Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

16 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування свого позову зазначила, що [INFO] померла її бабуся [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 5,400га, розташованої на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала бабусі на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 10 лютого 2005 року і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010512400444. Вона є єдиним спадкоємцем за законом за правом представлення, оскільки її батько - [PERSON], син спадкодавці, помер за її життя [INFO]. У передбачений законодавством шестимісячний строк вона звернулася до Межівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а в червні 2013 року - для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Проте, 18 червня 2013 року їй було відмовлено у зв'язку з тим, за оформленням спадщини на спірну земельну ділянку звернулася відповідачка [PERSON], яка надала заповіт, згідно якого [PERSON] заповіла їй право на земельну частку (пай) згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) і тому між ним виник спір щодо предмета спадкування. В заповіті спадкодавець [PERSON] заповіла [PERSON] право на земельну частку (пай), яке належало їй згідно сертифіката на право на земельну частку (пай), а, між тим, на момент відкриття спадщини їй належала певна річ - земельна ділянка площею 5,400га, розташована на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, на підставі Державного акту. Вважає, що заповіт не охоплює спадкове майно, яке мається в наявності на момент відкриття спадщини, оскільки право на земельну частку (пай) є майновим правом, а земельна ділянка, виділена в натурі - речовим правом, що є різними поняттями. Позивачка просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 5,400га, розташовану на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті її бабусі [PERSON], померлої [INFO]. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять суд їх задовольнити. Представник відповідача Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області в судовому засіданні заперечує проти заявлених позовних вимог. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Відповідачка подала суду заперечення, в яких зазначила, що право на спадкування, згідно ст.1223 ЦК України мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Тобто позивачка взагалі не має право на спадкування, оскільки заповіт позбавляє її такого права. Вважає, що, оскільки в ст.1233 ЦК України не зазначені особи, передбачені в ст.1266 ЦК України, то [PERSON] взагалі немає ніякого права на спадщину. В зазначеному заповіті [PERSON] заповіла [PERSON] право на земельну частку (пай) яке належало їй згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), чим на випадок смерті призначила свого спадкоємця. Одержання Державного акту на право власності на земельну ділянку спадкоємцем ніяким чином не змінило рішення [PERSON], оскільки це похідний документ від сертифікату і отримується взамін нього, що на момент обміну носило масовий характер і фактично не залежало від волі спадкодавця. Вважає, що стосовно майнового і речового права на земельну ділянку, зазначених позивачем, ніяк не впливає на волю спадкодавця призначити саме її спадкоємицею конкретного майна - земельної ділянки. Посилання позивачки на ст.392 ЦК вважає неправомірним, оскільки в ній йдеться мова про власників майна, ким вона не являється стосовно спірної земельної ділянки. Просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з урахуванням наступного. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Іванівським сільським ЗАГС Межівського району Дніпропетровської області 06 травня 1967 року, підтверджується, що [PERSON] є матір'ю [PERSON]. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Павлоградським міським ЗАГС Дніпропетровської області 08 червня 1989 року, підтверджується, що [PERSON] є батьком [PERSON]. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області 06 листопада 2008 року, підтверджується, зо [PERSON] помер [INFO]. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Межівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 13 лютого 2013 року, підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] в с. Новопавлівка, Межівського району, Дніпропетровської області. Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ДП №119449, виданого 10 лютого 2005 року на ім'я [PERSON], підтверджує її право на земельну ділянку площею 5,400га, розташовану на території Новопавлівської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Заповітом, складеним 05 липня 2004 року, підтверджується, що [PERSON] на випадок свої смерті зробила розпорядження: право на земельну частку (пай), яке належить їй згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП №0286180, виданого Межівською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 17 червня 1999 року, заповіла [PERSON]. Позивач у своєму позові посилається на ст. 392 ЦК України, суд вважає що таке посилання на норми даної статті є хибними оскільки позивач не являється власником даної земельної ділянки і на момент вчинення заповідального правочину власником була померла [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори від 18 червня 2013 року, заявами до нотаріальної контори від [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що останні зверталися з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], проте їм було відмовлено у зв'язку з тим, що між ними виник спір щодо предмета спадкування. Так, дійсно позивачка є спадкоємцем за правом представлення, передбаченим ст.1266 ЦК України, та в разі відсутності заповіту може приймати спадщину за правилами, передбаченими ч.2 ст.1223 ЦК України, за яким у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу, оскільки за правом представлення вона б зайняла першу чергу спадкоємців, передбачену ст.1261 ЦК України. Проте це не дає їй право у даному випадку право на спадщину з огляду на наступне. Відповідно до пунктів 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, слід приймати до уваги, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства Згідно п.17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Земельний сертифікат - це документ, який посвідчує право особи на земельну частку (пай) і містить відомості про її вартість та розмір в умовних кадастрових гектарах. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на земельну ділянку. Таким чином, спадкодавець реалізувала своє право на приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 ЗК України, шляхом переведення свого майнового права в речове. Майнове право - це суб'єктивне право учасників правовідносин, які пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також з тими матеріальними вимогами, які виникають з приводу розподілу і обміну майна. Майнові права - права власника, який здійснює право господарського відання майном, а також зобов'язальні права (наприклад на відшкодування шкоди), права авторів на винагороду, спадкові права. Речове право - це встановлене в межах закону безпосереднє панування особи над річчю, внаслідок чого виникає обов'язок усіх і кожного не порушувати це право. Речовими правами є право власності та обмежені речові права. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Ч.1 ст.1223 - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповіт повинен відповідати вимогам, встановленим для вчинення правочинів. Однією з вимог, передбачених чинним законодавством є те, що, згідно ч.3 ст.203ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зважаючи на те, що спадкодавець під час складення заповіту заповідала право на земельну частку (пай), незважаючи на те, що вона реалізувала це право шляхом приватизації конкретної земельної ділянки та отримання Державного акта на право власності на землю, суд вважає встановленим той факт, що внутрішнє волевиявлення було направлене на передачу спірної земельної ділянки особі, зазначеній у заповіті. Саме тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed