Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

16 грудня 2013 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що як поручитель погасила за позичальника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» заборгованість за договором кредитної лінії №2301/6 від 23 січня 2008 року, в зв'язку із чим та внаслідок неможливості позичальника повернути сплачені позивачем за нього кошти на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 липня 2008 року набула право власності на нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS], яке, нерухоме майно, належало ВАТ БМФ «Дніпроважбуд». Однак, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року, яке ґрунтувалось на преюдиціальному значенні рішення господарського суду, яким визнані недійсними рішення державних органів щодо включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» вказаного вище гуртожитку, було визнано за державою право власності та у зв'язку із цим витребувано у [PERSON] вище вказане нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS]. Посилаючись на норми законодавства, зокрема на ст.ст.41, 56 Конституції України, ст.ст.321, 1173, 1192 ЦК України, позивач вважає, що відбулось неправомірне примусове відчуження в неї на користь держави належного позивачу на праві власності нерухомого майна, оскільки їй не відшкодовано вартість такого майна, а відтак і завдано збитків в розмірі такої вартості, яка становить 6220408 гривень. За таких обставин, вказуючи на порушення її конституційних прав власника, позивач просила суд стягнути з держави на її користь заподіяну майнову шкоду в розмірі 6220408 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача Дніпропетровської обласної державної адміністрації проти задоволення позову заперечувала, надала суду та оголосила письмові заперечення, в яких послалась на безоплатність передання ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитків в порядку корпоратизації, отримання позивачем нерухомого майна у власність не через дії та рішення відповідача, а у зв'язку із невиконанням забезпеченого іпотекою зобов'язання ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», яке незаконно володіло таким майном. Відтак, як вказала представник, оскільки ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» було незаконним набувачем нерухомого майна, то і позивач, отримавши від цього товариства майно, також стала недобросовісним його набувачем, що потягло витребування такого майна в судовому порядку та повернення законному власнику - державі у відповідності до ст.1212 ЦК України. Вказала представник відповідача і на відсутність підстав для стягнення на користь позивача в якості відшкодування шкоди 6220408 гривень, оскільки позивачем не доведено право на відшкодування шкоди в розмірі вартості майна, яке перебувало незаконно у її володінні, а також внаслідок відсутності жодної із складових правопорушення, як підстави для відшкодування шкоди. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином (а.с.67, 71, 72, 74, 75, 96-97). Вислухавши пояснення учасників розгляду справи та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» створено шляхом корпоратизації, у процесі якої до статутного фонду даного товариства увійшли ряд гуртожитків, зокрема ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS]. Засновником товариства виступила Дніпропетровська обласна державна адміністрація (виконком Дніпропетровської обласної ради народних депутатів). Викладені обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с.81, 82) та встановлені постановою Київського апеляційного господарського суд від 02 березня 2010 року по справі №40/287, яка у відповідності до ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення для розгляду цієї справи (а.с.20). 23 січня 2008 року між АКБ «Імексбанк», як кредитодавцем, та ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», як позичальником, укладено договір кредитної лінії №2301/6, виконання договірних зобов'язань позичальника за яким було забезпечено рядом договорів, зокрема договором іпотеки, предметом якого було зареєстроване за ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» нерухоме майно - будівля гуртожитку [ADDRESS]. Іпотекодержателем за цим договором виступив АКБ «Імексбанк», а іпотекодавцем - ВАТ БМФ «Дніпроважбуд». Крім того, договірні зобов'язання позичальника ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» були забезпечені договором поруки №2301-4-П від 23 січня 2008 року, укладеним між АКБ «Імексбанк», як кредитором, ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», як позичальником, та [PERSON], як поручителем. Поручитель, з урахуванням внесених у договір 14 лютого 2008 року змін, зобов'язалась перед кредитором солідарно частково в розмірі до 1000000 гривень відповідати за невиконання позичальником його договірних кредитних зобов'язань. У зв'язку із порушенням позичальником ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» своїх зобов'язань із повернення кредиту 30 травня 2008 року договір кредитної лінії №2301/6 від 23 січня 2008 року розірвано, а виниклу заборгованість частково за згодою позичальника погасила поручитель [PERSON] в розмірі 891647,58 гривень, внаслідок чого 06 червня 2008 року було укладено договір про відступлення АКБ «Імексбанк» прав іпотекодержателя на користь [PERSON] 14 липня 2008 року між [PERSON] та ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» внаслідок неможливості погашення останнім перед першою сплаченої [PERSON], як поручителем, частини боргу було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS] перейшли у власність [PERSON] Вищевикладені обставини та наслідки договірних правовідносин між АКБ «Імексбанк», ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» та [PERSON] встановлені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року по справі №0417/11219/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року, яке у відповідності до ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення для вирішення цієї цивільної справи (а.с.9-17). 02 березня 2010 року Київським апеляційним господарським судом винесено постанову, якою змінено рішення Господарського суду м. Києва від 03 грудня 2009 року по справі №40/287, а саме викладено резолютивну частину в новій редакції, позовні вимоги задоволено частково. Зокрема, але не виключно, вказаною постановою апеляційного суду за наслідками перегляду рішення господарського суду першої інстанції визнано неправомірним включення до статутного фонду ВАТ «БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку [ADDRESS]; визнано недійсним наказ Комітету економіки Дніпропетровської обласної ради народних депутатів від 27 січня №114 в частині включення в статутний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку [ADDRESS]; визнано недійсним Акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу державного будівельно-монтажного тресту «Дніпроважбуд», затвердженого заступником Голови Дніпропетровського облвиконкому від 21 грудня 1994 року в частині включення в уставний фонд ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» гуртожитку [ADDRESS]. Ухвалюючи рішення, господарський суд апеляційної інстанції ґрунтував свою правову позицію на зроблених ним в ході розгляду справи висновках про те, що за змістом чинного на час утворення ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» законодавства гуртожитки, зокрема [ADDRESS], як об'єкти державного житлового фонду, не підлягали приватизації та включенню до статутного фонду вказаного товариства, в тому числі в процесі створення товариства шляхом корпоратизації з подальшим продажем акцій. Однак, внаслідок порушення засновником ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» таких норм законодавства гуртожитки, в тому числі [ADDRESS], фактично увійшли до статутного фонду ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», а володіння ними товариством за таких обставин визначено господарським судом як незаконне. Враховуючи суб'єктний склад учасників розгляду справи та предмет спору між сторонами, вказане судове рішення господарського суду апеляційної інстанції також має преюдиціальне значення для вирішення даної цивільної справи у відповідності до ст.61 ЦПК України (а.с.18-25). 11 лютого 2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення по справі №0417/11219/2012, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року (а.с.9-17). Даним рішенням районного суду визнано право власності за державою в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS], загальною площею 2666,5 м2, а також вирішено витребувати вказане нерухоме майно на користь держави від [PERSON] Ухвалюючи таке рішення, Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська послався на преюдиціальне значення згаданого вище судового рішення господарського суду по справі №40/287 та викладені в ньому фактичні обставини і правові висновки, визнавши недійсною підставу набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на спірне нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS], а також встановивши факт вибуття такого майна із володіння його законного власника (держави) поза його волею. За таких обставин, посилаючись на зміст норм ст.ст.387, 388, 1212 ЦК України, районний суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позову шляхом визнання права власності держави на нерухоме майно та його витребування у [PERSON] в порядку віндикації. Як зазначалось раніше, рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року по справі №0417/11219/2012 за змістом ст.61 ЦПК України має преюдиціальне значення для вирішення даної цивільної справи за позовом [PERSON], а викладені у такому рішенні фактичні обставини вважаються встановленими та не підлягають доказуванню. Згідно наданого стороною позивача висновку незалежної оцінки ринкової вартості нерухомого майна станом на 30 жовтня 2013 року ринкова вартість будівлі гуртожитку літ.А-5, загальною площею 2666,2 м2, по [ADDRESS] становить 6220408 гривень (а.с.26-28). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім наведених вище судових рішень, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ЦК України підставам и для виникнення цивільних прав та обов'язків є, окрім іншого, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Положеннями ст.22 ЦК України закріплено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків належать і витрати, яких особа зазнала зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо інше не встановлено законом або договором. Нормою ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. За змістом ст.ст.1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування або посадовими чи службовими особи цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів/посадових чи службових осіб. Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу (в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості). Нормою ст.387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Положеннями ст.388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача зокрема у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї норми застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Згідно ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Так, як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, необхідність задоволення позовних вимог стороною позивача ґрунтується на двох основних твердженнях: примусове відчуження належного позивачу нерухомого майна вчинене в порушення вимог ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України без здійснення попереднього та повного відшкодування вартості позивачу такого майна, що завдало останній матеріальної шкоди в розмірі вартості такого майна; прийняття органом держави незаконних рішень (наказ та акт), визнання яких недійсним господарським судом потягло за собою в подальшому завдання позивачу матеріальної шкоди в розмірі вартості нерухомого майна, відчуженого, як стверджується позивачем та вказано вище, в порушення норм Конституції України та ЦК України. В той же час, виходячи зі змісту правових висновків (в тому числі встановленого факту недійсності підстави набуття ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» права власності на гуртожитки по [ADDRESS]) та положень норм цивільного законодавства (зокрема ст.ст.387, 388, 393, 1212 ЦК України), на підставі яких ухвалено рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2013 року по справі №0417/11219/2012, суд приходить до висновку, що визнання вказаним судовим рішенням права власності за державною на нерухоме майно - ІІ, ІІІ, ІV, V поверхи в будівлі гуртожитку [ADDRESS] здійснено саме в порядку захисту порушеного права власності держави на таке нерухоме майно, а відчуження цього нерухомого майна у [PERSON] шляхом його витребуванням відбулось в порядку саме витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння/витребування від добросовісного набувача (віндикації). Відтак, витребування у [PERSON] зазначеного нерухомого майна за таких обставин і нормативного обґрунтування на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, в жодному разі не може вважатись таким, що підпадає під дію норм ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, оскільки здійснене не з мотивів суспільної необхідності чи в порядку реквізиції (ст.353 ЦК України, яка має спеціальний характер по відношенню до ст.321 ЦК України), а в іншому, відмінному і самостійному порядку та підстав, а отже не зумовлює виникнення обов'язку із попереднього та повного відшкодування [PERSON] вартості витребуваного в неї нерухомого майна. З тих же підстав суд не погоджується і з твердженнями сторони позивача про заподіяння позивачу внаслідок витребуванням у неї нерухомого майна матеріальної шкоди в розмірі вартості такого нерухомого майна, оскільки факт заподіяння шкоди сторона позивача безпосередньо пов'язує із порушенням вимог ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, а правова оцінка помилковості такої позиції надана судом вище. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, суд виходив також із того, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.1173 ЦК України. Відшкодування збитків/матеріальної шкоди можливе за умови наявності всіх елементів складу делікту (правопорушення): протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат (збитки/шкода) такої поведінки, дій чи бездіяльності; безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою, діями чи бездіяльністю та збитками/шкодою; вина, за виключенням випадків, в яких відповідальність настає без вини особи. Оскільки ж позивач по справі набула нерухоме майно не через діяння та рішення відповідачів по справі, державних органів, які в подальшому визнані недійсними, а внаслідок невиконання ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» перед позивачем забезпеченого іпотекою зобов'язання, в суду відсутні підстави вважати наявними і доведеними всі елементи складу делікту (правопорушення), зокрема причинно-наслідкового зв'язку між протиправним діянням/рішенням та шкідливим наслідками, як підстави для стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі вартості нерухомого майна. До того ж, враховуючи встановлений наведеними вище судовими рішеннями факт незаконності володіння ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» нерухомим майном, в тому числі відчуженим ним в подальшому на користь [PERSON], як іпотекодержателя, в рахунок погашення боргу, суд вважає за необхідне зазначити про наявність за викладених обставин у позивача, як поручителя ВАТ БМФ «Дніпроважбуд», яка погасила за останнього частину його грошової заборгованості, права пред'явити до ВАТ БМФ «Дніпроважбуд» відповідну вимогу про стягнення сплаченої суми в порядку регресу у відповідності до ст.556 ЦК України Саме такі дії будуть належним способом задоволення майнових претензій позивача, які фактично виникли з правовідносин поруки. З урахуванням на викладені вище висновки та правову позицію суду, немає підстав вважати порушеними і конституційні права позивача, про які вона вказує в своєму позові. Судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із даним позовом до суду, враховуючи результат його розгляду, відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed