Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

16 березня 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 70000 грн. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 17.10.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у розмірі 70000грн., а відповідач зобовязалася повернути борг через рік, про що написала відповідну розписку. У порушення умов договору позики відповідач свої зобовязання не виконала та вимогу позивача про повернення боргу ігнорує. Посилаючись на те, що відповідач продовжує ухилятися від своїх зобовязань, позивач вважав, що є підстави для стягнення з [PERSON] у судовому порядку боргу за укладеним договором позики. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. В судове засідання відповідач, належним чином сповіщена про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з'явилася. Про причини неявки суд не повідомила. Суд, у звязку з повторною неявкою відповідача та неповідомленням про причини неявки в судове засідання, зі згоди позивача ухвалює заочне рішення у справі в порядку, визначеному главою 8 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні письмові докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 17 жовтня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за яким відповідач отримала у борг 70000 грн. та зобовязалася повернути кошти через 1 рік. На підтвердження цього факту до матеріалів справи долучено оригінал розписки [PERSON] про отримання зазначеної суми коштів від 17.10.2013 року (а.с.8). Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами з зобов'язальних правовідносин, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, до яких відноситься примусове виконання обовязку в натурі (п.5 ч.2 ст.16 ЦК). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України. Так, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно з нормами ст.ст.526, 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у визначений у зобовязанні строк. За ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). При цьому у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК ). Договором, відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у випадку, якщо правочин вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги те, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, на підтвердження цього факту надана розписка позичальника, яка посвідчує передання їй позикодавцем грошової суми у розмірі 70000грн., позичальник порушила договірні зобовязання, відмовившись повернути кошти в обумовлений сторонами строк, у позивача виникло право вимагати повернення наданих грошових коштів, відтак суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що при подачі позову, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 700грн. (а.с.1). Докази на підтвердження понесення позивачем інших витрат в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, сплачений [PERSON] судовий збір у розмірі 700грн., підлягає стягненню з відповідача на його користь. З огляду на викладене,

Outcome: approved