Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

15 січня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. В позовних вимогах позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , за фактичним місцем проживання її матері - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог вказала, що з відповідачем [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 листопада 2006 року по 01 липня 2015 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що місце проживання дитини має бути визначено за місцем її проживання: [ADDRESS] , так як між сторонами існує спір щодо місця проживання дитини. Починаючи з 2015 року сторони не проживають однією сім`єю, їх спільний син з вказаного часу проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою для проживання та розвитку дитини створені всі необхідні умови, дитина навчається в Криворізькому Центрально-Міському ліцеї КМР Дніпропетровської області, який розташований поблизу місця її проживання. Позивач має постійне місце роботи, систематично приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню. Разом з тим, коли Відповідач бере сина на всі вихідні або канікули, то часто виїжджає з ним за межі міста та області по роботі, з вказаного приводу у сторін періодично виникають суперечки та конфлікті ситуації. Так, робота Відповідача пов`язана з постійними відрядженнями, тобто постійно в м. Кривий Ріг він не працює, а займається будівництвом по всій території України. Крім того, позивач вважає, що з урахуванням індивідуальних та психологічних особливостей дитини, відповідати інтересам дитини буде визначення її місця проживання разом з нею, за місцем її реєстрації. 26 березня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання на 27 квітня 2021 року на 11 годину 30 хвилин, розгляд справи було відкладено. Ухвало суду від 19 липня 2021 року закрито підготовче судове засідання та справу до судового розгляду по суті на 29 липня 2021 року на 13 годину 30 хвилин, розгляд справи було відкладено. В судове засідання, що було призначено на 30 вересня 2021 року на 09 годину 00 хвилин, сторони не з`явились, позивач, представник позивача просили суд розглянути справу за їхньої відсутності. Відповідач [PERSON] , представник відповідача - адвокат Бойченко Л.П. просили суд відкласти розгляд справи, у задоволенні вказаного клопотання відповідача та представнику відповідача відмовлено. У судовому засіданні, що відбулися раніше, позивачка [PERSON] та її представник адвокат Артеменко С.Ю. позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові, просили їх задовольнити. В попередніх судових засідання відповідач [PERSON] та представник відповідача - адвокат Бойченко Л.П., позовні вимоги не визнали, та надали до суду відзив на позовну заяву зазначивши про те, що визнавши місце проживання дитини разом з матір`ю, будуть порушені права відповідача, батька дитини. А саме: [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні та психологічний тиск на їх дитину, в результаті чого між ним та сином погіршились відносини. Однак, в свою чергу, не заперечували, що після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з матір`ю, відповідач більшість часу працює поза містом Кривим Рогом . Представник третьої особи орган опіки та піклування Виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради надала Висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , а також заяву про розгляд справи за їх відсутності, винести рішення відповідно чинного законодавства. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 25 листопада 2006 року по 01 липня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Від шлюбу у сторін: [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . З висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини виконавчого комітету Металургійної районної у місті у місті Кривому Розі ради, як органу опіки та піклування від 09.06.2021 року №14/29-1644, зазначено про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Згідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей та документів, які стосуються справи. Частинами 1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 року та яка набрала чинності для України 27.09.1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Спір - це юридичний конфлікт між учасниками правовідносин, у якому кожен з учасників правовідносин захищає свої суб`єктивні права від протиправних дій, невизнання або їх оспорювання. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Відповідачем в судовому засіданні заявлено клопотання про призначення судово-психологічної експертизи для встановлення можливості проживання дитини з одним із батьків, який чинить психологічний тиск на дитину. Однак, в задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено, оскільки Позивачка проти проведення з дитиною будь-яких дій, пов`язаних з дослідженням його психологічної поведінки заперечувала, а також наголошувала, що предметом спору не є участь батьків у вихованні їх спільної дитини, а тільки спір щодо визначення місця проживання сина. Слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 160, ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Заслухавши позицію кожної із сторін, позицію органу опіки та піклування, який дійшов висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю, приймаючи до уваги встановлені судом обставини а саме, що на даний час дитина проживає разом з матір`ю, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, мати виховує та утримує сина, суд вважає вірним визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] із її матір`ю - позивачкою [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Саме проживання неповнолітнього [PERSON] із матір`ю, на думку суду, буде цілком відповідати інтересам дитини, забезпечить комфортні умови та сприятиме її здоровому розвитку, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved