Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

16.01.2019 прокурор звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, де зазначив, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради 28.12.1999 [PERSON] було передано у приватну власність земельні ділянки площею 0,15 га та 0,44 га, та отримано державні акти на земельні ділянки. В подальшому, відповідно до свідоцтва про право на спадщину, власником даних земельних ділянок стала [PERSON] , земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери та виготовлені державні акти. Проте, як вказує прокурор передача виконавчим комітетом Козинської селищної ради вказаних земельних ділянок була проведена з порушенням норм водного та земельного законодавства, оскільки спірні земельні ділянки повністю накладаються на прибережну захисну смугу річки Дніпро. Крім того, оскаржуване рішення прийнято не уповноваженим органом. В зв`язку з чим, просить позов задовольнити визнати поважними пропуск строку позовної давності, поновити його, оскільки позов подано в інтересах територіальної громади, якій не було відомо про порушення прав, а органам прокуратури про факти порушення стало відомо у 2018 році. 13.08.2019 представником відповідача [PERSON] надано відзив на позовну заяву, де вказано, що відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки станом на час прийняття оскаржуваного рішення виконком селищної ради мав право приймати рішення щодо передачу земельних ділянок у власність. Крім того, прокурор не довів, що спірні земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі. Також відповідач просив врахувати практику ЄСПЛ щодо незаконності втручання у мирне володіння майном, прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки про наявність спірного рішення прокуратурі було відомо у 2016 році. В зв`язку з чим, відповідач просить застосувати строк позовної давності, прокурор не довів наявності підстав для представництва інтересів позивача у даній цивільній справі. 23.08.2019 прокурором надано відповідь на відзив, та зазначено, що суду надано належні та достатні докази щодо розташування спірних земельних ділянок, правомірність втручання у право власності є законним у разі захисту суспільних інтересів. Крім того, прокурором пропущено строк з поважних причин, оскільки про порушено не було відомо. 16.12.2019 представником відповідача [PERSON] надано заперечення на відповідь на відзив, де зазначено, що чинним на момент передачі у власність земельних ділянок законодавствам дозволялось делегування повноважень виконкомам щодо вирішення земельних питань, таке рішення Козинської селищною радою приймалось, воно є чинним та не скасоване. Крім того, прокурор не довів, що спірні земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі, оскільки надані графічні матеріали не підтверджують вказані обставини тому, що на них відсутні координати поворотних точок. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки органам прокуратури було відомо про обставини передачі земельних ділянок у власність у 2016 році. Також відповідач набула спірні земельні ділянки у спадщину, а тому позбавлення її власності порушить принцип мирного володіння майном. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив додатково зазначила, що земельні ділянки були передані у власність незаконно, оскільки відносяться до земель водного фонду, не уповноваженим органом. Щодо строку позовної давності, то він пропущений з поважних причин, оскільки територіальна громада, не знала про незаконну передачу земельних ділянок у власність, а в органів прокуратури не було повноважень на перевірки оскаржуваних рішень. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила з підстав викладених у відзиві та заперечення на відповідь на відзив, просила застосувати строк позовної давності. Додатково зазначила, що делеговані повноваження у виконкому про передачу у приватну власність були наявні, графічні матеріли Київгеоінформатики не є належними та допустимими доказами, оскільки дане підприємство на час надання матеріалів перебувало у стадії ліквідації, по даних матеріалах не можливо встановити місце розташування спірних земельних ділянок, оскільки відсутні координати поворотних точок, що підтверджується наданим висновком експерта. Спірні земельні ділянки оточені земельною ділянкою, яка передана в оренду, що підтверджує, що вона не розташована на землях водного фонду. Крім того, про передачу у власність спірних земельних ділянок у власність було відомо ще у 2017 році, коли вилучались відповідні документи. Представник відповідача Козинської селищної ради, будучи належним чином повідомлений, в судове засідання не зявився. Надали до суду пояснення до письмові матеріали, де зазначили, що делеговані повноваження у виконкому про передачу у приватну власність були наявні. Крім того, прокурором не доведено, що спірні земельні ділянки розташовані в прибережній захисній смузі. Заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо правомочності набуття права власності відповідачем на спірні земельні ділянки. Судом встановлено, що рішенням Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28.04.1998 передано виконкому Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок та їх приватизації. Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 3/1 від 28.12.1999 року «Про передачу безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків та ведення особистого підсобного господарства» передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га під індивідуальну житлову забудову та площею 0,44 га для ведення особистого підсобного господарства. На підставі вищевказаного рішення [PERSON] 28.12.1999 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ № 117054 на земельну ділянку загальною площею 0,59 га (для будівництва і обслуговування житлового будинку - 0,15 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,44 га). У подальшому, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER] від 02.06.2011 року власником земельних ділянок стає [PERSON] . Після розробки технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,4360 га серії ЯМ № 3105481 від 22.09.2011 року з присвоєним кадастровим номером земельній ділянці - 3223155400:03:024:0198 та на земельну ділянку площею 0,15 га серії ЯМ № 315482 від 22.09.2011 року з присвоєним кадастровим номером земельній ділянці - 3223155400:03:024:0199. Відповідно до кадастрових планів земельних ділянок 3223155400:03:024:0198 площею 0,4360 та 3223155400:03:024:0199 площею 0,15 га, визначено прибережну захисну смугу навколо озера у розмірі 25 м. [PERSON] державну реєстрацію речового права на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не здійснювала, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 144258997 від 06.11.2018 року та № 14259814 від 06.11.2018 року. Відповідно до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/280 від 16.11.2018 та схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду згідно Викопіювання з топографічної карти масштабу 1: 10000 станом місцевості на 1993 рік; матеріалів космічної зйомки станом на 2002 рік та 2017 рік, визначено, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:03:024:0198, 3223155400:03:024:0199 повністю накладаються на землі водного фонду, а саме на 100 метрову захисну смугу р. Дніпро та затоки р. Дніпро. Відповідно до наказу Держгеокадастру від 01.10.2018 № 145 реорганізовано Київське державне підприємство геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» шляхом приєднання до державного науково-виробничого підприємства «Картографія». Щодо обґрунтування позову в частині незаконності передачі спірних земельних ділянок у власність, в зв`язку з тим, що виконавчий комітет при прийнятті оспорюваного рішення перевищив свої повноваження, суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні оскаржуване рішення виконкому прийняте 28.11.1999. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача, посилався на те, що прокурор не мав повноважень на подачу позову, рішення про передачу у приватну власність земельних ділянок приймалось належним органом, докази, які надані щодо розташування земельних ділянок у прибережній смузі є неналежними та не допустимими, позбавлення права власності відповідача суперечить практиці ЄСПЛ, прокурором пропущено строк позовної давності. Щодо повноважень прокурора. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Поряд з викладеним, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Частиною 4 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 року, прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99, поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Одночасно у відповідності до вищевказаного рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 в основі поняття «інтереси держави» завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств, з часткою державної власності в статутному фонді. Проте, держава, може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Виключність випадку звернення прокурора з даною позовною заявою зумовлена потребою захистити інтереси держави, оскільки внаслідок прийняття виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірного рішення, інші громадяни, які не є власниками вказаних земельних ділянок, втратили доступ до берега річки, порушено їх право на відпочинок та вільне користування природними ресурсами р. Дніпро, а розташування житлових будинків безпосередньо на березі річки завдаватиме шкоду навколишньому природному середовищу і призведе до порушення права громадян на вільне користування природним довкіллям і водним ресурсом р. Дніпро. Водночас, Козинська селищна рада не використала надані їй законом повноваження щодо контролю за діяльністю виконавчого комітету ради, не вжила жодних заходів щодо захисту інтересів територіальної громади, не скасувала незаконне рішення виконавчого комітету у відповідності до повноважень, наданих їй п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», не звернулась самостійно до суду за захистом порушеного права територіальної громади. Вказані обставини свідчать про неналежне здійснення Козинською селищною радою своїх захисту інтересів територіальної громади. Вказане вище відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» стали підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред`явлення цього позову в інтересах територіальної громади смт. Козин. Крім того, позовна заява про витребування земель водного фонду із приватної власності, безумовно становить суспільний інтерес, зокрема у збереженні відданого фонду, тому суд приходить до висновку мав право звернутись до суду для захисту відповідних інтересів держави. Статтями 13 та 14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності українського народу, від його імені права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 2 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року (тут та далі використовуються нормативно - правові акти, чинні на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на , зокрема, землі водного фонду. Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення (ч. 3, ч. 4 ст. 2 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року). Статтею 4 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року закріплено, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність. Суб`єктами права державної власності на землю виступають обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності. Не можуть передаватись у колективну та приватну власність: землі водного фонду, за винятком невеликих (до 3 гектарів) ділянок водойм і боліт, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств (абз. 5 ч.6 ст. 4 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року). Згідно ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року до земель водного фонду належать землі, зайняті ріками, озерами, водоймами, болотами, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами, а також землі, виділені по берегах водойм під смуги відведення. На землях водного фонду забороняється будь-яка діяльність, що суперечить їх цільовому призначенню (ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України № 561-XII від 18.12.1990 року). Згідно ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. З метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів (ст. 88 Водного кодексу України). Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон і режимів ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно - технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства. Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Водночас, відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21.05.2014 у справі № 6-14сц 14 та від 22.04.2015 у справі № 6-52цс15. Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: 1) розорювання земель (крім підготовки грунту для залуження і залісення), а також садівництво та огородництво; 2) зберігання та застосування пестицидів і добрив; 3) влаштування літніх таборів для худоби; 4) будівництво будь - яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; 5) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки; 6) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо (ст. 89 Водного кодексу України). Встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані у прибережній захисній смузі р. Дніпро, що підтверджується листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» № 01-01/280 від 16.11.2018 та схемами накладення земельних ділянок на землі водного фонду згідно Викопіювання з топографічної карти масштабу 1: 10000 станом місцевості на 1993 рік; матеріалів космічної зйомки станом на 2002 рік та 2017 рік. Суд не приймає заперечення відповідача, що вказаним листом та графічними матеріалами не підтверджується розташування спірних земельних ділянок у прибережній смузі, оскільки вказані докази є достатні та допустимі щодо підтвердження їх розташування на місцевості у прибереженій захисній смузі річки Дніпро. Не визначення експертним висновком № 40/19 24.09.2019 місця розташування земельних ділянок не позбавляє суд можливості встановити дані обставини самостійно на підставі наданих доказів та не спростовує висновок суду щодо порушення норм земельного та водного законодавства. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до вказаного листа, спірні земельні ділянки повністю накладаються на прибережну захисну смугу річки Дніпро. Також суд приходить до висновку, що розташування спірних земельних ділянок в межах земельної ділянки, яка надана в оренду [PERSON] не спростовують встановлених судом обставин, щодо порушення прибережної захисної смуги, оскільки суд у даній справі не оцінює правомочність передачі іншої земельної ділянки в оренду і сама наявність оренди не може бути доказом того, що спірні земельні ділянки не розташовані у прибережній смузі. Крім того, прибережна захисна смуга, станом на час укладання договору оренди могла передаватись в оренду. Щодо відсутності повноважень «Київгеоінформатика» на надання даного листа, стороною відповідача не доведена, оскільки на час його видачі вказане підприємство не було ліквідовано. Таким чином, враховуючи, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради № 3/1 від 28.12.1999 року, порушено норми земельного та водного законодавства, щодо передачі земельних ділянок, вказане рішення визнане підлягає визнанню недійсним. Щодо витребування земельних ділянок, як способу відновлення порушеного права, застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові №487/10128/14-ц від 12.05.2019 зазначає на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові, згідно з принципом jura novit curia(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тому, суд приходить до висновку, що в даному випадку, прокурором заявлено негаторний позов, на позовні вимоги якого не поширюється строк позовної давності. Проте вибраний спосіб захисту шляхом витребування земельних ділянок шляхом застосування статтей 387 і 388 ЦК України, а не статті 391 цього кодексу та частини другої статті 52 ЗК України, шляхом повергнення земельних ділянок, не відповідає приписам законодавства та встановленим обставинам справи, а тому позов в частині витребування земельних ділянок, не підлягає до задоволення, а судом роз`яснено право на звернення до суду з належними позовними вимогами. Щодо правомірності втручання у право власності відповідача. Чи переслідувало втручання у право мирного володіння майном легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції? Усунення перешкод територіальній громаді смт. Козин у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірними земельними ділянками переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірних земельних ділянок, а саме належністі їх до земель водного фонду. Як зазначено у постанові ВП Верховного Суду №487/10128/14-ц від 12.06.2019, у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. пункт 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, пункт 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц). Чи є задоволення вимоги про повернення спірної земельної власникові пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном Суд приходить до висновку, що суспільний інтерес у поверненні спірних земельних ділянорк до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва. Щодо пропорційності повернення спірних земельних ділянок легітимній меті застосування такого обмеження права на мирне володіння майном Заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майномі конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству. За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій і бездіяльності зацікавлених у набутті у приватну власність спірної земельної ділянки. На думку суду, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірних земельних ділянок, розташованих повністю в прибережній захисній смузі річки Дніпро, яка визачена у 100 метрів [PERSON] не міг не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки. Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, [PERSON] міг і повинен були знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду. Усе зазначене у сукупності спростовує доводи відповідача, що [PERSON] не міг знати про незаконність набуття спірних земельної ділянки у приватну власність. Отже, враховуючи наведене, а також встановлені обставини, суд вважає, що повернення власникові спірних земельних ділянок, що отримала їх у спадок, які не могла передаватися у приватну власність (про що з огляду навіть на її об`єктивні, видимі природні властивості не могли не знати [PERSON] ), є пропорційним вищевказаній легітимній меті. Щодо перевищення повноважень виконком Козинської селищної ради під час передачі спірних земельних ділянок у власність. Згідно із частиною третьою статті 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Стаття 26 цього Закону визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Зокрема до виключної компетенції селищних рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин (пункт 34) та встановлення земельного податку (пункт 35). Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено як власні, так і делеговані на підставі цього Закону повноваження селищних рад у сфері регулювання земельних відносин, до яких повноваження щодо надання земельних ділянок не віднесено. Разом з тим за статтею 3 ЗК України 1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. За системним аналізом зазначених норм, беручи до уваги наявність прямої вказівки у статті 3 ЗК України 1990 року, станом на грудень 1999 року селищні ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, за винятком тих повноважень, що відносяться до виключної компетенції селищних рад. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що на час винесення спірного рішення, виконком Козинської селищної ради мав право на передачу земельних ділянок у власність, тому перевищення повноважень щодо відсутності таких повноважень в загальному, не встановлено. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що виконком Козинської селищної ради перевищив свої повноваження щодо передачі у власність саме вказаних земельних ділянок, які є землями водного фонду, що і стало підставою для визання рішення недійсним. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. З урахуванням часткового задоволення позову, з відповідачів підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved