Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

17.09.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Національного музею народної архітектури та побуту України про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, ( а.с., 1 4), в якій позивач просив суд винести рішення, яким: - наказ генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення [PERSON]В.» визнати незаконним та скасувати; - визнати незаконним звільнення [PERSON] з посади начальника відділу юридичного га кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України; - поновити [PERSON] на роботі на посаді начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю Національного музею народної архітектури та побуту України або на посаді керівника юридичної служби незалежно від назви структурного підрозділу з 09.09.2015 р.; - стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України, (код ЛРПОУ 03922125), на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]): - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.09.2015 р. по день винесення рішення суду: - моральну шкоду у зв'язку з незаконним звільненням в розмірі 5000.00 грн. (п'ять тисяч грн. 00 коп.); - судові витрати. - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць. Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обґрунтовував наступним: 31.01.2012 р. наказом генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України (далі за текстом - НМНАПУ) його було призначено на посаду завідувача відділу кадрів. Наказом генерального директора НМНАПУ від 03.05.2012 р. № 168 «Про переведення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України» та за погодженням Міністерства культури України від 24.04.2012 року № 1147/11/13-12 «Щодо погодження призначення на посаду керівника юридичної служби (юрисконсульта)» його переведено на посаду начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю. Наказом генерального директора НМНАПУ від 09.09.2015 р. № 676 «Про звільнення [PERSON]В.», (далі за текстом - Наказ 676), його звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю за прогул, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Наказ 676 на його думку є незаконним та підлягає скасуванню в силу таких обставин. Він є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, (далі за текстом - ППО ВПС), та входить до складу профкому. 14.08.2015 р. терміново був скликаний профком ППО ВПС. Терміновість була обумовлена тим, що наказом генерального директора НМНАПУ від 13.08.2015 р. № 578 «Щодо штатного розпису» з 14.08.2015 р. вводився в дію новий штатний розпис НМНАПУ та в порушення прямих норм ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» адміністрацією НМНАПУ не було надано ППО ВПС жодної інформації щодо зазначеного штатного розпису. Також на обговорення ставились питання про можливі негативні наслідки та недоліки, що пов'язані з введенням зазначеного штатного розпису. Витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6 підтверджується його присутність 14.08.2015 р. на роботі та свідчить про його незаконне звільнення. Звертає увагу на те, що всі без виключення засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням (площа НМНАПУ відповідно до Рішення Київської міської Ради від 17.07.2008 р. № 48/48 складає 131.55 га.). Також, вважає Наказ № 676 незаконним виходячи з наступного. Наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 120 «Про призначення службової перевірки та відсторонення окремих посадових осіб від виконання посадових обовязків», (далі за текстом - Наказ 120), його було відсторонено від виконання посадових обов'язків, а наказом генерального директора НМНАПУ від 11.06.2015 р. № 121 «Про оголошення догани», (далі за текстом - Наказ 121), йому оголосили догану. Оскільки у нього були побоювання у подальшому незаконному звільнені, накази 120 та 121 були оскаржені в судовому порядку. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 21.07.2015 р., (справа № 368/1084/15-ц), накази 120 та 121 визнані незаконними та скасовані. Проте, відповідач, на виконання зазначеного рішення суду, не видав відповідного наказу, (розпорядження), про скасування незаконних наказів 120 та 121. Більш того, 03.08.2015 року, (день набрання рішенням суду законної сили), всупереч Статуту НМНАПУ та наказу Міністерства культури України від 14.10.2013 р. № 974 «Про затвердження структури Національного музею народної архітектури та побуту України» відповідач виніс наказ від 03.08.2015 року № 158 «Щодо внесення змін до наказу № 705 від 29.12.2012 р. «Про розподіл функціональних обов'язків і повноважень між заступниками директора та затвердження посадових (робочих) інструкцій», мета якого полягала у виведені з його підпорядкування сектору діловодства і контролю, який є невід'ємною частиною відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю, який він очолював. Наказ № 676 був виданий на підставі акту від 14.08.2015 p.. який підписали перший заступник директора [PERSON], начальника сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю [PERSON], та старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю, - [PERSON] Вагомою обставиною є те, що [PERSON] та [PERSON] мають неприязне ставлення та вороже налаштовані по відношенню до нього, оскільки 16.04.2015 р. ним було проведено перевірку ведення та реєстрації вихідної документації сектором діловодства і контролю за період з 01.01.2015 р. по 15.04.2015 р. Зазначеною перевіркою було виявлено численні грубі порушення, що допускались працівниками сектору діловодства і контролю під час ведення та реєстрації вихідної документації, про що було складено відповідний акт. За результатами зазначеної перевірки службовою запискою від 23.04.2015 р. № 253, (яку йому довелося реєструвати власноруч, оскільки [PERSON] та [PERSON]. всупереч своїм посадовим обов'язкам, категорично відмовились це робити), ним було ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани [PERSON] та [PERSON] за неналежне виконання посадових обов'язків та допущення грубих порушень під час їх виконання. Службовою запискою від 04.09.2015 р. № 598 ним було повторною ініційовано притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] та [PERSON] за недотримання порядку реєстрації розпорядчих документів, які мають обліковуватись за окремими реєстраційними формами, порушення Інструкції з загального діловодства в НМНАПУ та Положення про відділ юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю. Звертає увагу, що із самим актом від 14.08.2015 р. його ознайомили о 14:50 год. 03.09.2015 року, який був додатком до розпорядження генерального директора НМНАПУ від 03.09.2015 року № 180 «Щодо надання пояснень». Отже, на тлі неприязного ставлення до нього [PERSON] і [PERSON] та появою акту від 14.08.2015 р. вбачається чіткий причинно-наслідковий звязок, що стало основною підставою для винесення Наказу № 676, яким його незаконно звільнили. Також, додатковими підставами для винесення Наказу № 676 є його службова записка від 07.09.2015 р. № 600, в якій він надав пояснення щодо його місця перебування протягом робочого дня 14.08.2015 р. та службова записка заступника начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення, діловодства і контролю від 08.09.2015 р - № 608, якою констатувався систематичний характер порушення ним [PERSON] внутрішнього трудового розпорядку та з урахуванням дисциплінарного стягнення запропоновано звільнити його із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення звільнення відбувається на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Звертає увагу на те, що акт від 14.08.2015 р. був складений особами, до завдань та обов'язків яких, згідно посадових інструкцій, функції контролю за дотриманням трудової дисципліни не входять. Також дивною є ще та обставина, що до складення зазначеного акту не були залучені працівники сектору кадрового забезпечення, прямими обов'язками яких є здійснення контролю за дотриманням трудової дисципліни по НМНАПУ. Важливо зазначити, що сектор діловодства і контролю разом із усією документацією з основної діяльності установи, розташований в приміщені приймальні генерального директора НМНАПУ, при цьому окрім обов'язків діловодів [PERSON] і [PERSON]JI. виконують функцію секретарок генерального директора. З огляду на зазначене, та враховуючи площу НМНАПУ, вбачається, що акт від 14.08.2015 р. було навмисне сфабриковано з метою помсти йому за ініціювання притягнення до дисциплінарної відповідальності останніх. Крім того, відповідач проігнорував вимоги ч. 3 ст. 252 КЗпП України та не звернувся до ППО ВПС за отриманням попередньої згоди на його звільнення, що підтверджується довідкою від 17.09.2015 р. № б/н. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, враховуючи те, що в результаті незаконного звільнення йому не було нараховано заробітну плату - відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також слід зазначити, що вказані дії з боку відповідача є порушенням його законних прав на працю та завдали йому моральних страждань. Моральна шкода, завдана йому в результаті незаконного звільнення, полягає у наступному. Так, ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право па працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на життя. Незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань. Він втратив душевний спокій, все частіше перебуває у роздратованому, вкрай пригніченому стані та знаходиться у постійному пошуку засобів для забезпечення належною рівня життя. З огляду на те, що він не має власного житла, йому доводиться його винаймати, а незаконні дії відповідача змушують його прикладати додаткові зусилля по організації свого життя. Відповідач позбавив його не тільки права на працю, стабільного заробітку, а і можливості належним чином сплачувати за житло, чим створив низку передумов, які призвели до порушення його звичного ритму життя, позбавило душевного спокою та втрати впевненості в завтрашньому дні. Окрім того, він є студентом і має зобов'язання щодо сплати за освітні послуги, а своїми незаконними діями відповідач позбавив його можливості сплачувати за навчання, що негативно вплине на його майбутнє. Думки про те, що отримання освіти може стати неможливим у наслідок неспроможності виконувати грошові зобов'язання, не дають йому спокою, а сильні переживання викликають безсоння. Цілком розуміє, що стан постійного стресу, моральне пригнічення, що межує з депресією, в подальшому може негативно відобразитись на його здоров'ї, але усвідомлення того, що його життя і плани на майбутнє стали заручниками незаконних дій відповідача не дають спокою. Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237 - 1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює в 5000.00 (п'ять тисяч грн. 00 коп.) гривень. Його позовні вимоги випливають з трудових правовідносин, тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. 17.09.2015 року автоматизованою системою документообігу суду для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 95). 21.09.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст..ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження та призначено справу до слухання, ( а.с., 96). 18.12.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача, ( а.с., 171 174), - Національного музею народної архітектури та побуту України наступного змісту: В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться цивільна справа № 368/1734/15-ц за позовом [PERSON] до Національного музею народної архітектури та побуту України (або [PERSON]) про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Проаналізувавши позовні вимоги [PERSON], вважає їх необгрунтованими з наступних підстав. Начальник відділу юридичного та кадрового забезпечення [PERSON] був звільнений відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України внаслідок прогулу, (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), який мав місце 14 серпня 2015 року. Факт відсутності [PERSON] на робочому місці зафіксований згідно з [PERSON] від 14 серпня 2015 року, який підписали перший заступник директора [PERSON], начальник сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON], старший діловод сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON] 03 вересня 2015 року розпорядженням № 179 генерального директора [PERSON] [PERSON] зобовязано начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON] надати письмові пояснення. 08 вересня 2015 року заступник начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON] відповідно до службової записки надав пропозиції генеральному директору [PERSON] щодо звільнення з займаної посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON] відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. 09 вересня 2015 року наказом № 676 [PERSON] звільнено з посади начальника відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю. В своєму позові [PERSON] повідомив суду обставини, що не підтверджені належними доказами, зокрема, «14.08.2015 р. терміново був скликаний профком первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України (далі - ППО ВПС).» На якій правовій підставі в робочий час відбулося засідання профкому ППО ВПС невідомо, при цьому матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факти повідомлення працівників Національного музею народної архітектури та побуту України про те, що 14 серпня 2015 року буде проводитись засідання профкому ППО ВПС. [PERSON] ППО ВПС не зверталося до адміністрації [PERSON] із повідомленням про дату та місце проведення засідання профкому ППО ВПС, про що свідчить довідка від 10 листопада 2015 року № 155 . - «Витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14.08.2015 р. № 6 підтверджується моя присутність 14.08.2015 р. на роботі та свідчить про моє незаконне звільнення... всі без виключення засідання профкому ППО ВПС проходять на території НМНАПУ і 14.08.2015 р. не було виключенням (площа НМНАПУ відповідно до рішення Київської міської Ради від 17.07.2008р. № 48/48 складає 131,55 га». Згідно з витягом з протоколу засідання профкому ППО ВПС від 14 серпня 2015 року № 6 не зазначено місце проведення цього засідання, з огляду на що місцезнаходження [PERSON] на робочому місці 14 серпня 2015 року не підтверджується. Згідно з відомостями журналу обліку прибуття та вибуття на роботу за 2015 рік в графі «14 серпня 2015 року» підпис [PERSON] про прибуття на роботу відсутній. Проаналізувавши позов, [PERSON] вигадав версію, за якою його звільнення сфабрикували, при цьому з невідомих причин позивач не повідомляє, або замовчує обставини, які дійсно мають правове значення для вирішення цивільної справи, а саме: - час прибуття [PERSON] на роботу 14 серпня 2015 року та належні докази, що підтверджують факт прибуття; - мета екстреного проведення засідання профкому ППО ВПС в робочий час, коли фактично здійснювався відрив працівників [PERSON] від роботи; - перелік працівників [PERSON], які приймали участь в засіданні профкому ППО ВПС 14 серпня 2015 року; - місце проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС; - період часу проведення 14 серпня 2015 року засідання профкому ППО ВПС; - рішення, що приймалися на засіданні профкому ППО ВПС; - хто був головуючим та секретарем засідання профкому ППО ВПС; - час вибуття [PERSON] з роботи 14 серпня 2015 року. Зазначені обставини та докази, що їх підтверджуюь, повинні бути зясовані судом, оскільки мають вирішальне правове значення для винесення законного рішення. Відповідно до статті 42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавець зобов'язаний сприяти створенню належних умов для діяльності профспілкових організацій, що діють на підприємстві, в установі або організації. Надання для роботи виборного профспілкового органу та проведення зборів працівників приміщень з усім необхідним обладнанням, зв'язком, опаленням, освітленням, прибиранням, транспортом, охороною здійснюється роботодавцем у порядку, передбаченому колективним договором (угодою). Як повідомив в судовому засіданні свідок [PERSON], засідання профкому ППО ВПС проводилося 14 серпня 2015 року в кабінеті голови ППО ВПС [PERSON] в період робочого часу з 11 години 30 хвилин до 14 години 00 хвилин, при цьому, як зазначалося раніше, про проведення цього заходу адміністрація [PERSON] проінформована не була. Звертає увагу, що згідно з довідкою Національного музею народної архітектури та побуту України від 02 грудня 2015 року № 1/412, що є в матеріалах справи, вказується, що керівництво ППО ВПС не зверталося до [PERSON] з приводу укладення господарських договорів щодо оренди будинків, приміщень, споруд, меблів та техніки. Так само до адміністрації [PERSON] не було звернень і від Обєднаного представницького органу Первинних профспілкових організацій [PERSON] (далі - ОПОППО). Доказів проведення засідання профкому ППО ВПС на протязі робочого часу 14 серпня 2015 року до суду не надано. Щодо посилання [PERSON] про те, що він є членом ППО ВПС, та при звільненні за пунктом 4 статті 40 Кодексу законів про працю України керівництво [PERSON] мало отримувати згоду профспілкової організації, повідомляє, що керівництво [PERSON] не володіло інформацією про те, що [PERSON] є членом ППО ВПС. Це підтверджується матеріалами цивільної справи, зокрема, довідкою від 10 листопада 2015 року № 154, згідно з якою повідомляється, що за даними журналу обліку вхідної кореспонденції за період з 01 січня 2010 року по 10 листопада 2015 року інформація, (документи), про те, що працівник [PERSON] є членом первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України, до Національного музею народної архітектури та побуту України не надходила. Також за довідкою бухгалтерії Національного музею народної архітектури та побуту України у період з 31 січня 2012 року по 09 вересня 2015 року відрахування із заробітної плати на оплату членських внесків Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників музею архітектури та побуту України працівника [PERSON] не здійснювались. Окремо привертає увагу до думки колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладена в ухвалі від 03 березня 2010 року № 2, згідно з якою зазначається, що рішення профспілки при вирішенні питання про звільнення працівника з роботи має рекомендаційний характер, законом порядок його оскарження не передбачений. Відповідно до частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації, (профспілкового представника), в дачі згоди на звільнення працівника, (частина перша цієї статті), розглядає спір по суті. Висновки [PERSON] про те, що його звільнення є сфабрикованим, оскільки він мав несприятливі відносини зі своїми підлеглими, зокрема, начальником сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON] та старшим діловодом сектору діловодства і контролю відділу юридичного та кадрового забезпечення діловодства і контролю [PERSON], є безпідставними та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. При цьому свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила суду про те, що вона не має до [PERSON] ніякого негативного ставлення. Крім того, свідок зазначила, що 14 серпня 2015 року близько о 15 годині вона неодноразово телефонувала [PERSON] з приводу вручення повістки з військкомату про мобілізацію, але останній відповів, що не може отримати її в цей день, тому забере її в понеділок, (17 серпня 2015 року). За показами свідка [PERSON] повістку [PERSON] отримав у вівторок 18 серпня 2015 року, оскільки 17 серпня також він був відсутній на роботі. Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підставі викладеного, враховуючи, що [PERSON] не надав до суду жодних належних доказів перебування 14 серпня 2015 року на роботі,

Outcome: partial