Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

17.10.2017 [PERSON] звернулась до суду з позовом до громадянина [PERSON] Республіки[PERSON] [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що від спільного проживання сторони мають дитину [PERSON] [PERSON], [INFO]. Донька знаходиться на утриманні позивача, відповідач добровільно не надає допомоги на утримання дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач має постійний дохід, а тому в нього є можливість сплачувати аліменти. Просила суд стягувати з [PERSON] [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. 15.12.2017 набрав чинності Закон України № 2147-VIII від 03.10.2017, за яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України) викладено у новій редакції. Відповідно до пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.01.2018 розгляд справи було продовжено за правилами ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017, в порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи у судове засідання. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності без проведення фіксації судового засідання технічними засобами. У заяві вказала, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі за її відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом засобами електронної пошти, враховуючи, що між Україною та Південною Африкою відсутній міжнародний договір про правову допомогу у цивільних справах. Клопотань про направлення судового доручення про вручення документів, отримання доказів, проведення окремих процесуальних дій на території іншої держави, сторони не заявляли. Так, відповідачу на його електронну пошту було направлено копію позовної заяви з додатками, із перекладом на англійську мову, а також повідомлення про дату, час та місце судового засідання. Від відповідача неодноразово надходили листи на електронну пошту суду, за змістом яких просив не розглядати справу по суті, оскільки він звернувся у порядку, встановленому Конвенцією про цивільно-правові аспекти викрадення дітей, із заявою до компетентних органів про сприяння поверненню дитини [PERSON] [PERSON] з України до [PERSON] Республіки. Разом із тим, відповідно до статті 16 вказаної Конвенції після одержання повідомлення про незаконне переміщення або утримування дитини відповідно до статті 3 Конвенції, судові або адміністративні органи Договірної держави, на територію якої була переміщена дитина, або на території якої вона утримується, не будуть вирішувати по суті питання про піклування доти, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції. Дана справа не стосується питань про піклування дитини, оскільки предметом спору є стягнення аліментів на утримання дитини, і жодні питання, повязані із визначенням місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав тощо судом у цій справі не вирішуються. Тому, суд, враховуючи повторну неявку відповідача у судове засідання, вважав за можливе розглянути справу у його відсутність, та з урахуванням думки позивача, ухвалив проводити розгляд справи в заочному порядку. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 4 червня 2014 р. у [PERSON] Республіці, м. Дурбан, народилась [PERSON] [PERSON], батьком якої є відповідач [PERSON] [PERSON], а матірю [PERSON], позивач у справі, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини із його перекладом на українську мову (а.с. 45). Відповідно до довідки Посольства України в [PERSON] Республіці від 10 березня 2015 р. № 61612/536-05, дитина зареєстрована громадянкою України (а.с. 6). Дитина знаходиться на утриманні матері, позивача по даній справі, з нею мешкає, що, зокрема, вбачається зі змісту позовної заяви, та не заперечується сторонами. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Згідно з положеннями частини першої статті 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобовязання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Згідно зі статтею 66 вказаного Закону, права та обовязки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. В силу частини першої статті 16 вказаного Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Враховуючи, що дитина [PERSON] [PERSON] є громадянкою України, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню правові норми держави Україна. Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК України), батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом встановлено, що між сторонами немає домовленості відносно утримання неповнолітньої дитини, зокрема, стосовно першочергових витрат на неї. З позовної заяви випливає, що відповідач працює і має стабільний дохід, а тому має можливість надавати допомогу на утримання дитини. Ці обставини також не спростовані відповідачем у поданих ним письмових заявах. Таким чином, відповідач має можливість надавати допомогу на утримання дитини, однак добровільно таку допомогу стабільно не надає. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [PERSON]. Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 182\~\~Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інше. Як розяснено у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Як свідчить зміст позовної заяви, відповідач працює, має постійне джерело доходу. Доказів стосовно наявності у відповідача інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Також, у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Отже, з урахуванням обставин, встановлених у судовому засіданні, та на підставі положень діючого законодавства України, суд вважає за доцільне встановити відповідачу розмір належних до сплати аліментів у розмірі 1/3 частки від його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, що відповідає заявленим позовним вимогам. Враховуючи викладене, суд задовольняє позов [PERSON] у повному обсязі. На підставі ст.ст. 19, 89, 141, 244245, 259, 264, 265, 272273, 274279, 280283, 289, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, суд

Outcome: approved