Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

16 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просив: виключити з актових записів про народження дітей [PERSON] та [PERSON] відомості про батька дитини; припинити стягнення з нього аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON], які стягуються за рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року; ухвалити рішення про стягнення з позивача аліментів на одну дитину [PERSON] в розмірі 1/4 частини доходів позивача. 23 квітня 2018 року [PERSON] уточнив свої позовні вимоги, надіславши позовну заяву у новій редакції, та остаточно просить припинити стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] на утримання двох неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], які стягуються за рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року (а.с. 19). В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року ухвалено стягувати з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно з 1 березня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття. Однак позивач вважає, що він не є батьком двох дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], оскільки в той час позивач з відповідачем не проживав і в шлюбі з нею не перебував. При народженні синів [PERSON] та [PERSON], запис про їх батька записано за вказівкою матері згідно ч. 1 ст. 135 СК України. 15 травня 2018 року відповідач подала відзив на позов, у просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що [PERSON] був присутній у судовому засіданні 22 березня 2016 року під час розгляду Апеляційним судом Житомирської області справи про стягнення з нього аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей, та не оспорював походження синів від нього. Крім того норма статті 192 СК України, на яку посилається [PERSON] у позові не передбачає припинення стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. В судовому засіданні позивач підтримав уточнений позов та просив його задовольнити з підстав викладених в позові. Разом з цим в судовому засіданні позивач підтвердив, що він є батьком неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], від них не відмовляється, та факт свого батьківства не оспорює. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили щодо задоволення позову та просили відмовити в позові, оскільки заявляючи вимогу про припинення стягнення аліментів [PERSON] фактично просить переглянути рішення Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року, яким вирішено питання про стягнення з нього аліментів. Окрім того, чинним Сімейним кодексом України не передбачено права батька дитини заявляти вимоги про припинення стягнення аліментів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, зясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що з 1 червня 1996 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який 29 грудня 2005 року розірвано, про що сторони не заперечували в судовому засіданні. Відповідно до свідоцтв про народження сторони у справі є батьками трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 3-5). 24 червня 2014 року сторони у справі повторно зареєстрували шлюб, який рішенням суду від 16 грудня 2015 року розірвано (а.с. 6). Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22 березня 2016 року ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно з 1 березня 2016 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 6). Згідно із свідоцтвом від 4 травня 2017 року відповідач у справі [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON]. Відповідно до довідки Киківської сільської ради від 11 квітня 2018 року [PERSON] та її діти: [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з 5 липня 2014 року по час видачі довідки зареєстровані за адресою: [INFO] (а.с. 9). Як на підставу звернення до суду із позовом про припинення стягнення аліментів, [PERSON] у позовній заяві посилається на норму статті 136 СК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини має право оспорити своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. При цьому, належним доказом відсутності кровного споріднення між дитиною та особою, яка оспорює батьківство є відповідний висновок судового експерта. Однак зазначена норма статті СК України не містить положення про припинення стягнення аліментів, про що заявив [PERSON] у позові. Згідно із п. 11, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень, - шляхом пред'явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорених відомостей з актового запису про народження дитини. Відповідно до ст. 140 СК України стягнення за рішенням суду з особи, записаної батьком або матір'ю, аліментів на дитину не є перешкодою для звернення до суду з позовом про виключення відомостей про них як батька або матері з актового запису про народження цієї дитини. Задоволення судом зазначених вимог може бути підставою для перегляду рішення про стягнення аліментів у зв'язку з нововиявленими обставинами. Судом розяснено позивачу [PERSON] право на уточнення позовних вимог та заявлення клопотання про призначення судової експертизи, однак таких клопотань позивачем подано не було. Статтею 188 СК України визначено підстави для звільнення батьків від обовязку утримувати дитину. Нормою статті 190 СК України передбачені підстави припинення права на аліменти на дитину у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно. Положення статті 192 СК України містять підстави для зміни (збільшення, зменшення) розміру аліментів, визначених за рішенням суду. У статті 273 СК України передбачені підстави для зміни встановленого розміру аліментів або звільнення від їх сплати особами, зазначеними у статтях 267-271 цього Кодексу, це є повнолітні брати, сестри, мачуха, вітчим, особи, у сім'ї яких виховувалася дитина. До вказаного кола осіб позивач не відноситься. Крім того, статтею 197 СК України передбачені підстави для відстрочи або розстрочки сплати заборгованості по аліментам; часткового або повного звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Отже, нормами Сімейного Кодексу України такого способу захисту прав та інтересів особи як припинення стягнення з батька аліментів не передбачено. Окрім цього, нормою ч. 4 ст. 273 ЦПК України передбачено, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, звернення [PERSON] із позовом про припинення стягнення аліментів є неналежним способом захисту його прав та інтересів. Крім того, як на підставу звернення до суду із зазначеним позовом, [PERSON] у позовній заяві зазначав, що він не є батьком [PERSON] та [PERSON], проте в судовому засіданні позивач підтвердив, що він є батьком цих дітей, від них не відмовляється, та факт свого батьківства не оспорює. Посилання позивача на норму статті 192 СК України як на підставу припинення стягнення аліментів не заслуговують на увагу, оскільки вказаною правовою норою передбачені підстави для зменшення розміру аліментів, а не припинення стягнення аліментів. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження зміни матеріального та сімейного стану, чи погіршення здоровя, як того вимагає зміст ст. 192 СК України. Копія медичної картки стаціонарного хворого з встановленим діагнозом станом на 12 жовтня 2017 року не є належним доказом погіршення стану здоровя на момент розгляду справи. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed