Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

16.09.2020 року (згідно поштового штемпеля) представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою, яку обґрунтовує наступним. В період з 17 вересня по 17 грудня 2017 року позивач [PERSON] зі свого карткового рахунку помилково перерахував на картковий рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти в загальному розмірі 57000,00 доларів США, наступними грошовими переказами: 17 вересня 2017 року - 7000,00 доларів США, 22 жовтня 2017 року - 7000,00 доларів США, 30 жовтня 2017 року - 38000,00 доларів США, 17 грудня 2017 року - 5000,00 доларів США. За курсом НБУ на дату подачі позовної заяви 57000,00 доларів США становить 1599420,00 грн. Кошти отримані відповідачем без будь-яких правових підстав, та позивачу не повернуті. Перераховані позивачем кошти не були подарунком чи фінансовою допомогою. Між сторонами не має ділових стосунків чи інших зобов`язань. Відповідач не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, тому дані кошти не могли бути перераховані йому як оплата за послуги чи товари. Посилаючись на те, що відповідач набув грошові кошти без достатніх на те правових підстав, представник позивача просив суд на підставі ст. 1212 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1737984,88 грн, з яких грошові кошти у розмірі 57000,00 доларів США, що еквівалентно 1599420,00 грн основного боргу, та 3 % річних у розмірі 138564,88 грн на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідачем [PERSON] до суду подано письмові пояснення, в яких відповідач невизнання позову пояснював наступними обставинами. Позовні вимоги ґрунтуються лише на власному твердженні позивача про те, що вищевказані кошти були перераховані ним без достатньої правової підстави, але не були подарунком чи фінансовою допомогою. Ні в позовній заяві, ні в платіжних дорученнях банку не зазначено цільове призначення коштів. Так само позивач не надав доказів того, що між сторонами були відсутні будь-які домовленості, або що кошти могли бути помилково перераховані позивачем. Кошти бути перераховані позивачем 4 рази на загальну суму 57000,00 доларів США, а отже, можна дійти висновку, що неодноразове перерахування такого значного обсягу коштів не могло здійснюватись за відсутності договірних зобов`язань або правовідносин, а тим більше без достатніх правових підстав. За таких обставин не може бути застосована правова конструкція, передбачена ст. 1212 ЦК України. Позивачем необґрунтовано, що саме відповідачем отримані вказані кошти та станом на час звернення з позовом вони не повернуті позивачу. У наданих суду позивачем банківських документах міститься лише інформація про здійснення розпорядження на проведення банківської операції з перерахування коштів. Інформації про те, чи були наявні зазначені кошти на рахунку позивача, чи були вони власністю позивача, та чи не було ним відмінено зазначені банківські операції. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що грошові кошти дійсно були зараховані на банківський рахунок саме відповідача, що позивачем не було відкликано платіжні доручення, а також того, що зазначений позивачем рахунок належить чи було відкрито безпосередньо відповідачем і він мав можливість розпоряджатися цими коштами. У той же час, згідно інформації офіційного сайту Міністерства юстиції України в Єдиному реєстрі боржників на даний час внесено записи про 24 інших громадян, що мають аналогічні з відповідачем прізвище, ім`я та по батькові. Щодо стягнення 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, то оскільки позивачем не обґрунтовано моменту, з якого відбулось прострочення виконання обов`язку, встановленого ч. 1 ст. 1212 ЦК України, та чи мало місце настання зазначеного обов`язку саме у відповідача, це перешкоджає встановити період прострочення, настання відповідних правових наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України та свідчить про безпідставність зазначених позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Додатково відповідач пояснив, що позивач [PERSON] є чоловіком його сестри. Вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні повністю. Заслухав сторони, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (касаційне провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (касаційне провадження № 61-4497ск18), від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (касаційне провадження № 61-1133св18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Згідно виписок банку від 28 вересня 2017 року, 29 жовтня 2017 року, 29 листопада 2017 року. 28 грудня 2017 року підтверджено перерахування позивачем [PERSON] (платник) коштів відповідачу [PERSON] (одержувач) грошовими переказами: 17 вересня 2017 року - 7000,00 доларів США, 22 жовтня 2017 року - 7000,00 доларів США, 30 жовтня 2017 року - 38000,00 доларів США, 17 грудня 2017 року - 5000,00 доларів США. Загалом на рахунок відповідача [PERSON] було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 57000,00 доларів США. Грошові кошти перераховані на банківський рахунок [PERSON] - IBAN- [NUMBER] . Грошові кошти були зняті відповідачем (виписки банку англійською мовою та їх переклад українською - а.с.5-23,159-176). За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно позиції Європейського суду з прав людини сформованої, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З урахуванням положень п. 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява N 63566/00) від 18 липня 2006 року суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше суд не виконає свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97р). Як на підставу задоволення своїх вимог, сторона позивача посилаються на те, що відповідачем зберігаються грошові кошти, які були перераховані позивачем, без достатньої правової підстави. На підтвердження перерахування коштів позивачем надано банківські виписки. В ході судового розгляду справи відповідач не заперечував факт перерахування позивачем на його банківський рахунок грошових коштів в загальному розмірі 57000,00 доларів США чотирма платежами, що були здійснені в період з 17 вересня по 17 грудня 2017 року. Також відповідач не заперечував щодо отримання вказаних коштів. На заперечував відповідач і щодо того, що вказані кошти були отримані ним без достатньої правової підстави. Відповідачем на спростування набуття ним спірних коштів не було надано жодних належних та допустимих доказів, тому його доводи ґрунтуються лише на припущеннях та не можуть бути взяті до уваги судом. Під час розгляду справи позиція відповідача грунтувалась лише на необхідності доведення позовних вимог позивачем. В свою чергу відповідач обгрунтування невизнання позову, з посиланням на докази, суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що кошти перераховані позивачем відповідачу є безпідставно набутим майном, а тому відповідач зобов`язаний повернути ці кошти позивачу. Вирішуючи питання щодо можливості нарахування 3 % річних, суд виходить керується правовими висновками Верховного Суду. Викладеними у постанові Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20), яка полягає в наступному. За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо. У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, 3 % річних від простроченої суми. У кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Нарахування 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19). За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Обов`язок щодо повернення безпідставно набутих коштів за своєю суттю є грошовим зобов`язанням. З огляду на це, до даних правовідносин може бути застосовано положення ст. 625 ЦК України. Враховуючи порушення відповідачем грошового зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача 3 % річних за весь період прострочення. Суд погоджується з розрахунком 3 % річних наданим позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмір 1737984,88 грн, з яких грошові кошти у розмірі 57000,00 доларів США, що еквівалентно 1599420,00 грн, основного боргу, та 3 % річних у розмірі 138564,88 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача доведені судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 10510,00 грн. На підставі викладеного, круючись ст.ст. 625,1212 ЦК України, ст.ст. 4 ,19,141,263-265,268,273 ЦПК України, суд -

Outcome: approved