Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

16 січня 2014 року позивачка звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на те, що 28.07.2012 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та [PERSON] укладено Договір № 403020. Предметом договору є надання фінансових послуг системи АвтоТак спрямованих на придбання автомобіля у групах. Починаючи з 28.07.2012 року, з метою виконання умов вищевказаного договору, на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» позивачкою було сплачено грошові кошти в загальному розмірі 33 625,66 грн. Як згодом стало відомо, на момент укладення Договору Відповідач не мав ліцензії діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, а отримав її лише 15.01.2013 року. Вважає, що у Договорі № 403020 від 28.07.2012 ку з боку ТОВ «АВТО ПРОСТО» була застосована нечесна підприємницька практика у формі використання пірамідальної схеми, внаслідок чого її було введено в оману стосовно наслідків укладення вказаного договору. У зв'язку з постійними обіцянками представників ТОВ «АВТО ПРОСТО» надати автомобіль у найближчі строки, без вказівки конкретних строків, з метою роз'яснення умов вищевказаного договору, вона звернулася до юриста, який їй роз'яснив, що укладений між нею та ТОВ «Авто Просто» договір не містить строків та (або) термінів отримання учасником автомобіля, не передбачає будь-якої відповідальності ТОВ «Авто Просто» за невиконання умов договору та будь-яких гарантій отримання учасником автомобіля навіть у разі повної оплати його вартості. Натомість угодою передбачено, що у випадку її розірвання учасником, поверненню підлягає сума чистих внесків, яка розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці, коли учасник повідомив відповідача про розірвання угоди, з вирахуванням відступного за відмову від неї в розмірі 2 цілих внесків. При цьому, в разі недостатності коштів у фонді для повернення коштів, їх виплата проводиться за рахунок наступних надходжень, тобто кінцевий строк проведення розрахунку з учасником взагалі не встановлено. Просила: визнати недійсним з моменту укладення Договір № 403020 від 28 липня 2012 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Код ЄДРПОУ 35509011 (01601, м. Київ, вул. Воровського, б. 24 корпус 1, 3-й поверх) на користь [PERSON], ІПН [NUMBER] ([ADDRESS]) грошові кошти в загальному розмірі 33 625,66 грн.; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТО ПРОСТО», Код ЄДРПОУ 35509011 (01601, м. Київ, вул. Воровського, б. 24 корпус 1, 3-й поверх) на користь [PERSON], ІПН [NUMBER] ([ADDRESS]) моральну шкоду у розмірі 7000,00 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивачка не з'явилась, надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала. У судове засідання представник відповідача не з'явився, надав до суду письмові заперечення відповідно до яких просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а. с. 53-61). Справу розглянуто у порядку ст. 169 ЦПК України. В зв'язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, між сторонами укладеного Договір № 403020 від 28 липня 2012 року з додатком № 1 до договору в якому визначена марка автомобіля ЗАЗ Віда на суму 90880 грн. 00 коп. (а. с. 6-15). Відповідно до ст. 1 Договору №403020 від 28 липня 2012 p., предметом Договору є надання Учаснику послуг системи «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобіля. Договір укладення шляхом підписання сторонами Договору № 403020 та Додатку № 1 до Договору № 403020, що є невід'ємною частиною Договору (а. с. 6). На виконання умов Договору № 403020 від 28 липня 2012 року з додатком № 1 до договору позивачкою на користь ТОВ «АВТО ПРОСТО» сплачено 33625 грн. 66 коп. з яких вступний внесок склав 3271 грн. 68 коп. (а. с. 16-21). Позивачка звернулась до суду з відповідним позовом в якому просить задовольнити позовні вимоги посилаючись на підстави викладені у позові, зокрема відсутність ліцензії на момент укладення Договору, недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог встановлених ст. 203 ЦК України, відсутність встановлення кінцевого строку проведення розрахунку з учасником, що порушує принцип добросовісності відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» та введення позивачки в оману під час укладання договору. Однак, з такими висновками позивачки, суд погодитися не може, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного матеріального і процесуального права. Система придбання автомобіля в групах «АвтоТак», що передбачена оскаржуваною Угодою, полягає у створенні групи покупців, які бажають придбати товар високої вартості, зокрема, автомобіль, та які стають учасниками такої системи. Відповідач надає учасникам послуги, що направленні на придбання автомобіля на основі системи «АвтоТак», які полягають у формуванні груп учасників, організації і проведенні у групах асигнаційних актів, та інших послуг, передбачених договором. За умовами Договору, як вже зазначалось, позивач сплатила вступний внесок та щомісячні внески. Відповідно до п. 14.1 ст. 14 Договору - якщо учасник виявить бажання розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити АВТО ПРОСТО у письмовій формі. Поверненню підлягають тільки Чисті внески, сплачені за Договором з урахуванням положень викладених в цій статті. Відповідно до п.14.5 ст. 14 Договору - якщо учасник виявить бажання розірвати Договір та відмовитись від подальшої участі в системі Авто Так протягом 7 календарних днів від дати підписання Договору, такому учаснику повертається вся сума коштів внесених на рахунок АВТО ПРОСТО. Протягом зазначених 7 днів учасник зобов'язаний письмово повідомити про розірвання Договору шляхом подання письмової заяви в центральний офіс АВТО ПРОСТО. 22 листопада 2013 року позивачка звернулась до відповідача з письмовою вимогою щодо повернення на протязі семи днів сплаченої неї суми (22, 23). Відповідач своїм листом від 26.11.2013р. відмовив [PERSON] у поверненні коштів (а. с. 24). Заява щодо розірвання договору позивачкою до відповідача не подавалась, про що свідчать матеріали справи та зокрема лист відповідача від 10 грудня 2013 року (а. с. 26). Відповідно до ч. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9, в якій зазначається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9, визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється нечесна підприємницька практика, що включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною. Згідно з п.7 ч.3 ст.19 забороняється як таке, що вводить в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до Договору система Авто Так - це торговельна марка, що зареєстрована згідно із законодавством України та використовується для позначення послуг АВТО ПРОСТО з адміністрування системи придбання автомобілів у групах. Кожна укладена угода включається, в групу, кожній сформованій групі надається порядковий номер, кожному учаснику системи - порядковий номер його в групі. Після формування групи учасників залучення інших учасників не відбувається. Право на отримання автомобіля здійснюється в порядку, передбаченому Договором, і відповідно до платежів, здійснених самим учасником, а не відповідно до платежів, здійснених іншими учасниками групи. Отже, отримання кожним споживачем автомобіля здійснюється виключно відповідно до платежів, здійснених ним самим, і незалежно від платежів інших клієнтів відповідача. Ураховуючи те, що ТОВ «АВТО ПРОСТО» отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо «придбання товарів у групах» у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, не можна вважати, що така діяльність здійснювалась відповідачем неправомірно, у тому числі й до введення законом ліцензування такої діяльності. Тобто, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обвязки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми». Таким чином, помилковим є й висновок [PERSON] про введення її в оману відповідно до ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача». Такий висновок суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч. 5 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення Угоди [PERSON] отримала примірник Договору та додатки до нього, які містять опис послуг ТОВ «АВТО ПРОСТО». Відповідно до умов Договору, його підписання та додатку до нього є твердженням факту ознайомлення, розуміння сторонами його умов та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом Договору і додатків до нього. Згідно з умовами учаснику надається 7 днів для того, щоб він міг детально ознайомитися з Договором та прийняти її чи відмовитись від участі в системі Авто Так. При цьому в разі розірвання Угоди протягом семи днів з дати її підписання учаснику повертається сума всіх коштів, внесених ним на рахунок АВТО ПРОСТО. Таким чином, обман та ознак «пірамідальної схеми» у діях ТОВ «АВТО ПОСТО», під час укладення Договору з [PERSON] відсутні, такі посилання позивачки не узгоджуються з положеннями п. 7 ч. З ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з нормами Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України в п.5 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обов'язково повинен з'ясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Позивачкою не надано доказів протиправності дій відповідача та причинно-слідчого зв'язку з діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачці, а тому дана вимога також не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст. 10 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ані повністю ані частково. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з відповідним позовом, суд вважає за необхідне судові витрати у справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed