Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

15 червня 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів з позовом про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] в частині покупця, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області Рогожиною Ю.М. від 05 вересня 2017 року за реєстровим № 1069, перевівши право покупця за цим договором на [PERSON] (а.с. 2-3). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 09 вересня 2016 року між ним та [PERSON] , який діяв від себе особисто та від продавців, була попередня домовленість, відповідно до якої [PERSON] та члени його сім`ї (два сина та дружина) мали продати йому квартиру за адресою: [ADDRESS] . Обумовивши усі умови договору купівлі-продажу квартири, вони погодили ціну, за яку він мав придбати квартиру та строк, на протязі якого він мав сплатити повну вартість квартири. Так, він і [PERSON] , який діяв і в інтересах власників інших частин квартири, домовилися про те, що на протязі 24 місяців періодичними платежами він зобов`язується сплатити йому кошти за квартиру, вартість якої становила 18500 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язання в той же день в рахунок належних договором платежів ним був сплачений [PERSON] завдаток в сумі 3000 доларів США, про що були видані один одному відповідні розписки. Як і було передбачено домовленістю, на протязі 2016-2017 рр. ним було виплачено продавцю [PERSON] , який діяв від себе та членів своєї сім`ї - продавців, всю обумовлену суму вартості квартири, а саме: 27 грудня 2016 року - 3000 доларів США, 28 березня 2017 року - 2500 доларів США, 24 квітня 2017 року - 1000 доларів США, 29 серпня 2017 року - 9000 доларів США, а всього 18500 доларів США. В зв`язку з тим, що він працював та на сьогоднішній день працює в Польщі і в нього були термінові справи пов`язані з професійною діяльністю за межами районного центру, а продавці (відповідачі по справі) наполягали на терміновому переоформленні квартири, оскільки вони вже на той час проживали в м. Києві і не могли в будь-який час приїхати в смт. Білогір`я для оформлення договору купівлі-продажу квартири, тому він попросив рідного брата - відповідача [PERSON] формально оформити квартиру на себе, а також домовився з останнім, що в подальшому вони укладуть договір дарування квартири на його, позивача, ім`я. Тому 05 вересня 2017 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] . Покупцем квартири у договорі вказаний [PERSON] , проте дійсним покупцем зазначеного майна фактично є він - [PERSON] . Проте, до цього часу відповідач [PERSON] вищезазначену домовленість не виконав. Вважає, що 05 вересня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (за договором - продавці) та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняв від продавця (купив) квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що відповідно до п. 2.1 договору продаж квартири проводиться за 100346 грн, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання договору, а п. 2.2 договору визначено, що відповідно до Звіту про оцінку майна загальна вартість майна, що є предметом цього договору становить 100346 грн. Кошти ж за квартиру були ним власноручно передані продавцю до укладення договору купівлі-продажу, про що свідчать розписки, а тому відповідач [PERSON] був лише формально вписаний в договір як покупець, оскільки на той час був безробітній і мав багато вільного часу. Вказує, що відповідач [PERSON] коштів на придбання квартири не мав, оскільки не працював, його ж дружина перебувала у відпустці по догляду за дитиною, крім того, згідно рішення Білогірського районного суду від 17 грудня 2010 року сплачує аліменти на утримання сина від першого шлюбу, а заощаджень, які б дозволили йому придбати квартиру в нього не було. Що стосується походження коштів, які були ним сплачені покупцям, то на той час він працював вже тривалий час офіційно у республіці Польща і мав достатній дохід на придбання квартири, які він передавав продавцю по частинах, в залежності від розміру отриманої заробітної плати. Зазначив, що оскільки він більше часу перебуває за кордоном, а у відповідача [PERSON] та його сім`ї немає свого власного житла, то вони домовилися, що останній буде жити у придбаній ним квартирі. Проте, час минає, а [PERSON] до цього часу не здійснює дії щодо дарування спірної квартири (згідно домовленості), що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Тому вважає, що у нього є право у визначений законом спосіб здійснити документальне оформлення наявного у нього права власності як сторони у договорі. Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 30). Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 24 грудня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті (а.с. 99). Ухвалою Білогірського районного суду Хмельницької області від 25 березня 2021 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачами (а.с. 137). Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Орендарчук В.О. в судовому засіданні позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, підтримали повністю, просили позов задовольнити. Крім того, позивач пояснив, що він з дружиною та брат з дружиною (відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] ) проживали разом в спірній квартирі на правах оренди без укладення договору купівлі-продажу, а коли він особисто розрахувався за квартиру і був укладений відповідний договір купівлі-продажу квартири з продавцями, то невістка [PERSON] (третя особа по справі) створила такі умови, що він був змушений з дружиною перейти проживати на іншу квартиру. При цьому, зазначив, що на момент укладення договору купівлі-продажу він знаходився на території України, а саме в Білогірському районі, однак вказаний договір попросив свого брата оформити на себе, так як планував виїхати на постійну роботу та проживання в Польщу. Зазначив, що для того, щоб спростити процедуру перепродажу квартири і не приїжджати з Польщі для оформлення відповідних документів, він і попросив свого брата [PERSON] оформити договір купівлі-продажу квартири з сім`єю [PERSON] . Однак, коли у нього змінилися плани та він не залишився проживати в Польщі, зажадав від брата звільнити квартиру та переоформити на нього або ж повернути кошти, однак цього в позасудовому порядку вирішити не вдалося. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти задоволення позову. Також, пояснив, що уклав договір купівлі-продажу квартири від свого імені, оскільки брат [PERSON] виїжджав на постійне місце проживання в Польщу. При цьому, зазначив, що з 2016 року працював офіційно в Польщі і отримував відповідну щомісячну заробітну плату: спочатку - 1100 євро, а згодом 1450 євро. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Пояснив, що всі домовленості з приводу продажу квартири велися з позивачем [PERSON] , останній з ним повністю розрахувався і з приводу цього жодних претензій до нього він не має. Зазначив, що кошти за квартиру віддавав позивач, за виключенням одного випадку, коли кошти надав йому батько позивача. При цьому, зазначив, що ключі від квартири та книжки за комунальні послуги він віддав позивачу [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Третя особа - [PERSON] та її представник - адвокат Ніколайчук З.І. в судовому засіданні позовних вимог не визнали. При цьому, [PERSON] пояснила, що квартира в сім`ї [PERSON] була придбана нею та її колишнім чоловіком (відповідачем [PERSON] ) виключно для подальшого спільного проживання в шлюбі, зі спільним сином [PERSON] , про що свідчить і те, що вони відразу після оформлення договору купівлі-продажу квартири зареєструвалися з чоловіком [PERSON] та дитиною в даній квартирі та проживали сім`єю. Не заперечувала той факт, що гроші за квартиру [PERSON] віддавав позивач [PERSON] , рідний брат її чоловіка, який знав продавців, але це була їхня така домовленість, як братів, що в подальшому її чоловік поверне позивачу частину грошей за квартиру, оскільки інша частина коштів - це їхні сімейні заощадження. Зазначила, що в подальшому, на протязі 2017-2020 рр., кошти позивачу були повернені, про що свідчить відсутність будь-яких дій (претензій) з боку позивача на стягнення з них, як боржників, цих коштів, або ж зобов`язання її чоловіка укласти договір дарування, на що посилався в позовній заяві позивач. При цьому, [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що єдиною підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що в 2020 році відповідач [PERSON] ініціював позов про розірвання шлюбу і, домовившись з братом - позивачем [PERSON] , в такий спосіб вирішив позбавити її із сином права на половину придбаної ними під час перебування в шлюбі спірної квартири, про поділ якої вона також звернулася до суду в серпні 2020 року. Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 05 вересня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (за договором - продавці) та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , за яким продавці передали у власність покупцю, а покупець прийняв від продавців (купив) квартиру та повністю оплатив її вартість до підписання договору (а.с. 7-9). Після укладення вищевказаного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] з дружиною [PERSON] (третя особа по справі) та спільним сином [PERSON] зареєструвалися в спірній квартирі, де продовжують проживати до теперішнього часу, що підтверджується довідками Білогірської селищної ради Хмельницької області від 22 червня 2020 року № 928, від 03 серпня 2020 року № 2401, свідоцтвом про шлюб від 27 липня 2016 року серії [NUMBER] (а.с. 29, 53-54). Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У відповідності до ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Обґрунтовуючи позов, позивач [PERSON] посилається на вимоги ст. 217 ЦК України про правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Із матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Білогірського районного нотаріального округу Хмельницької області Рогожиною Ю.М. від 05 вересня 2017 року за реєстровим № 1069, окрім того, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, ствердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, а також вчинений за згодою дружини покупця - [PERSON] (третя особа по справі). Разом з тим, позивач зазначив, що відповідач [PERSON] лише формально був зазначений в договорі в якості покупця, проте дійсним покупцем є він - [PERSON] . Проте, з такими твердженнями позивача суд погодитись не може з огляду на наступне. Згідно з ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Так, в спірному договорі продавці та покупець в присутності нотаріуса зазначили, що продаж квартири проводиться за 100346 грн, які покупець повністю сплатив продавцям до підписання цього договору, а також ствердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, спрямований на реальне настання правових наслідків. В якості підтвердження факту передачі коштів за договором в судовому засіданні представником позивача було надано дві розписки від 09 вересня 2016 року, в яких [PERSON] зазначав, що 09 вересня 2016 року отримав від [PERSON] грошові кошти (завдаток) в сумі 3000 доларів США в рахунок оплати вартості квартири [ADDRESS] , а також в подальшому (27 грудня 2016 року, 28 березня 2017 року, 24 квітня 2017 року та 29 серпня 2017 року) отримав кошти в загальній сумі 15500 доларів США (а.с. 127, 128). У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Надані представником позивача розписки на підтвердження обґрунтування позову, що саме позивач і тільки він розраховувався з покупцем [PERSON] , спростовуються поясненнями самого [PERSON] , який в судовому засіданні зазначив, що мав також місце факт передачі йому коштів іншою особою, а саме батьком позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають в родинних відносинах між собою, оскільки є рідними братами, що підтверджено ними в судовому засіданні. Із змісту обґрунтування, викладеного в позовній заяві, слідує, що позивач не мав можливості самостійно укласти договір купівлі-продажу квартири, тому попросив рідного брата - відповідача [PERSON] формально оформити квартиру на себе, а також домовився з ним, що в подальшому вони укладуть договір дарування квартири на його, позивача, ім`я. В той же час, в судовому засіданні позивач вже пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири він знаходився на території України, а саме в Білогірському районі, однак вказаний договір попросив свого рідного брата [PERSON] оформити на себе, так як не мав бажання проживати в Україні, а планував виїхати на постійне місце проживання в Польщу. Такі твердження позивача суд оцінює критично, оскільки вони є непослідовними та жодними доказами не підтверджуються і, з огляду на родинність стосунків з відповідачем [PERSON] , є непереконливими перед судом. Окрім того, на переконання суду, позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у нього необхідної суми коштів для самостійної купівлі спірної квартири станом на час її придбання, як і не підтверджено відсутності можливості у відповідача [PERSON] придбати самостійно зазначену квартиру, про що позивач стверджував в позовній заяві на підтвердження своїх позовних вимог. Більше того, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] до моменту придбання так і на час придбання квартири згідно записів трудових книжок АЕ № 122112 та АЕ № 316761 (а.с. 12, 105) офіційно не були працевлаштовані, згідно укладених трудових договорів з 2016 року працювали водіями в транспортно-торгівельній фірмі «Гавітранс», Старий Буковець, Польща (а.с. 13, 42, 88, 90-91, 93, 109-111). Також недоведеним є той факт, що між позивачем [PERSON] та його братом [PERSON] існували відповідні домовленості щодо «формального оформлення квартири на відповідача [PERSON] та подальшого відчуження (дарування) квартири на користь позивача», як зазначено в позовній заяві. Крім того, суд критично відноситься до таких тверджень позивача, оскільки чинним законодавством передбачено більш простіший спосіб набуття права власності на нерухоме майно та його реалізації шляхом видачі довіреності від імені позивача іншій особі, в тому числі і не виключено - відповідачу [PERSON] . Враховуючи викладене, а також проаналізувавши умови укладеного договору купівлі-продажу, суд приходить до переконання, що визнання договору недійсним в частині покупця не узгоджується з іншими умовами договору, а також з останнього не вбачається того, що вказаний правочин був би вчинений і без включення недійсної частини, а саме умови щодо покупця [PERSON] . Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed