Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

15 грудня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] з позовом до ФОП [PERSON], ПАТ КБ «Приватбанк», треті особи без самостійних вимог Управління з питань захисту прав споживачів Департаменту споживчого ринку і сфери послуг Дніпропетровської міської ради, громадська організація «Служба захисту прав споживачів України» про захист прав споживача, визнання договорів недійсними, стягнення коштів і моральної шкоди та зобовязання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначено, що 21 листопада 2015 року між позивачкою та ФОП [PERSON] був укладений договір б/н на продаж виробів з ПВХ профілю відповідно якого позивачка доручила, а виконавець зобовязався виготовити та передати ПВХ вироби, вартість яких складає 9\~430 (девять тисяч чотириста тридцять) грн. з авансовим платежем у розмірі 6 150 (шість тисяч сто пятдесят) грн. Оскільки позивачка отримую лише пенсію та жодних накопичувань у неї немає того ж дня в телефонному режимі працівник ФОП [PERSON] уклав з банком від імені позивачки безвідсотковий кредит, проте оскільки на картці «Універсальна» належній позивачці знаходилось лише 200 грн. [PERSON] поповнив її рахунок на 1350 грн. для отримання безвідсоткового кредиту. Вже після отримання кредиту позивачка побачила на квитанції позначення щодо щомісячної комісії у розмірі 116 грн. та 101 грн. 50 коп. 24\~листопада 2015 року позивачка звернулась до ФОП [PERSON] з заявою про відмову від договору у звязку з скрутним матеріальним становищем та вимагала розірвати договір замовлення, яку було прийнято робітником підприємства. 28 листопада 2015 року після консультацій у ГО «Служба захисту прав споживачів України» позивачка повторно звернулась до офісу ФОП [PERSON] з вимогою про надання сертифікатів якості та відповідності профілю, скла та фурнітури ДСТУ та зазначення прізвища працівників, але жодних відомостей вона не отримала. Позивачка вважає, що її обманули про істотні умови договору, оскільки вони є економічно невигідними та такими, порушують її права як споживача вона просить суд визнати договір №\~б/н від 21 листопада 2015 року з ФОП [PERSON] недійсним як оспорюваного та застосувати усі наслідки його недійсності, застосувати наслідки розірвання договору під впливом омани та стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 7 500 грн., стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 2 067 грн., стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., зобов'язати ФОП [PERSON] повернути кредитодавцю ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» основну суму кредиту у розмірі 7500\~грн., визнати кредитний договір, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» № б/н від 21 листопада 2015 року недійсним, як таким, що є оспорюваним та застосувати усі наслідки його недійсності, застосувати наслідки розірвання договору під впливом омани та стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] 6 150 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, позов просила задовольнити. Представник відповідача ФОП [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, в задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання для розгляду справи по суті не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Подав до суду заперечення в яких вказав, що позивачка була ознайомлена з усіма умовами договору продажу, жодних дій щодо відмови позивачці в ознайомленні з товаром не вчиняв. Позивачці ясно і чітко, в повному обсязі була надана вся інформація про характеристики виробів, їх ціни, права та обовязків замовника, зазначених у договорі. Всі вимоги при укладенні договорів були дотримані. Вказав, що позивачкою не надано доказів, які підтверджують факт укладання договору нечесним способом. В частині відшкодування моральної шкоди вказав, що позивачкою не надано доказів, які підтверджували надання недостовірної інформації з його боку. В задоволенні позову просив відмовити. (а.с.37-45) Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимоги заперечував, в задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи без самостійних вимог ГО «Служба захисту прав споживачів України» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Представник третьої особи без самостійних вимог Управління з питань захисту прав споживачів України в судові засідання не зявились, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялись належним чином. Причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Між [PERSON] та ФОП [PERSON] 21 листопада 2015 року був укладений договір на продаж виробів з ПВХ профілю № б/н (надалі договір) (а.с.9) За умовами договору замовник ([PERSON]Т.) доручає, а виконавець (ФОП [PERSON]Ю.) зобовязується організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця. Замовник зобовязується сплатити та прийняти готові вироби та роботу згідно умов даного договору. Якість виробів, які поставляються за договором, повинна відповідати технічним умовам виконавця, нормам якості для даного виробу. Вартість виробів складає 9\~430 грн., завдаток 6150 грн., борг по передачі у власність 3280 грн. (а.с.9) З метою виконання зобовязань по сплаті за договором позивачкою було використано кредитні кошти. Так, згідно з наявних матеріалів справи документів, позивачка є власником карткового рахунку №\~5168755327947871 в ПАТ КБ «ПриватБанк». (а.с.84) Як було зазначено представником банку, та підтверджується витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» із змінами та доповненнями, у банку існує кредитна послуга «Розстрочка» (а.с.102-110) Згідно умов якої, банк зобовязується надати позичальнику кредит шляхом перерахування коштів на рахунок торгово-сервісного підприємства. Кредит надається в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в обумовлені в заяві терміни. (а.с.103) В матеріалах справи наявна анкета-заява [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. (а.с.111-112) 21 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] миттєву розстрочку в сумі 4\~000\~грн., за умовами якої [PERSON] підтвердила зобовязання за договором та доручила банку встановити регулярний платіж з своєї картки на погашення заборгованості, кількість платежів девять, щомісячний платіж 560, 45 грн., перший платіж 21 листопада 2015 року, останній платіж 21 червня 2016 року, щомісячна комісія 116 грн. (а.с.10) 21 листопада 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало [PERSON] миттєву розстрочку в сумі 3\~500\~грн., у відповідності до якої [PERSON] підтвердила зобовязання за договором від 21\~листо-пада 2015 року та доручила банку встановити регулярний платіж на погашення заборгованості, щомісячна комісія 101, 50 грн. (а.с.10) Твердження позивачки, про те, що вказані дії були вчинені представником відповідача на власний розсуд, суд не приймає до уваги, оскільки не було встановлено несанкціонованого доступу до систем дистанційного керування рахунком позивачки, та не було доведено протиправного заволо-діння. Як пояснила позивачка грошей для придбання виробів з ПВХ профілю на час укладення договору в неї не було. Згідно з наданих банком виписок по належному позивачці картковому рахунку, та як вказала сама позивачка, отримати необхідну суму коштів від банку для придбання товару за договором позивачка не мала змоги, оскільки сума, яка знаходилась на картковому рахунку була занадто малою для цього. Вказане було підтверджено представником банку який був присутній в судовому засіданні. З наданого банком розрахунку по картці належній позивачці вбачається, що 21 листопада 2015\~року, на картку позивачки відповідачем ([PERSON]Ю.) було здійснено переказ коштів у розмірі 1 350,00 грн. (а.с.10 на зв.) Як пояснила позивачка та проти чого не заперечував відповідач, вказані кошти були переведені відповідачем позивачу для отримання необхідної суми від банку. Тобто вказані кошти були надані позивачу, як позика. При цьому, згідно з наявних в матеріалах справи розрахунків вбачається, що частина суми яка була надана банком позивачу для придбання товару, була перерахована відповідачу, як сума погашення боргу по договору позики. В підтвердження того, що сума, яка була перерахована банком включала в себе погашення боргу по договору позики, суд враховує те, що інформацією, яка викладена в змісті договору на продаж виробів, містить суму завдатку по договору, яка становить 6\~150 грн. Тобто, сума яка була надана банком 7500 грн. 1350 грн. сума по погашенню позики становить 6150 грн. завдаток за договором. Тобто окрім відносин які виникли між сторонами по договору купівлі продажу, між сторонами виникли ще правовідносини за зобовязанням по договору позики. Тобто позивачка зобовязалась повернути позикодавцю грошові кошти у розмірі 1350 грн. При цьому, як вже зясовано судом, та що підтверджено матеріалами справи, частина грошових коштів, яка була надана банком позивачу була направлена на погашення позики. Тобто 21 листопада 2015 року позика позивачки, яка була отримана від [PERSON] була погашена. При цьому суд враховує, що надана банком позивачу розстрочка не передбачала сплату відсотків а лише щомісячну комісію. Таким чином взаємовідносини, які виникли у позивача та відповідача (ФОП [PERSON]Ю.) щодо тимчасової послуги у вигляді позики в сумі 1350 грн. зумовили необхідність для позивачки сплачувати щомісячну комісію й за суму позики. Суд враховує, що договором на продаж виробів з ПВХ профілю № б/н від 21 листопада 2015\~року не передбачено надання позики або інших грошових коштів, та сплати відсотків або щомісячних платежів. Отже, позивачка не була ознайомлена з умовами укладення між сторонами договору позики, наслідки укладання між сторонами такого або відмови від його укладення позивачці не розяснювались. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Згідно абз. абз. 6 8 ч.\~3 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли за одну ціну пропонується кілька товарів або послуг чи їх поєднання до споживача доводиться інформація щодо змісту та вартості пропозиції та у разі пропонування товарів, робіт або послуг за одну ціну ціни таких товарів, робіт або послуг, взятих окремо Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Фактично відповідач (ФОП [PERSON]Ю.) надав позивачці позику задля отримання нею кредиту з метою продажу їй товару по договору. Водночас інформація про цю позику в договорі не була надана, позивачку не проінформували, що вона сплачуватиме банку комісію за цю позику, що позбавило її можливості свідомо прийняти рішення про доцільність укладання договору. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Оскільки договір на продаж виробів з ПВХ профілю № б/н від 21 листопада 2015 року не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», він підлягає визнанню недійсним. При цьому суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 217 Цивільного кодексу України, оскільки як було встановлено в ході розгляду справи, позивачка не мала грошей для виконання договору та не могла скористатись кредитною послугою банку без використання спірної позики, тому правочин не міг бути вчинений без урахування відносин позики. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. При цьому суд враховує, що грошові кошти надійшли відповідачу з ПАТ КБ «ПриватБанк» але це були кошти, які були отримані позивачкою від банку по послузі розстрочка, у звязку з цим у позивачки виникло зобовязання по поверненню на імя ПАТ КБ «ПриватБанк» суми взятої розстрочки у розмірі 7\~500\~грн. (4\~000 грн. та 3\~500 грн.) Крім того, позивачка відповідно до умов кредитування має сплачувати комісію 116 грн. 00 коп. та 101 грн. 50 коп. відповідно, що за період дії договору складатиме 1 740 грн. 00 коп. Тобто загальний обсяг платежів за договором складає 9 240 грн. 00\~коп., водночас 1 350 грн. 00 коп. з цією сум надійшла позивачці від відповідача як позика. З урахуванням наведеного та враховуючи розмір позовних вимог, в яких позивачка просила стягнути 7\~500 грн., зважаючи на приписи ч. 1 ст.\~11 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки 7 500 грн. 00 коп. Вимоги про стягнення з відповідача [PERSON] подвійного розміру збитків задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не було доведено факту умисного введення позивачки в оману, що є правовою передумовою застосування приписів ч. 2 ст. 230 Цивільного кодексу України. Вимоги про зобовязання відповідача ФОП [PERSON]Ю, повернути грошові кошти на імя ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягають, оскільки відносини між вказаними субєктами мають похідний характер від договірних правовідносин між позивачкою та ФОП [PERSON], між позивачкою та ПАТ КБ «Приватбанк» Питання про неналежну якість запропонованих відповідачем ФОП [PERSON] товарів та недостатньої деталізацію умов договору суд не досліджує, оскільки вказані обставини стосуються порядку виконання договору, але у звязку з визнанням договору недійсним з моменту його укладання, таке виконання не є можливим в принципі. Що ж стосується вимог до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк», то слід відзначити наступне. Позивачка як клієнт вказаної банківської установи скористалась дистанційною банківською послу-гою з кредитування. Порядок отримання вказаної послуги є складовою Умов та правил надання банківських послуг про ознайомлення з якими позивачка вказала шляхом підписання анкети-заяви при відкриття їй карткового рахунку (а.с. а.с. 111 112). Істотні умови кредитного договору від 21 листопада 2015 року (розмір отриманих коштів, строк користування послугою, комісія за користування кредитними коштами) зазначені в роздрукованих квитанціях (а.с. 10) Позивачем не доведено факту введення її в оману з боку ПАТ КБ «Приватбанк», тому суд не вбачає підстав для визнання недійсним кредитних договорів та застосування наслідків недійсності правочину. При вирішенні питання про розірвання кредитного договору, суд виходить з положень ч.\~6 ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Як видно з матеріалів справи, умови отримання кредиту на умовах розстрочки були розміщені на чеках платіжного терміналу, які були надруковані та передані позивачці 21 листопада 2015 року. таким чином, заява про розірвання договорів мала бути подана (з урахуванням вихідних днів) не пізніше 07 грудня 2015 року, в той же час, як видно з чеків поштового відправлення, заява про розірвання договорів була направлена на адресу ПАТ КБ «Приватбанк» лише 09 грудня 2015 року (а.с. 12 на зв.), тобто з пропуском встановленого строку. Крім того, вимоги закону щодо одночасного повернення суми кредиту позивачкою виконано не було. З наведених мотивів посилання позивачки на наявність підстав для розірвання кредитних договорів не можуть бути взяті до уваги. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить за наступного. Відповідно до п.\~9 ч.\~2 ст.\~16 Цивільного кодексу України серед способів захисту цивільних прав визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч.\~2 ст.\~22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. При цьому, згідно ч.\~2 ст.\~16 Цивільного кодексу України якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Відповідно до ст.\~23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана, з розміром цього відшкодування. Суд вважає доведеним факт заподіяння моральної шкоди у звязку з протиправним діями відповідача ФОП [PERSON], який порушив права позивачки як споживача, що спричинило укладання нею недійсного договору, отримання кредиту, за обслуговування якого вона має сплачувати комісію, при цьому позивачка не одержала товар. для придбання якого укладався договір. Зважаючи на вік позивачки, час, який їх необхідно витратити на відновлення своїх прав, є обґрунтовані підстав вважати, що вона зазнала душевних страждань у звязку з протиправними діями відповідача. Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, зважаючи на вимоги розумності і справедливості суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 2\~000, 00 грн. Згідно ч.\~1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст.\~79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно п.\~2 ч.\~3 ст.\~79 ЦПК України до складу витрат повязаних з розглядом справи відносяться витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 ст.\~84 ЦПК України граничний розмір витрат на правову встановлюється законом. Відповідно до ст.\~1 закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах \-\- суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачкою на підтвердження своїх витрат на правову допомогу надано угоду №\~7/12-15 про надання правових послуг та представництво інтересів з фізично особою-підприємцем [PERSON] з додатковою угодою до нього, квитанцію від 07 грудня 2015 року про сплату 1\~000 (однієї тисячі) грн. (а.с. а.с. 13 15) З матеріалів справи неможливо становити яку саме правову допомогу надавав позивачці ФОП [PERSON], оскільки в судових засіданнях він участі не брав, з матеріалами справи не ознайомлювався, відомостей про вчинення інших процесуальних дій за його участю поза судовим засіданням не надано. За таких обставин у суду відсутні підстави для включення до складу судових витрат суми коштів сплачених позивачкою вказаному підприємцю. Згідно ч.\~3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.\~3 ст.\~6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Як зазначено в абз\~1 п.\~13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. №\~10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Згідно п.\~36 цієї ж Постанови вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Таким чином, у звязку з повним задоволенням самостійної позовної вимоги майнового характеру про стягнення коштів та самостійної позовної вимоги про визнання договору недійсним та частковим задоволенням вимоги немайнового характеру (про стягнення моральної шкоди) з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави необхідно стягнути судовий збір за вимогами про стягнення коштів та про визнання договору недійсним в повному обсязі, що становить по 551 грн. 20 коп. з кожної вимоги, а за вимогами немайнового характеру про стягнення моральної шкоди в половинному розмірі, що становить 275 грн. 60 коп. з кожної з них, а разом 1 378 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial