Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

16.02.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, яким просив винести рішення, яким включити позивача в число співвласників квартири [ADDRESS], визнати розпорядження (наказ) органу приватизації виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 28134 від 18.08.2009 року недійсним, а також визнати свідоцтво про право власності на житло: квартиру [ADDRESS], недійсним. В обґрунтування своїх вимог вказує, що тим, що з 23.07.1979 року він був зареєстрований разом зі своєю матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. 05.05.1995 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області до 6 років позбавлення волі. Звільнений 18.09.1998 року. В період часу відбуття позивачем покарання без відома і згоди позивача за заявою відповідача 1 [PERSON] 17.11.1995 року позивач був знятий з реєстрації. 07.05.1999 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до 2 років позбавлення волі. 06.04.2001 року був звільнений в зв'язку з відбуттям покарання. 20.10.2005 року позивач був засуджений колегією суддів Судової палати по кримінальним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області до 4 років позбавлення волі. 22.06.2009 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до З років 6 місяців позбавлення волі. 27.01.2012 року був звільнений умовно-достроково на 6 місяців 28 днів. 09 жовтня 2012 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до 7 місяців позбавлення волі по статті 395 КК України. Після відбуття покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду від 09.10.2012 року та звільнення з місць позбавлення волі в квітні 2013 року позивачу стало відомо, що відповідач 1 [PERSON] приватизувала спірну квартиру згідно розпорядження (наказу) органу приватизації виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 28134 від 18.08.2009 року, про що відділом по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Павлоградської міської ради 18.08.2009 року було видане свідоцтво про право власності на житло. Враховуючи, що на момент здійснення відповідачем приватизації спірної квартири за позивачем зберігалось право користування нею та отримання її у власність, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. В судовому засіданні 07.05.2015 р. позивач, представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити. У судове засідання 25.05.2015 р. був належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, причини неявки суду невідомі, подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] проти задоволення позову заперечували у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову вказували, що твердження позивача про те, що останній був знятий з реєстрації (виписаний) з квартири [ADDRESS] за заявою саме відповідача 1 [PERSON], не відповідає дійсності. Зазначає, що не виписувала відповідача з квартири, оскільки в 1995 році їй було лише 15 років, основним наймачем спірної квартири була бабуся відповідача 1, [PERSON]. Вказує, що відповідач достеменно знав про те, що він був виписаний із спірної квартири. Вказує, що позивач стояв на обліку в ВДІМ у зв'язку з адміністративним наглядом ще в 2008 році. При адміністративному нагляді перевіряється місце реєстрації особи, отже в міліції з'ясовували, що він ні де не зареєстрований і йому про це не могли не повідомити. Також відповідач в 2011 році отримав паспорт, перебуваючи в місцях позбавлення волі, в якому була відсутня відмітка про реєстрацію (прописку) в спірній квартирі. 02.02.2012 року він зареєструвався в квартирі. Це свідчить, що позивач був обізнаний про зняття його з реєстрації задовго до квітня 2013 року. Відповідно до редакція ст. 71 ЖК України, чинної станом на 17.11.1995 року, за відповідачем не зберігалось житлове приміщення в період відбування ним покарання, тому він був на законних підставах знятий з реєстрації (виписаний) в квартирі [ADDRESS], а приватизація квартири у власність (приватизація) була здійснена, враховуючи зареєстрованих осіб. Відповідачі Павлоградська міська рада, Виконавчий комітет Павлоградської міської ради, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду невідомі, подали письмові заперечення, якими проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, зазначаючи, що п.7 ч.3 ст.71 Житлового кодексу УСРС, де зазначено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі -протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї, викладено у даній редакції у 2000 році Законом України від 02 березня 2000 року № 1525- III, опублікованим 30.03.2000 р. у газеті «Голос України», відтак посилання позивача, що за ним повинно було зберігатися жиле приміщення, є безпідставним, а зняття з реєстрації позивача 17 листопада 1995 року відбулося відповідно до норм чинного на той час законодавства. Відтак, на час приватизації квартири [ADDRESS] у позивача не збереглося право на мешкання у вищевказаній квартирі, і він не міг бути включений до числа співвласників квартири. Розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Павлоградської міської ради від 18.08.2009 року та свідоцтво про право власності на житло за адресою [ADDRESS] є правомірними та такими, що відповідають вимогам житлового законодавства України. Представник подав заяву про розгляд справи без участі даних відповідачів. Третя особа, Павлоградський районний відділ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлена, у судове засідання не з'явилась, подала заяву подав заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до довідки ПП «КП-1» від 14.01.2015 р. позивач [PERSON] був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] 23.07.1979 р. разом із матір'ю, виписаний 17.11.1995 р. та знов зареєстрований 02.02.2012 р. (а.с.6). 20.07.2009 р. відповідач 1 [PERSON] подала заяву про приватизацію [ADDRESS] (а.с.80). До заяви була додана довідка ПП «К-П-11» форми № 4, з якої вбачається, що в квартирі зареєстрована тільки [PERSON], дата реєстрації 06.11.2007 р. Інформація про тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігається жиле приміщення у відповідності до вимог чинного на той момент законодавства, відсутня. Відповідно до ст.ст. 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»та п.п. 5, 19 Положення Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» передача займаних квартир у спільну сумісну власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири підтверджується письмово і додається до заяви. При приватизації житла до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Розпорядженням органу приватизації Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 28134 квартира [ADDRESS] була передана в приватну власність [PERSON] (а.с.79). Судом встановлено, що вказане розпорядження не містить дати його прийняття. У свідоцтві про право власності на квартиру [ADDRESS], видане відділом по обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради, який має похідний характер від вищезазначеного розпорядчого акту, номер розпорядження органу приватизації зазначено вірно № 28134, при цьому додатково зазначено його дату - 18.08.09 (а.с.78). Згідно вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2005 року у справі № 1839 позивач [PERSON] був засуджений до 4 років позбавлення волі, при цьому із вироку вбачається, що 07.05.1999 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до 2 років позбавлення волі. 06.04.2001 року був звільнений в зв'язку з відбуттям покарання; 22.06.2009 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до З років 6 місяців позбавлення волі. 27.01.2012 року був звільнений умовно-достроково на 6 місяців 28 днів.; 10 жовтня 2012 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до 7 місяців позбавлення волі по статті 395 КК України. Згідно вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.10.2005 року у справі № 1839 позивач [PERSON] був засуджений до 4 років позбавлення волі, при цьому із вироку вбачається, що 05.05.1995 року позивач був засуджений до 6 років позбавлення волі. Звільнений 18.09.1998 року; 07.05.1999 року позивач був засуджений до 2 років позбавлення волі. 06.04.2001 року був звільнений в зв'язку з відбуттям покарання (а.с.8-10). 22.06.2009 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до З років 6 місяців позбавлення волі (а.с.11-12). 27.01.2012 року був звільнений умовно-достроково на 6 місяців 28 днів.; 10 жовтня 2012 року позивач був засуджений Павлоградським міськрайонним судом до 7 місяців позбавлення волі по статті 395 КК України (а.с.13-14). Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(в чинній на той час редакції) якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч.2 ст.8 цього ж Закону, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). П. 7 ч.3 ст.71 ЖК УРСР (в редакції 1983 року) встановлено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. (частина 3 даної статті) Аналізуючи вищезазначені норми, суд приходить до висновку, що за позивачем зберігалось право користування жилим приміщенням протягом всього строку перебування під слідством і судом та протягом шести місяців з дня закінчення цього строку. Стаття 47 Конституції України говорить, що особа не може бути позбавлена права на житло інакше, ніж на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, аналіз чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства та обставин справи свідчить, що за позивачем зберігалось право на житло протягом всього часу перебування під слідством і судом, а також після моменту засудження протягом шести місяців (ч.4 ст.71 ЖК). І лише після цього часу, позивач міг бути визнаний таким, що втратив право на житло, у визначений законом спосіб, тобто в судовому порядку (ст.72 ЖК). Сторонами не надано, а судом не здобуто доказів, які б свідчили про наявність рішення суду, яким позивача визнано таким, що втратив право на спірне житлове приміщення (а.с.6, 53, 103), або те, що позивач добровільно виписавзя (знявся з реєстрації) у спірній квартирі 17.11.1995 року, під час відбування ним покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.05.1995 року. Відтак, суд приходить до висновку, що позивач не втратив права на житло і за ним таке право зберігалось протягом всього часу, в тому числі й на момент видачі спірного свідоцтва про право власності. Враховуючи, що під час проведення процедури приватизації квартири [ADDRESS] було порушено встановлений законом порядок, суд приходить до висновку про необхідність визнання недійсним розпорядження органу приватизації Виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 28134 від 18.08.2009 року про передачу у приватну власність [PERSON] квартири [ADDRESS]. На підставі вказаного розпорядження відповідачу [PERSON] відділом по обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 316 ЦК України дано визначення право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходиться до висновку про необхідність визнання недійсним про право власності на квартиру [ADDRESS], видане відділом по обліку та розподілу житлової площі Виконавчого комітету Павлоградської міської ради згідно розпорядженням органу приватизації № 28134 від 18.08.2009 року [PERSON]. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому відновлення становища, яке існувало до порушення, є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Що ж стосується вимоги позивача про включення його позивача в число співвласників квартири [ADDRESS], то подібний спосіб захисту не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, не може бути визнаний таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити за необґрунтованістю та відсутністю правових підстав для її задоволення. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial