Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

16.10.2018р. [PERSON] і [PERSON] звернулися до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави (а.с. № 3 - 4). Ухвалою судді Ткаченко Н [PERSON] В [PERSON] від 22.10.2018р. позовну заяву було залишено без руху і позивачам наданий строк для усунення її недоліків (а.с. № 11). Після усунення позивачами недоліків шляхом подачі 08.11.2018р. уточненої позовної заяви (а.с. № 15-17) ухвалою судді Ткаченко Н [PERSON] від 18.01.2019р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України (а.с. № 22). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що у серпні 2018р. [PERSON] побачила пропозицію на Інтернет сайті ОЛХ з продажу телевізору SAMSUNG UE43NU7400UXUA вартістю 20\~000 грн. Погодившись на цю пропозицію, позивачка записала зі слів продавця на ім`я [PERSON] номер його картки, на яку слід було перерахувати передплату у розмірі 16\~000 грн. для подальшого відправлення товару «Новою поштою». Сумнівів щодо перерахування коштів на картку не було, оскільки на сайті [PERSON] був зареєстрований з 2015р. На момент перерахунку на картці позивачки коштів було не достатньо, тому додаткові кошти на цю ж картку перерахував її чоловік [PERSON] зі своєї картки. Як з`ясувалося після перерахування коштів, картка належить зовсім іншій особі з таким же іменем, оскільки воно було відображено на сайті. Позивачі зрозуміли, що здійснили перерахунки помилково на користь іншої особі. За допомогою його РНОКПП вдалося встановити особу та місце знаходження отримувача коштів, яким виявився [PERSON] . Таким чином на користь [PERSON] , з яким у позивачів відсутні будь-які договірні відносини, було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 16 117 грн., в тому числі від платника [PERSON] в сумі 2\~000 грн. платіжним дорученням №93505032253813881041 від 27.08.2018р.; в сумі 1 554 грн. платіжним дорученням №93505032255319687609 від 29.08.2018р.; в сумі 7\~900 грн. платіжним дорученням №93505032255341392170 від 29.08.2018р.; в сумі 2 563 грн. платіжним дорученням №180830РР111535636306701862 від 30.08.2018р., а також від платника [PERSON] в сумі 2\~100 грн. платіжним дорученням №73063341755430628124 від 29.08.2018р. З метою врегулювання спору, 05.10.2018р. позивачі направили на адресу відповідача вимогу від 03.10.2018р. про повернення грошових коштів, яка отримана ним 13.10.2018р., але залишена без реагування. Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 525, 526, 610, 1212 ЦК України, просили стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 14 017 грн., а на користь [PERSON] 2 100 грн., а також компенсувати за рахунок відповідача судові витрати. Позивачка [PERSON] , що діє від себе і як представник позивача [PERSON] (на підставі ордеру від 15.10.2018р. а.с. № 32) у наданій суду заяві від 29.05.2019р. просила справу розглядати без їх участі, позовні вимоги задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала (а.с. № 42). Відповідач [PERSON] в судові засідання, які були призначені на 25.03.2019р. та на 29.05.2019р. не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, а саме за адресою, наданою ВОМІ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. № 21), про що свідчать повернуті на адресу суду судові повістки із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 28-29, 35-40). З урахуванням положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час слухання справи. Окрім того, судом на офіційному сайті «Судова влада України» було розміщене оголошення про виклик відповідача в судове засідання на 29.05.2019р., на яке відповідач також не відреагував (а.с. № 41). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні 29.05.2019р. за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що позивачами на користь [PERSON] перераховано грошові кошти в загальному розмірі 16\~117 грн., в тому числі від платника [PERSON] : в сумі 2 000 грн. платіжним дорученням №93505032253813881041 від 27.08.2018р.; в сумі 1 554 грн. платіжним дорученням №93505032255319687609 від 29.08.2018р.; в сумі 7 900 грн. платіжним дорученням №93505032255341392170 від 29.08.2018р.; в сумі 2\~563 грн. платіжним дорученням №180830РР111535636306701862 від 30.08.2018р., а також від платника [PERSON] в сумі 2\~100 грн. платіжним дорученням №73063341755430628124 від 29.08.2018р. (а.с. № 5-9). Як вказують позивачі, ці кошти були перераховані помилково, призначалися іншій особі, з якою позивачка [PERSON] у серпні 2018р. домовлялася про придбання через Інтернет сайт ОЛХ телевізору SAMSUNG UE43NU7400UXUA вартістю 20 000 грн. Помилка у перерахуванні сталася тому, що номер картки був записаний зі слів продавця і позивачі помилилися в його особі. Будь-яких договірних відносин з [PERSON] позивачі не мали і не мають, тому відсутні правові підстави для отримання вказаних грошових коштів. З метою врегулювання спору 05.10.2018р. позивачі направили на адресу [PERSON] вимогу від 03.10.2018р. про повернення грошових коштів (а.с. № 10), яка отримана останнім 13.10.2018р., але залишена без реагування. Розглядаючи цей спір, суд доходить висновку, що сплачені позивачами кошти в сумі 16 117 грн. можна вважати майном, набутим відповідачем без достатньої правової підстави. Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Загальна умова частини 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.06.2018р. по справі № 212/3593/16-ц (провадження № 61- 60св17), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Враховуючи наведене, з огляду на те, що позивачі не були обізнані про те, що перераховані ними кошти отримала зовсім інша особа, аніж якій вони спрямовувалися, ними не підтверджується факт укладення з відповідачем будь-якого договору, суд вважає, що позивачами доведений факт безпідставного набуття відповідачем коштів, тому наявні підстави для застосування ст. 1212 ЦК України до даних правовідносин. З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено повністю, витрати по сплаті судового збору в сумі 704грн.80коп. (а.с. № 2) стягуються з відповідача по 352грн.40коп. на користь кожного з позивачів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved