Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

15.11.2018 року представник [PERSON], [PERSON] ([PERSON]) [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], треті особи Універсальна Біржа «Південь», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна 20/100 часток домоволодіння №152-Г по вул. Кузнецькій (Скороходова) у м. Миколаєві від 27.08.2000 року оформленого на Універсальній Біржі «Південь» дійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1192, оформленого Універсальною біржею «Південь» 27.08.2000 року відповідач продала, а позивачі придбала 20/100 часток домоволодіння № 152-Г по вул. Скороходова (нова назва Кузнецька) у м. Миколаєві. Даний договір був зареєстрований у Миколаївському МБТІ 13.09.2000 року. Договір був повністю виконаний сторонами, але не був нотаріально посвідчений. Інша частина домоволодіння належить [PERSON] 1/2 частина, [PERSON] 11/100 часток, [PERSON] та [PERSON] 19/100 часток. На теперішній час позивачам стало відомо про недійсність біржової угоди і необхідності підтвердження її дійсності у судовому порядку, оскільки при оформленні позивачами договору купівлі-продажу не були виконані вимоги статті 227 ЦК України, у частині нотаріального оформлення зазначеної угоди. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивачів до суду із зазначеним позовом. До судового засідання представник позивача не зявився, суду надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач, представник третьої особи Універсальної Біржі «Південь» та треті особи до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 27.08.2000 року на Універсальній біржі «Південь» між [PERSON] з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON] з іншої сторони, був укладений договір № 1192 купівлі-продажу нерухомого майна - 20/100 частин домоволодіння за адресою: м. Миколаїв, вул. Скороходова, 152-Г, без подальшого нотаріального посвідчення. В подальшому право власності на зазначену частину домоволодіння було зареєстровано за [PERSON], [PERSON] у КП «Миколаївське міжміське Бюро технічної інвентаризації» 13.09.2000 року. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому вважали, що договір купівлі-продажу квартири укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид договору повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобовязання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу нерухомого майна і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони у письмовій формі погодили усі істотні умови договору купівлі-продажу та відбулося його повне або часткове виконання сторонами, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ч. 3 ст.\~334\~ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»зазначено, що норми ч.2ст.220\~ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. Наразі правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Отже, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27.08.2000 року 20/100 частин домоволодіння за адресою: м. Миколаїв, вул. Скороходова (нова назва Кузнецька), 152-Г в м. Миколаєві було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved