивану, телевізору та більярдного столу, що знаходяться у вказаному будинку. З постанови від 08.12.2007 року вбачається, що арешт накладено лише на Будинок, що знаходиться за адресою: м. Одеса, пров. Компасний, 2 «а». Що стосується позовних вимог про зобовязання реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна заборони арешту на нерухоме майно за адресою м. Одеса, пров. Компасний, 2а, суд вказує, що Державна податкова інспекція в Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області не є належним відповідачем за вказаними позовними вимогами, у звязку з чим суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності На підставі викладеного та

Outcome: partial