Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

16.07.2015 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Самарський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про зняття арешту з майна. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебуваючи у шлюбі з колишнім чоловіком [PERSON], в 1994 році разом набули квартиру № 39 у корпусі 2 будинку 26 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.1994 р. та зареєстрована в КП «ДМБТІ» 22.02.1995 р. на Відповідача. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2012 року за нею було визнано право власності на ? частину вказаної квартири. При зверненні з даним рішенням до реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області отримала відмову, з підстав того що наявний чинний запис про обтяження нерухомого майна, яке зареєстровано 13.12.2007 року на підставі Постанови Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, С/н №2-н-378 від 19.11.2007 року, реєстраційний номер обтяження 6223586. Вважає, що наявна заборона (арешт) перешкоджає реалізації її права власності, у звязку з чим звернулась до суду та просить скасувати вказаний запис про обтяження (а.с. 1-2). У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд, згідно до ч. 4\~ст. 169 ЦПК України, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в судовому засіданні при розгляді спору покладалась на розсуд суду. Вислухавши доводи та пояснення представника позивача, представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.12.1994 року [PERSON] купив квартиру № 39 у корпусі 2 будинку 26 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, та зареєстрував в КП «ДМБТІ» 22.02.1995 р. (а.с. 10-11). Згідно з рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2012 року за [PERSON] Раульєвною, [INFO] (і.н. [NUMBER]) визнано право власності на ? частку квартири № 39 в будинку № 26, корпус № 2 по вул. Немировича-Данченко у м. Дніпропетровську, яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21 грудня 1994 року, зареєстровано в реєстрі за № 4-2835, та зареєстрованого Дніпропетровським БТІ 22 лютого 1995 року за № 222-93 (а.с. 5-6). З рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 9461067 від 24 грудня 2013 року вбачається, що [PERSON] Раульєвні було відмовлено у державній реєстрації права власності, за формою власності: приватна, спільна часткова на квартиру, що розташована Дніпропетровська обл.., [ADDRESS], оскільки наявний чинний запис про обтяження нерухомого майна, тип обтяження: арешт нерухомого майна. Вказане обтяження зареєстровано 13.12.2007 року на підставі постанови Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ, С/н №2-н-378 від 19.11.2007 року, реєстраційний номер обтяження 6223586 (а.с. 4). Згідно відповіді Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 06.08.2015 року № 8008 на звернення [PERSON] вбачається, що перевіркою книг обліку виконавчих документів переданих державному виконавцю від 2008 року встановлено, що 23.11.2007 року до примусового виконання надійшов судовий наказ № 2н-378 від 05.10.2007 року виданий Самарським районним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 87318,46 грн. Перевіркою журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцю від 2009 року було встановлено, що вищезазначене виконавче провадження було закінчено по п. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» та було направлено за вих.№ 15433 від 30.12.2009 року стягувачу без виконання. Також вказано, що станом на 06.08.2015 року Самарський ВДВС ДМУЮ не вбачає юридичних підстав для зняття арешту з майна боржника (а.с. 26). Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження»\~(в редакції на час виникнення правовідносин), арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Відповідно до п. 2) ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження»\~(в редакції на час виникнення правовідносин), виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно із ч. 1 ст. 38 вказаного Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40 1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Отже, з аналізу вищезазначених норм Закону випливає, що законні підстави для скасування арешту на підставі повернення документа стягувачеві за ч. 2 ст. 40 Закону - відсутні, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону з послідуючим зняттям арешту не передбачені вимогами Закону. Відмовляючи у позові суд виходить з того, що не зважаючи на належність позивачу ? частини квартири № 39 у корпусі 2 будинку 26 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську, такий спосіб захисту її прав, як скасування всього запису про обтяження (зняття арешту) зареєстрованого 13.12.2007 р. на підставі постанови Самарського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, С/н №2-н-378 від 19.11.2007 року, реєстраційний номер обтяження 6223586, не можливо застосовувати у даних правовідносинах, так як даний арешт стосується всього майна боржника, а не його частини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» позивача наділено правом звертатись до суду з позовом про визнання права власності та зняття арешту виключно з належного їй майна (тобто з ? частини квартири № 39 у корпусі 2 будинку 26 по вул. Немировича-Данченка у м. Дніпропетровську), а не те, яке належить іншому співвласнику, що призвело б до невиконання попереднього рішення суду. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено підстав для скасування запису про обтяження, а тому позовні вимоги є не підтвердженими належними та допустимим доказами в розумінні ст. 57-60 ЦПК України. Аналізуючи приведені вище норми права та розглядаючи і вирішуючи спір на засадах змагальності та диспозитивності відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України та оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку що позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню в заявлений позивачем спосіб не підлягають. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України поверненню не підлягають.

Outcome: dismissed