Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

17.04.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, зазначивши в ньому про те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 14.05.2005 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 18.04.2017 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ними придбано грошові кошти і майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме в ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрито депозитний рахунок на ім`я [PERSON] , залишок за цим рахунком за даними позивача повинен складати 250 000 грн. У грудні 2008 р. за рахунок спільних коштів подружжя ними був придбаний автомобіль «Toyota Corolla», державний номер [NUMBER] , вартістю 175 066 грн., який було зареєстровано на ім`я відповідачки, яким користується відповідачка в особистих цілях. Крім того, 13.03.2006 р. він за згодою відповідачки? позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 124 000 доларів США, станом на 16.04.2000 р. ця сума у перерахунку на національну валюту складає 1 687 757 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь Ѕ частину коштів, що зберігаються в ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] в сумі 125 000 грн., Ѕ частину вартості автомобіля «Toyota Corolla», державний номер [NUMBER] ,в сумі 119 776 грн.; визнати грошові кошти в сумі 124 000 доларів США, отримані [PERSON] за договором позики грошових коштів від 13.03.2006 року, стягнути з [PERSON] на його користь 62000 доларів США, що складає Ѕ частину коштів, що підлягають сплаті [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором позики. Ухвалою суду від 27.04.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 20.05.2020 року задоволено клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі? відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати у порядку загального позовного провадження. 30.06.2020 р. позивач [PERSON] звернувся з заявою про збільшення позовних вимог, у зв`язку з чим просив стягнути з [PERSON] на його користь крім іншого Ѕ частину вартості земельної ділянки площею 1,3500 га, в сумі 400 072 грн.50 коп. 22.07.2020 року від відповідачки надійшов відзив на позов, в якому вона не погодилась з позовом, просила у задоволенні вимог позивача відмовити, з тих підстав, що ніяких депозитних рахунків в ПриватБанку вона не має, сплатити Ѕ вартості автомобіля також не бажає, жодного договору займу позивач за час спільного проживання з нею не укладав, земельна ділянка приватизована нею у 2008 році, та не є сумісною власністю подружжя. 30.07.2020 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, в якій відмовився від частини позовних вимог, а саме в частині про стягнення на його користь Ѕ частини вартості земельної ділянки в сумі 400 072 грн. 50 коп. 30.07.2020 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів та відповіддю на відзив, в якій просив задовольнити його позовні вимоги. 18.08.2020 р. [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів від 13.03.2006 року недійсним. Ухвалою суду від 31.08.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу. Ухвалою суду від 15.09.2020 року клопотання позивача та відповідача про витребування доказів задоволено. 15.09.2020 [PERSON] звернулася з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору позики грошових коштів від 13.03.2006 року недійсним. Ухвалою суду від 18.09.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 28.10.2020 позовну заяву [PERSON] визнано неподаною та повернуто позивачу. Постановою Запорізького апеляційного суду від 16.12.2020 року ухвалу суду від 28.10.2020 скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 28.12.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним залишено без руху. Ухвалою суду від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 15.04.2021 цивільну справу № 335/3275/20 та № 335/7821/20 об`єднано в одне провадження. Ухвалою суду від 03.06.2021 року заяву представника позивача [PERSON] -адвоката Ями Д.М. про залишення частини позовних вимог без розгляду задоволено, позовні вимоги в частині визнання грошових коштів у розмірі 124 000 доларів США отриманих за договором позики від 13.03.2006 спільним майном та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 62 000 доларів США залишено без розгляду. Ухвалою суду від 11.08.2021 року заяву [PERSON] про залишення позовних вимог без розгляду задоволено, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним залишено без розгляду. Ухвалою суду від 11.08.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, актовий запис № 132. 18.04.2017 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя шлюб між ними було розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб. Під час шлюбу ними було придбано автомобіль «Toyota Corolla», державний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на відповідача [PERSON] . Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв`язку з чим діє презумпція рівності часток. Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них. Враховуючи вищезазначену норму права, суд вважає встановленим, що спірний транспортний засіб «Toyota Corolla», державний номер [NUMBER] , є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набутий в період перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Посилаючись на те, що транспортний засіб придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а, відтак, є спільним майном подружжя, позивач просив суд вирішити питання вартості визначеного транспортного засобу, виходячи з ціни пропозиції аналогічного товару в мережі Інтернет, а саме станом на квітень 2020 року такий автомобіль коштує на вітчизняному ринку 8800 доларів США, що еквівалентно 239 552 грн.. Вирішуючи даний спір, судом встановлено відсутність між сторонами будь-яких угод щодо добровільного поділу майна, набутого ними за час перебування у шлюбі. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч.2 ст.183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; - річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як роз`яснено у пунктах 22, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна в подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідачка жодним чином не заперечувала проти вартості автомобіля, визначеного позивачем. Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль «Toyota Corolla», державний номер [NUMBER] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідачки грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини цього автомобіля, що становить суму в розмірі 119 776 грн. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення Ѕ частини вартості автомобіля є належним способом захисту, та підлягають задоволенню. Доводи ж представника відповідача про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з тих підстав, що позивачем не заявлені вимоги про визнання автомобілю сумісною власністю подружжя, не впливають на висновок суду, оскільки відповідачка не заперечувала проти того факту, що автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, та був зареєстрований на її ім`я, та знаходиться у її користуванні. Суд враховує, що автомобіль є неподільною річчю і є недоцільним залишення автомобіля у спільній власності, оскільки відповідачка користується даним автомобілем після припинення сімейних стосунків, тому необхідно залишити автомобіль саме їй. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. З приводу позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідачки на його користь Ѕ частини коштів, що зберігаються в ПАТ КБ «ПриватБанк» на депозитному рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] в сумі 125 000 грн., суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, оскільки згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 15.11.2020 року за депозитними рахунками [PERSON] , відкритими 19.02.2013, 20.10.2014, 23.01.2015, 03.03.2017 р.р. залишок -0, тому грошові кошти були отримані та витрачені в період шлюбу, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що вони були витрачені не в інтересах подружжя, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 20.05.2020 до ухвалення судового рішення у справі відстрочено сплату судового збору позивачу у розмірі 10510 грн., тому 10510 грн. слід стягнути з позивача на користь держави. З відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 586 грн.46 коп,., визначений пропорційно розміру задоволених позовних вимог

Outcome: partial