Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

16 червня 2015 року, представник позивачки [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та поділити наступне майно : нежитлове приміщення, загальною площею 7,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], однокімнатну квартиру, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 15,4 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та легковий автомобіль марки «Hyundai Elantra», кузов № [NUMBER], колір чорний, рік випуску 2008 р., д/н [NUMBER], які були придбані під час шлюбу сторін, стягнути з відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості ? частини однокімнатної квартири, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 15,4 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка складає 390000 грн. у розмірі 195000 грн., стягнути відповідача на користь позивачки грошову компенсацію вартості ? частини легкового автомобілю марки «Hyundai Elantra», яка складає 108624 грн. у розмірі 54312 грн. та виділити у власність позивачки і визнати за нею право власності за на нежитлове приміщення, загальною площею 7,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], мотивуючи це недосягненням угоди з відповідачем стосовно поділу вищевказаного майна. В судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позов. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав повністю, надавши при цьому суду особисту письмову заяву свого довірителя - відповідача [PERSON] про визнання позову і проханням про задоволення позову. Заслухавши доводи представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. За загальним правилом - кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона - повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі - розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд а дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України передбачено - об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором - є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 368,372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, стаття 369 ЦК України вказує, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, які у разі виділу є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду і який здійснюється в порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, якою передбачено, що якщо виділ у натурі частки спільного майна не допускається згідно із законом або не є можливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана співвласникові лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки зі спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється і така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Суд встановив, що шлюб між сторонами, зареєстрований 17.09.2011 р. - був розірваний 16.06.2015 р., що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 23.06.2015 р. (актовий запис № 128) (а.с. 25). Суд з`ясував і це було підтверджено представниками сторін, що під час перебування сторін у шлюбі, подружжя [PERSON], за спільні гроші придбало наступне майно : нежитлове приміщення, загальною площею 7,9 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], однокімнатну квартиру, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 15,4 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] та легковий автомобіль марки «Hyundai Elantra», кузов № [NUMBER], колір чорний, рік випуску 2008 р., д/н [NUMBER], яке було зареєстроване на ім`я відповідача та іншого спільного сумісного майна у сторін не має (а.с. 11-19). При чому, як підтвердили в судовому засіданні представники обох сторін, між позивачкою та відповідачем було досягнуто згоди щодо вартості однокімнатної квартири, загальною площею 32,3 кв.м, житловою 15,4 кв.м, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], яка за домовленістю сторін складає - 390000 грн. та вартості легкового автомобілю марки «Hyundai Elantra», кузов № [NUMBER], колір чорний, рік випуску 2008 р., д/н [NUMBER], яка за домовленістю сторін складає - 108624 грн. Крім цього, як підтвердив в судовому засіданні представник відповідача, його довіритель [PERSON] надав свою добровільну згоду на сплату ним грошової компенсації на користь позивачки [PERSON] з вартості ? частини вищевказаної квартири у розмірі 195000 грн. та з вартості ? частини легкового автомобілю марки «Hyundai Elantra» у розмірі 54312 грн. Враховуючи вищевикладене, а також факт визнання позову у повному обсязі відповідачем, що підтверджується його особистою письмовою заявою на адресу суду та визнання позову його представником, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved