Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

17.05.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подану через представника - адвоката Яковенка Олександра Сергійовича, до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. 21.05.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 12.07.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті на 21.09.2021 року. В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 07 квітня 2021 року, позивач [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу набула права власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала продавцям [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] по 1/2 частці кожній, на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Гуляйпільської міської Ради народних депутатів Гуляйпільського району Запорізької області від 12 березня 1997 року. 15 квітня 2021 року, новий власник [PERSON] зняла з реєстрації місця проживання колишню співвласницю [PERSON] . Проте, з 20 листопада 2008 року, у спірній квартирі продовжує бути зареєстрований член сім`ї попередніх власників - [PERSON] , [INFO] . Позивач, як новий власник, не має правових підстав для зняття з реєстрації відповідача, так як останній не був співвласником, а лише членом сім`ї колишніх власників. Отже, на даний час, відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади Гуляйпільської міської ОТГ про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований відповідач [PERSON] , який з 2019 року не мешкає у вищевказаній квартирі. Фактично на даний час у вищевказаній квартирі проживає лише позивач [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 2019 року не проживає у вищевказаній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей у будинку не має і взагалі не цікавиться будинком. Місце проживання та перебування відповідача позивачу не відоме. Будь-яку плату за користування квартирою не сплачує. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає понад двох років, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим об`єктивно порушуються права позивача. Відповідач не є членом сім`ї нового власника, яким є позивач [PERSON] . Реєстрація місця проживання сторонньої особи власника житла, об`єктивно створює перешкоди у користуванні вказаною квартирою. На даний час позивач має намір створювати нову сім`ю у новопридбаному житлі, а стороння особа буде створювати перешкоди у цьому. Обставин, які б свідчили про те, що за відповідачем зберігається житлове приміщення відсутні. Прохають усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач та її представник: адвокат Яковенко О.С. не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 21.09.2021 року представник позивача надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позов підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.37). В судове засідання відповідач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України (а.с.31), будь-яких заяв чи клопотань до суду за увесь час знаходження справи на розгляді не надав, відзив на позов не подав, про причини неявки не повідомив. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими для заочного розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 280-281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу з ухваленням заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] у м. Гуляйполе Запорізької області народилася позивач [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії № [NUMBER] , виданого 15.08.2017 року, орган, що видав 2327 та довідкою Управління «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради №10368119 від 14.05.2021 року (а.с.6, 7). Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 07.04.2021 року, [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] , продали [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Гуляйпільської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. 07.04.2021 року та зареєстровано в реєстрі за №178 (а.с.8-10), що підтверджується також копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності №251597263, сформованого 07.04.2021 року (а.с.11). Таким чином позивач є власницею квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії довідки, наданої 27.04.2021 року депутатом Гуляйпільської міської ради Шингур Л.О., засвідчено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] з травня 2019 року (а.с. 12). Відповідно до копії технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 22.02.2021 року, співвласниками по 1/2 частці вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-14). За даними домової книги, з 20 листопада 2008 року, у спірній квартирі зареєстрований член сім`ї попередніх власників - [PERSON] , [INFO] (а.с. 15-17). Факт реєстрації відповідача за адресою: [ADDRESS] підтверджується також Витягом з Реєстру територіальної громади Гуляйпільської ОТГ станом на 27.04.2021 року (а.с. 18) та інформацією від 19.05.2021 року №1043/11-11, наданою на запит суду Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Гуляйпільської міської ради (а.с. 24). При вирішенні справи суд керується наступним. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч. 4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК визначає житло об`єктом права приватної власності. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16 зазначено, що відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Таким чином, за встановлених фактичних обставин у даній справі при вирішенні спору підлягають врахуванню підстави, викладені в статтях 383 та 391 ЦК України. Відповідно до ст.395 ЦК України сервітут є речовим правом на чуже майно, яке полягає у обмеженому користуванні чужим майном для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом. Стаття 401 ЦК України визначає, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ст.402 ЦК України). Відповідно до ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном, і він може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню, він не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном та зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Частина 2 ст.406 ЦК України передбачає, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування житлом може бути припинено судом на підставі ст.406 ЦК України - «припинення сервітуту», при цьому користувач виселяється (ВСУ від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16). Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до п.3 та п.7 ч.2 ст.16 ЦК України одними із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право та припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Враховуючи зміст позовних вимог позивача, визначені предмет і підстави позову, встановлені обставини за даною справою, суд вважає, що із встановлення порушеного права буде за вірне обирати спосіб захисту прав позивача саме як усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що не буде суперечити загальному переліку способів захисту порушених права та інтересів, які містяться в ст.16 ЦК України. Наведення у позові конкретної правової норми, яка регулює спірні правовідносини, не є обов`язком позивача, а має бути визначена судом при їх вирішенні. При розгляді справи, суд враховує також висновок, викладений в постанові від 21.08.2019 року, в якому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням того, що позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач, який не є членом сім`ї власника квартири - позивача, без поважної причини не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] , понад один рік, а саме: з травня 2019 року, не сплачує комунальні послуги, участі в утриманні квартири не несе, спільного господарства не веде, є членом сім`ї колишніх власників квартири, самостійно не знявся з реєстраційного обліку, що порушує права позивача, як власника квартири, і є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою відповідно до ст.406 ЦК України, з подальшим зняттям з реєстрації місця проживання на підставі рішення суду. За приписами частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тож, у відповідності до ст.81 ЦПК України доказів поважності причин такої відсутності, так само і конкретних перешкод, які є у відповідача не надано, а судом не здобуто. Натомість встановлено, що відповідач проживає за іншою адресою: [ADDRESS] , а отже має право користування іншим житлом, реальні наміри та можливість їх втілення щодо фактичного проживання у спірному житлі суду не доведені. А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved