Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

17.03.2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міськрайонного управління юстиції (далі по тексту - відповідач) про звільнення майна з арешту (а.с.2-3). Так, позивач просить суд скасувати постанови В-15/307 від 22.08.2008 року про накладення арешту на все належне [PERSON] майно, а саме: на житловий будинок, по [ADDRESS], в м. Білгород-Дністровському Одеської області, а також на земельну ділянку та на «все майно», що розташоване за цією ж адресою, які були винесені державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2008 році на примусовому виконанні у Першому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходилось виконавче провадження, боржником по якому був [PERSON].В процесі виконання було накладено арешт на все належне [PERSON] майно. Відповідно до довідки першого відділу державної виконавчої служби Приморського району в м. Одесі № 17291 від 10.07.2014 року, станом на 10.07.2014 року і протягом 2012-2013 років на примусовому виконанні у відділі Державної виконавчої служби не перебували та не перебувають будь-які виконавчі документи, де боржником є [PERSON]. Дані обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду із даним позовом. Позивач - [PERSON], в судове засідання 14.04.2015 року не з'явився, але його представник - [PERSON], подав до суду заяву, згідно з якою заявлені позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутністю. Відповідач - Перший Приморський ВДВС Одеського МУЮ, відзив або заперечення на позов [PERSON]до суду не надав та його представник в судове засідання 14.04.2015 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, що підтверджується наявним в матеріалах справи відповідним поштовим повідомленням про вручення йому ухвали суду про призначення розгляду справи, а також копії позовної заяви [PERSON] з додатками до неї (а.с.15). Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексуУкраїни, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Як було вище зазначено, відповідач був оповіщений у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, але він не повідомив про причини неявки в судове засідання та будь-яких клопотань не заявляв. Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про звільнення майна з арешту. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є власником житлового будинку,розташованого по [ADDRESS], в м. Білгород-Дністровському Одеської області на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2004 року, а також земельної ділянки за тієї ж адресою, площею 0,0688 га., в тому числі: під ріллею-0,0216 га, під забудовою-0,0472 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2008 року. 01.12.2008 року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. В 2008 році на примусовому виконанні у Першому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходилось виконавче провадження, боржником по якому був [PERSON]. В процесі виконання було накладено арешт на все належне [PERSON] майно, а саме: на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] Одеської області, а також на земельну ділянку площею 0,0688 га, що розташована за цією ж адресою. Виконавче провадження було завершено в тому ж 2008 році, однак арешти до теперішнього часу не скасовані, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на запит органу державної влади № 35553614 від 05.04.2012 року (а.с.7-8). Згідно Запису 1 вищевказаного Витягу, 04.12.2008 року, реєстратором Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано арешт нерухомого майна, на підставі постанови В-15/307 від 22.08.2008 року, винесеної Першим відділом державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції. Об'єктом обтяження є «все майно». Відповідно Запису 2, 12.01.2009 року зареєстровано арешт нерухомого майна, на підставі постанови В-15/307 від 22.08.2008 року, винесеної Першим відділом державної виконавчої служби Приморського району в м. Одесі. Об'єктом обтяження є «домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] Одеської області». Згідно Запису 3, цього ж Витягу, 12.01.2009 року, реєстратором Шостої одеської державної нотаріальної контори, зареєстровано арешт нерухомого майна, на підставі постанови В-15/307 від 22.08.2008 року, винесеної Першим відділом державної виконавчої служби Приморського району в м. Одесі. Об'єктом обтяження є «земельна ділянка, площею 0,0688 га, розташована за адресою: [ADDRESS] Одеської області» (а.с.7). Законом України «Про виконавче провадження», а саме, п. 5 ст. 60 цього Закону (який регулює порядок зняття арешту з майна) передбачено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до довідки першого відділу державної виконавчої служби Приморського району в м. Одесі № 17291 від 10.07.2014 року, станом на 10.07.2014 року і протягом 2012-2013 років на примусовому виконанні у відділі Державної виконавчої служби не перебували та не перебувають будь-які виконавчі документи, де боржником є [PERSON] (а.с.10). Згідно повідомлення Головного державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції № 37678 від 23.12.2013 року, при перевірці книг обліку виконавчих проваджень першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції за 2012-2013 роки встановлено, що на виконання виконавчі проваджень де боржником є [PERSON] за вказаний період не надходили. Відповідно до наказу № 470/7 від 05.07.1999 року про затвердження Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби «Строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки». В зв'язку з викладеним можливості перевірити завершені виконавчі провадження у 2008 році немає.Також, в вищевказаному повідомленні [PERSON] роз'яснено право на звернення до суду в порядку ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» для вирішення питання щодо зняття арешту з майна (а.с.9). Таким чином, позивач позбавлений права скасувати заходи забезпечення позову, накладених постановами В-15/307 від 22.08.2008 року про накладення арешту на все належне [PERSON] майно, а саме: на житловий будинок, по [ADDRESS] Одеської області, а також на земельну ділянку та на «все майно», що розташоване за цією ж адресою, які були винесені державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, та був вимушений звернутися до суду із зазначеним позовом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернувся до суду з позовом до Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про зняття арешту з майна. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Так, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, власником житлового будинку, по [ADDRESS] в м. Білгород-Дністровському Одеської області, а також земельної ділянки та всього майно, що розташоване за цією ж адресою, є [PERSON], але на даний час він позбавлений права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю у зв'язку із накладенням арешту на вказане майно. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. У випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду (ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно із п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.1976 року № 6 «Про судову практику у справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності, так і не праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Відповідно до ч.2 ст.114 Цивільного процесуального кодексу України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про зняття арешту з майнау повній мірі відповідають ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316-317, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та судовій практиці. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим позов [PERSON] до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міськрайонного управління юстиції про зняття арешту з майнапідлягає задоволенню.

Outcome: approved