Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

15.09.2020 року позивач [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] , [INFO] , громадянина Турецької Республіки, в якому просить розірвати шлюб, укладений між сторонами та зареєстрований 24.11.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1626, посилаючись на те, що від шлюбу у сторін народилась дитина, однак, подружні стосунки не складаються, не має спільних інтересів, почуття поваги та любові остигли, спільне господарство не ведуть, шлюбні відносини фактично припинені, проживають окремо, примирення та збереження шлюбу неможливі, у зв`язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом. Спору щодо поділу спільного майна на теперішній час не існує. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2020 року вищевказану справу було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.09.2020 року справа була відкрита за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки підпадає під ознаки малозначної справи, з повідомленням /викликом/ сторін за наявними у справі матеріалами. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. Відповідно до ч.7 ст.187 ЦПК України судом для з`ясування зареєстрованого місця проживання сторін було здійснено запит до адресного бюро, з відповіді якого вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.10,11/. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала письмову заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вказавши, що шлюбні відносини припинені 2 роки назад, спору щодо аліментів не має, тому у зв`язку з розповсюдженням Covid 19 просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, із письмової заяви вбачається, що не заперечує проти розірвання шлюбу, аліменти на дитину сплачує в добровільному порядку, просить розглянути справу за його відсутності. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України - учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд вважає за можливе розглянути справу про розірвання шлюбу за відсутністю сторін, від яких надійшли письмові заяви, на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, письмові заяви сторін, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] , який народився у м.Стамбул Турецької Республіки, громадянин Республіки Туреччина, та [PERSON] , [INFO] , яка народилась у м.Ташкент Узбекистан, громадянка України, 24.11.2009 року уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1626, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 24.11.2009 року /а.с.7/. Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народилась дитина: [PERSON] , [INFO] , що вбачається із свідоцтва про народження від 29.09.2010 року серія [NUMBER] , батьками в якому вказані сторони по справі /а.с.5/. Суд, заслухавши пояснення подружжя приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, між ними втрачено почуття любові та поваги, збереження сім`ї неможливо та шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між ними не підтримуються на протязі двох років, спільного господарства сторони не ведуть, проживають окремо, матеріальну допомогу на дитину відповідач надає в добровільному порядку, спору щодо поділу спільного майна на теперішній час не існує. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 56 Закону України «Про міжнародне приватне право», форма та порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства визначається правом України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. У ст.18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено права у шлюбних і сімейних відносинах», зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно рекомендації Пленуму Верховного Суду України, викладених у постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України в новій редакції 2017 року. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На підставі ч.1 ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання та право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved