Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

15 січня 2019 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 листопада 2005 року вони із відповідачкою зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Новосвітської селищної ради Старобешівського району Донецької області. Однак, через відмінність характерів та поглядів на життя, сімейні стосунки між подружжям не склалися, та з листопада 2018 року вони подружніх стосунків не підтримують. Сторони мають спільних малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначає, що відповідачка веде себе неадекватно, вчиняє конфлікти, застосовує до їхніх дітей фізичне насилля, не приймає участі у вихованні дітей Вказав, що хоче, щоб діти проживали з ним. Переконаний, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачкою є неможливим, у звязку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 18 листопада 2005 року у виконавчому комітеті Новосвітської селищної ради Старобешівського району Донецької області за актовим записом № 63. Питання про про визначеня місця проживання дітей буде ним поставлено в суді додатково. Не заперечував, щоб після розірвання шлюбу прізвище за відповідачкою залишилося «Гончарова» 26 лютого 2019 року [PERSON] надав до суду заяву в якій уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що причиною розірвання шлюбу між ним та [PERSON] стали лише постійні конфлікти та відсутність взаєморозуміння, виключивши такі підстави розірвання шлюбу, як неадекватна поведінка, застосування до дітей фізичного насилля. Крім того, зазначив, що вони із відповідачкою дійшли згоди щодо місця проживання дітей, а саме із відповідачкою, отже спору з приводу визначення місця проживання дітей між ними немає. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, подав до суду заяву в якій розгляд справи просив проводити у його відсутності, на задоволенні позову наполягав з урахуванням заяви про уточнення своїх позовних вимог. Зазначив, що не заперечує проти того, щоб діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживали разом із відповідачкою [PERSON]. Відповідачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилася, подала до суду заяву в якій розгляд справи просила проводити у її відсутності, уточнені позовні вимоги позивача визнала у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. До суду надала відзив на первісний позов позивача, в якому зазначила, що вона непрацездатна, оскільки є інвалідом третьої групи, проживає разом із дітьми, займається їх вихованням, а відповідач до неї та дітей веде себе недоброчинно, уникає всілякого спілкування з дітьми. До відзиву надала характеристики з місця навчання дітей, в яких вказано, що вона приймає участь у вихованні дітей, а [PERSON] ніколи е займався та не займається вихованням дітей. Вказані у первісному позові позивача вимоги, вважає домислами. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], який діє на підставі ордеру серії АА № 115739 від 28 січня 2019 року, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 974, а також договору № б/н від 28 січня 2019 року, в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги позивача визнає у повному обсязі з урахуванням уточнених вимог. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 18 листопада 2005 року. Шлюб між ними зареєстрований у виконавчому комітеті Новосвітської селищної ради Старобешівського району Донецької області за актовим записом № 63, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія: І-НО № 508230 (а.с. 10). Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON], серія: І-НО № 797086, він народився 14 березня 2007 року в смт. Новий Світ, Старобешівського району Донецької області, та його батьками в свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON](а.с. 7). Згідно із свідоцтвом про народження [PERSON], серія: І-НО № 797085, він народився 20 липня 2011 року в смт. Новий Світ, Старобешівського району Донецької області, та його батьками в свідоцтві записані: [PERSON] та [PERSON](а.с. 8). Згідно із довідкою від 21 травня 2018 року № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON], проживає за адресою: вул.. Банківська, б. 81-А, кв.47 у м. Словянську Донецької області(а.с.9). Спільне життя між подружжям не склалося, у звязку із конфліктами та непорозумінням внаслідок різності характерів. Сімейні стосунки між ними припинені з листопада 2018 року. Спір з приводу місця проживання дітей відсутній. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У звязку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання, уточнений позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у звязку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивача з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51\~Конституції\~України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Діти залишаються проживати з відповідачкою, оскільки між сторонами існує про це домовленість. Згідно із ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У звязку із цим, враховуючи, що позивач не заперечує після розірвання шлюбу залишити відповідачці прізвище «Гончарова», а відповідачка не заперечує проти позовних вимог позивача, суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розвязуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У звязку із цим, враховуючи визнання відповідачкою позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею за звернення до суду із даним позовом, що становить 384,20 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню залишкові 50% понесених нею судових витрат в сумі 384 грн. 20 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved