Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

17.09.2019 року представник позивача звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 40295, 36 грн. На обґрунтування своїх вимог зазначив, що у період з 25.05.2015 року по 20.05.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ«Шахта «Надія». Позивачу була нарахована, але своєчасно не виплачена заробітна плата при звільненні. Підтвердженням факту існування несвоєчасної виплати заробітної плати при розрахунку є довідка № 208 від 10.09.2019 року. Повний розрахунок з виплати заробітної плати здійснено лише 09.08.2019 року. Однак, в день звільнення позивача 20.05.2019 року відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення (20.05.2019 року) до моменту повного розрахунку (09.08.2019 року) пройшло 56 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку, який на момент звернення до суду складає 40295, 36 грн. 09.10.2019 року в.о. директора ПАТ «Шахта «Надія» подав відзив, у якому просив у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що 20.05.2019 року позивач знав про порушення свого права. Позовна заява подана 16.09.2019 року, тобто з пропуском тримісячного строку позовної давності. Крім того, позивач з 07.05.2019 р. по 20.05.2019 р. перебував на лікарняному в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, з вимогою про розрахунок до шахти не звертався. Затримка виплати заробітної плати не була не з вини підприємства у зв`язку з відсутністю коштів. 25.10.2019 року позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З дня звільнення роботодавець не повідомив його про нарахування сум, належних при звільненні, як цього вимагає ст. 116 КЗпП України.Чинним законодавством не передбачено форму вимоги. З вимогою про розрахунок він звертався з моменту звільнення 20.05.2019 і до 11.06.2019 року, коли йому видали трудову книжку.Згідно з п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. 30.10.2019 року представник ПАТ «Шахта «Надія» подав заперечення на відповідь на відзив, у якому зазначає, що предметом позову є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а не стягнення заробітної плати, тому ч.2 ст. 233 КЗпП України не поширюється на спірні правовідносини. Згідно особової картки працівника [PERSON] отримав трудову книжку 20.05.2019 року, що підтверджується його підписом. Ухвалою від 23.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Пояснив, що у день звільнення він перебував на лікарняному, на роботі не був, трудову книжку отримав не у день звільнення. 21.05.2019 року бачив керівника шахти [PERSON] та в усній формі звертався до нього з вимогою про проведення розрахунку при звільненні. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позов. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 2011 року по вересень 2019 року працював на ПАТ «Шахта «Надія». З 09.01.2019 року по 28.05.2019 року він виконував обов`язки директора шахти, підписував заяву позивача про звільнення. Пояснив, що не може пригадати, чи звертався до нього позивач із вимогою про повний розрахунок, оскільки до нього часто звертаються працівники з різними виробничими та робочими питаннями. Йому телефонував охоронець, що працівник, який звільнився, хоче з ним поговорити. Прізвища цього працівника названо не було, він відповів, що до кінця тижня будуть виплачені кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 29.05.2019 року по 22.07.2019 року він виконував обов`язки директора шахти. Візуально знає позивача, розмова про гроші була, однак не пригадав коли саме. Заслухавши пояснення учасників справи, свідків, оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Згідно з копією трудової книжки позивача, Серії [NUMBER] , останній 20.05.2019 року звільнений з ПАТ «Шахта «Надія» за власним бажанням. Відповідно до копії довідки №208 від 10.09.2019 року заробітну плату за травень 2019 року у повному обсязі виплачено позивачу 09.08.2019 року. З 07.05.2019 року по 21.05.2019 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується копією листка непрацездатності Серії [NUMBER] . Наказом №169-к від 07.08.2019 року [PERSON] з 07.08.2019 року прийнято в.о. директора ПАТ «Шахти «Надія», що підтверджується копією цього наказу. Згідно з копією особової карти працівника [PERSON] останній отримав трудову книжку 20.05.2019 року про що наявний підпис. Наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 23.05.2019 року №222, зокрема, змінено тип Публічного акціонерного товариства «Шахта «Надія» з публічного на приватне. Згідно з наявними у матеріалах справи копіями наказів №8-К від 10.01.2019 року, №116-к від 29.05.2019 року, №159-к від 24.07.2019 року у період з 10.01.2019 року по 28.05.2019 року [PERSON] , а з 29.05.2019 року по 24.07.2019 року [PERSON] виконували обов`язки директора ПАТ «Шахта «Надія». Згідно з положеннями частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У частині 1 статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Враховуючи те, що позивач у день звільнення не працював, останній не подав суду доказів про те, що він пред`являв роботодавцю вимогу про розрахунок та заперечив отримання ним трудової книжки 20.05.2019 року, як про це зазначено у особовій карті працівника, а час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про таку вимогу позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю. Такий висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 року у справі № 682/3060/16-ц. Оскільки строк затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту, коли відповідачеві стало відомо про таку вимогу позивача, можливе неповідомлення відповідачем позивача письмово про нараховані суми, належні позивачу при звільненні, не має значення для цієї справи. При цьому судом не беруться до уваги посилання відповідача на скрутне фінансове становище підприємства, як на підставу звільнення його від відповідальності, оскільки, як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності на підставі ст. 117 КЗпП. Непорушення права позивача та відмова у позові по суті виключає необхідність перевірки пропуску позивачем строку звернення до суду. Проте слід зазначити, що такі доводи представника відповідача є безпідставними, оскільки позивач звернувся до суду у межах тримісячного строку, який розпочався з наступного дня після проведення позивачу виплат.

Outcome: dismissed