Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

16.03.2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про тлумачення заповіту. В обґрунтування позову вказала, що за життя [PERSON] залишила заповіт посвідчений 15.02.2008 року секретарем Червоненської сільської ради, Коропського району, Чернігівської області, яким заповіла позивачці державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 753366. Однак, при посвідченні заповіту помилково в тексті вказано, що [PERSON] заповіла позиваці не земельні ділянки, які належали їй на підставі Державного акту на право власності на земельні ділянки, а вищевказаний державний акт. У зв`язку з чим позивачці нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки зміст заповіту має суперечливий характер, неточності та ускладнює його розуміння, що і стало підставою для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів. У судове засідання позивачка та її представник не з`явились, прим цьому подали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності. Позов підтримують та просять задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позов визнають у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення, зокрема у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с 10). За життя [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 4,6154 га розташованої на території Червоненської сільської ради, Коропського району, Чернігівської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 7566 виданого на підставі розпорядження голови Коропської райдержадміністрації № 215 від 05.10.2005 року. Як вбачається із заповіту посвідченого секретарем виконкому Червоненської сільської ради, Коропського району, Чернігівської області 15.02.2008 року Наконечною Г.М. , [PERSON] заповіла [PERSON] Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 753366. Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалась на те, що вона звернулась до приватного нотаріуса Коропського районного нотаріального округу і було відкрито спадкову справу, проте нотаріусом в усному порядку позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки зміст заповіту має суперечливий характер та неточності, а саме при посвідченні заповіту секретарем Червоненської сільської ради помилково в тексті записано, що [PERSON] заповіла позивачці не земельні ділянки, які їй належали на підставі Держаного акту на право власності на земельну ділянку, а вищевказаний Державний акт. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно вимог ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений. Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Отже, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Проте, позивачем не надано доказів наявності спору між спадкоємцями. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпорядження його майном на випадок смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Таким чином при тлумаченні змісту заповіту береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (Постанова Верховного Суду від 05.12.2018 року, справа № 335/9398/16-ц). На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що неточності та помилки у тексті заповіту не можуть бути усунені шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статтей 213, 1256 ЦК України.

Outcome: dismissed