Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

16.03.2015 [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту належності їй свідоцтва про право на житло від 05.12.1994. Обґрунтовуючи свою заяву тим, що вона проживає в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до заяви про передачу житла за вищезазначеною адресою у спільну часткову власність, органом приватизації 29.11.1994 було видано розпорядження про передачу житла у спільну часткову власність № 756-П та оформлено 05.12.1994 свідоцтво про право на житло на ім'я [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Зазначає, що 25.01.2002 їй було видано паспорт громадянина України на ім'я «[PERSON]». Таким чином, існує розбіжність у написанні її прізвища у свідоцтві про право на житло від 05.12.1994 та у паспорті громадянина України, що виникла як наслідок довільного перекладу з російської на українську мови з боку осіб, які після закінчення існування держави СРСР заповнювали та видавали документи української мовою. Вказує, що в жовтні 2014 року вона звернулася з листом до Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради, на який було надано відповідь, що виправлення у свідоцтві про право власності на житло на даний час є спірним питанням та запропоновано звернутися до суду. Сторони, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялись у встановленому законом порядку, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались. Від представника заінтересованої особи надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.14). Тому, враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України явка до суду є правом, а не обов'язком сторони у справі, суд вважає можливим розглядати справу за їх відсутністю на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд встановлює факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я та по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно п. 12 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд може встановити факт належності особі документів, які не належать до таких, що посвідчують особу, наприклад свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що Свідоцтво про право власності на житло від 05.12.1994, про належність на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах квартири [ADDRESS], належить заявнику [PERSON], що підтверджується матеріалами справи, а саме: паспортом заявника (а.с.4-5), де прізвище заявника вказано як «[PERSON]», а також поясненнями самого заявника, викладеними в заяві. Факт належності заявнику свідоцтва про право власності на житло від 05.12.1994 за адресою: [ADDRESS], має юридичне значення, оскільки необхідно заявнику для усунення перешкод у праві користування, володіння та розпорядження своїм майном. Даний факт інакше як у судовому порядку встановити неможливо, а отже вимоги заявника слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved