Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

15 березня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий в»їзд/виїзд за межі України та на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) без згоди та супроводу батька, в супроводі матері. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 24.04.2004 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Від сумісного життя сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Рішенням Кіровського районного суду м. Донецьк від 8 листопада 2010 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем ніяких стосунків не підтримує. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає. Позивач і її малолітня дитина [PERSON] зареєстровані у Донецькій області - у [ADDRESS], а в теперішній час фактично проживають у [ADDRESS] Позивач просить надати її малолітній дитині [PERSON], 2004 року народження, дозвіл на тимчасовий виїзд для відповідчинку та оздоровлення за межі України до країн ЄС, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Королівства Великої Британії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Чорногорії, Об»єднаних Арабських Еміратів, Азербайджанської Республіки, Республіки Грузії, та на в»їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO] року народження, в супроводі матері [PERSON], [INFO], для відвідування дому та близьких родичів. Позивач в судове засідання не з»явилася, про час та місце розгляду справи була попереджена у встановлений спосіб, просила позов задовольнити, а справу розглянути без її участі(а.с.38-40). Відповідач про час та місце розгляду справи був попереджений телефонограмою, зареєстрованою у журналі телефонограм за № 301 від 16.03.2016 року, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутності суду не надав(а.с.37). Тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі надані позивачем, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO] року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції м. Донецьк(а.с.16). Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 5 листопада 2010 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2010 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 13,17-18). Згідно із Довідкою №3005006993 від 21 січня 2015 року [PERSON], [INFO], яка народилася у м. Донецьк, разом із малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у [ADDRESS] (а.с. 23). Позивач зареєстрована у [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до пункту 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Частиною 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Позивач просила надати дозвіл її малолітній дитині [PERSON], 2004 року народження, на в»їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) без згоди та супроводу батька [PERSON], 1975 року народження, в її супроводі для відвідування дому та близьких родичів. Вирішуючи питання щодо надання дозволу дитині позивача на виїзд/в»їзд у м. Донецьк, Донецької області, де вони зареєстровані, суд враховує те, що на території, яка тимчасово непідконтрольна державі Україна, знаходиться житло позивача, її батьки і родичі і вони не можуть бути позбавлені права на підтримання родинних відносин з ними. За таких обставин, суд вважає за можливе надати дозвіл на в»їзд/виїзд на тимчасово неконтрольовану територію (зону проведення АТО) у м. Донецьк Донецької області її неповнолітній дитині [PERSON], 2004 року народження, без дозволу і супроводу батька [PERSON], 1975 року народження, для відвідування дому та близьких родичів строком до 23 березня 2019 року. Що стосується вимог позивача щодо надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини без згоди одного з батьків для відповідчинку та оздоровлення за межі України до країн ЄС, Російської Федерації, Республіки Білорусь, Королівства Великої Британії, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Чорногорії, Об»єднаних Арабських Еміратів, Азербайджанської Республіки, Республіки Грузії, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звіко- і відеозаписів, висновків експертів. Однак позовні вимоги позивача в цій частині не підтверджені жодним доказом, бо позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюватиметься в інтересах дитини, зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну. Крім того, можливе направлення позивача у відрядження за кордон, на чому наголошувала позивач, не гарантує забезпечення інтересів дитини, оскільки позивачем не доведено, де конкретно і з ким буде проживати дитина та чим буде займатися під час відсутності матері. Надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, про що просить позивачка, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства, зокрема, Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу, а дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено. А також, ухвалюючи рішення щодо вимог в цій частині позову, суд виходить з того, що відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, довгий час участі у вихованні та утриманні дитини не приймає у зв»язку з проживанням на тимчасово непідконтрольній Україні території Донецької області, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Тому суд приходить до висновку про те, що в цій частині позовні вимоги позивача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного, та

Outcome: partial