Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

15 квітня 2016 року позивач звернуся до суду із позовом до Старокостянтинівського районного споживчого товариства про визнання звільнення неправомірним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що 10 лютого 2016 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №4 було прийнято рішення про скорочення штату у звязку із виробничою необхідністю, а саме посади заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства. Крім цього позивачу у звязку із відповідним рішенням було запропоновано іншу посаду директора КП «Коопзаготпром», від якої він не відмовлявся. 11 квітня 2016 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №38 [PERSON] було звільнено із займаної посади за скороченням штатів відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Копію постанови позивачу вручено не було. Позивач вважає відповідне звільнення незаконним, оскільки ніяких змін в організації виробництва і праці не було, нікого крім нього про скорочення чисельності або штату не попереджався та на цій підставі не звільнявся, а тому просить скасувати дану постанову та поновити його на посаді. Також позивач не відмовлявся від запропонованої посади директора КП «Коопзаготпром» тим більше він тривалий час, а саме з 1 грудня 2014 року виконував обовязки директора на цій посаді, претензій під час роботи до нього не було. 19 лютого 2016 року виконуючий обовязки голови правління РАЙСТ [PERSON] прийняв постанову правління за №8 в якій у звязку із виробничою необхідністю відмінив виконання позивачем обовязків директора КП «Коопзаготпром» та затвердив на цій посаді директора [PERSON] [PERSON] вважає що відповідна постанова була прийнята незаконно і є такою, що порушує його права та переслідувала ціль розправи над ним, щоб він не міг виконувати обовязки директора КП «Коопзаготпром», оскільки відбулося фактичне переведення [PERSON] з посади менеджера на посаду директора, хоча він і надалі б міг виконувати обовязки директора, чим було порушено вимогу про переведення працівника на іншу роботу на тому ж підприємстві при скороченні штатів. Крім цього не пропонувалася [PERSON] і вакантна посада менеджера КП «Коопзаготпром». З огляду на це позивач просить скасувати зазначену постанову. 12 квітня 2016 року рішенням зборів уповноважених [PERSON] було звільнено з посади члена правління Старокостянтинівського РАЙСТ, оскільки звільнення позивача з посади заступника голови правління було незаконним, він вважає незаконним і звільнення його як члена правління. Незаконним звільненням та припиненням повноважень заступника голови правління позивачу завдано моральної шкоди, оскільки його сімя залишилася без засобів до існування, було принижено його честь і гідність, внаслідок чого погіршився стан здоровя, з огляду на що, розмір відповідної шкоди [PERSON] визначив у сумі 50\~000 грн., яку просить стягнути з відповідача. В ході судового розгляду справи [PERSON] збільшив позовні вимоги і окрім вищезазначеного просить також стягнути із відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі, яку йому не було виплачено при звільненні в розмірі 5845 грн. На обґрунтування зазначеної вимоги вказував, що проведеною позаплановою перевіркою Управління держпраці у Хмельницькій області було встановлено неправомірне та незаконне утримання із заробітної плати коштів в сумі 5\~845 грн., які були отримані як компенсація за використання особистого транспорту в службових цілях, тому просить стягнути незаконно утримані з нього кошти В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що звільнення було проведено із дотриманням вимог законодавства, підстави для задоволення позову відсутні. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків та дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №68 від 17 жовтня 2011 року [PERSON] було прийнято на посаду заступника голови правління районного споживчого товариства з питань торгівлі та ресторанного господарства. Відповідна посада була введена 3 жовтня 2011 року постановою правління РАЙСТ. 27 грудня 2012 року зборами уповноважених районного споживчого товариства №10 [PERSON] було обрано членом правління. 1 грудня 2014 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №72 було внесено зміни до посад у штатному розкладі працівників КП «Коопзаготпром» та призначено заступника голови правління РАЙСТ [PERSON] виконуючим обовязки директора КП «Коопзаготпром». 5 червня 2015 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ було дозволено [PERSON] використовувати у службових цілях автомобіль [NUMBER], також виплачувати компенсацію за використання зазначеного автомобіля в сумі 7\~000 грн. Відповідна постанова не суперечила вимогам п.3.21 колективного договору укладеного між правлінням Старокостянтинівського РАЙСТ та трудовим колективом на 2014-2016 роки. 10 лютого 2016 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №4 посаду заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства було скорочено у звязку із виробничою необхідністю після розгляду звернення уповноважених Старокостянтинівського РАЙСТ від 5 лютого 2016 року. В цей же день в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було запропоновано [PERSON] написати заяву про переведення його на посаду директора КП «Коопзаготпром» на оплатній основі у звязку із скороченням посади заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства, однак [PERSON] відмовився написати таку заяву та підписати акт, про що засвідчили присутні члени комісії, склавши про це акт. Відповідні обставини в судовому засіданні були підтверджені поясненнями свідка [PERSON] Із зазначеного вище можна зробити висновок, що уповноваженим органом при звільненні позивача було дотримано вимоги зазначені у пункті 1 ч.1,ч.2 ст.40 КЗпП України, оскільки [PERSON] на пропозицію перевестись на посаду директора КП «Коопзаготпром» відмовився, оскільки письмової згоди на це не надав та був попереджений про скорочення за 2 місяці. Розпорядженням №7 правління Старокостянтинівського РАЙСТ від 15 лютого 2016 року було утримано із заробітної плати [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 5\~845 грн. для покриття шкоди. 19 лютого 2016 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №8 було відмінено виконання обовязків директора КП «Коопзаготпром» [PERSON] та затверджено на посаду директора [PERSON] 11 квітня 2016 року постановою правління Старокостянтинівського РАЙСТ №38 була скорочена посада заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства та звільнено [PERSON] на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та внесено зміни до штатного розкладу. 12 квітня 2016 року позачерговими зборами уповноважених Старокостянтинівського РАЙСТ було прийнято постанову №2, якою було затверджено постанову правління №38 від 11 квітня 2016 року «Про звільнення у звязку із скороченням штатів» та виведено [PERSON] із складу членів правління. При вирішенні зазначеного спору, судом враховуються розяснення Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», а саме, що при розгляді трудових спорів, пов'язаних зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об'єднань у ч. 3 ст. 64 ГК України. Відповідна норма застосовується і щодо Старокостянтинівського РАЙСТ, оскільки воно за своєю організаційно-правовою формою є споживчим товариством. Ст.8 Закону України «Про кооперацію», ч.2 ст.5 Закону України «Про споживчу кооперацію» визначено, що основним документом, який регулює діяльність кооперативу є статут. п.32 Статуту Старокостянтинівського РАЙСТ визначено повноваження правління споживчого товариства, зокрема, що воно самостійно визначає структуру управління та штати. З аналізу вищезазначених норм та положень статуту можна зробити висновок, що саме правлінню належить право на скорочення працівників при недоцільності або економічній необґрунтованості утримання відповідної посади передбаченої штатним розписом, з огляду на що, посилання позивача на те, що будь-яких змін в організації виробництва і праці не було, що скорочення в дійсності не мало місця є безпідставними. Оскільки при винесенні постанови №38 від 11 квітня 2016 року Старокостянтинівським РАЙСТ було дотримано вимоги КЗпП України, щодо попередження працівника про наступне вивільнення (ч.3 ст.32 КЗпП) та запропоновано позивачу іншу посаду директора КП «Коопзаготпром» від якої він відмовився, тобто правлінням РАЙСТ було виконано також і вимоги ч.2 ст.40 КЗпП, суд вважає, що підстави для скасування зазначеної постанови відсутні. Що стосується оспорювання позивачем постанови правління Старокостянтинівського РАЙСТ №8 від 19 лютого 2016 року, якою було відмінено [PERSON] виконання обовязків директора КП «Коопзаготпром» незаконність якого позивач обґрунтовує тим, що його в такий спосіб було позбавлено права виконувати обовязки на вакантній посаді, чим порушено його трудові права, то суд виходить з наступного. Визначення поняття суміщення професії (посади) закріплене в [PERSON] Міністрів СРСР від 04.12.1981 року №1145 «Про умови та порядок суміщення професій (посад)», Інструкції по застосуванню [PERSON] Міністрів СРСР від 4.12.1981 року №1145 «Про умови та порядок суміщення професій (посад)» від 14.05.1982 року, а саме, це виконання працівником поряд із своєю основною роботою обумовленою трудовим договором, додаткової роботи за іншою професією (посадою). Саме це мало місце, коли постановою правління Старокостяинівського РАЙСТ №72 від 1 грудня 2014 року на [PERSON], як заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства було покладено виконання обовязків директора КП «Коопзаготпром». За час роботи [PERSON] отримував доплати за суміщення посад у відповідності до умов колективного договору, що підтверджується копіями постанов правління про встановлення доплат від 3 серпня 2015 року, від 1 вересня 2015 року, від 1 жовтня 2015 року, від 30 жовтня 2015 року, від 4 січня 2016 року. Як вбачається із змісту вищезазначених [PERSON] та Інструкції, доплати за суміщення посад працівників управління встановлюється лише у тих випадках, якщо на відповідний період, на який намічається суміщення посад цих працівників, по фонду заробітної плати передбаченої в штатному розписі є економія у звязку із наявністю вільних посад. При відсутності вакансії встановити доплату за суміщення професій (посад) неможливо. З огляду на це, твердження позивача, що його незаконно позбавили можливості і надалі виконувати обовязки директора КП «Коопзаготпром» є необґрунтованим, оскільки відповідна посада була вакантною до 19 лютого 2016 року, коли на неї було затверджено [PERSON], з цього часу [PERSON] втратив право на отримання доплат до заробітної плати, зазначене відбулося у спосіб не заборонений трудовим законодавством, у відповідності до п.35 Статуту, яким надано повноваження правління приймати та звільняти керівників власних підприємств, які мають статус юридичної особи та ніяким чином прав позивача не порушувало, тому підстави для скасування постанови №8 від 19 лютого 2016 року відсутні. Вимога про скасування постанови Старокостянтиніського РАЙСТ №2 від 12 квітня 2016 року, якою було виведено [PERSON] із складу членів правління у звязку із звільненням з роботи по причині скорочення штату працівників також задоволенню не підлягає, оскільки позивач відповідні вимоги обґрунтовує незаконністю звільнення його із займаної посади заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства, що в судовому засіданні свого підтвердження не знайшло. Оскільки суд вважає, що звільнення позивача відбулося на законних підстав не можуть бути задоволені вимоги про поновлення [PERSON] на посадах заступника голови правління з питань торгівлі та ресторанного господарства, а також виконуючого обовязки директора КП «Коопзаготпром». З цих підстав не підлягає задоволенню і вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться власником або уповноваженим ним органом у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] моральну шкоду обґрунтовував незаконністю звільнення з посади заступника голови правління та неправомірним припиненням виконання ним обовязків директора КП «Коопзаготпром» та визначив її в розмірі 50\~000 грн., з огляду на що, суд вважає, що в даному випадку відсутній причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями уповноваженого органу Сатрокостянтинівського РАЙСТ, а тому в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід відмовити в повному обсязі. В силу ст.127 КЗпП відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, зокрема на підставі наказу (розпорядженню) власника або уповноваженого ним органу для покриття заборгованості підприємству, установі, організації завданої з вини працівника. Згідно ст.130 цього Кодексу працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до ст.136 КЗпП України покриття шкоди керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. Розпорядження №7 від 15 лютого 2016 року правління Старокостянтинівського РАЙСТ містить лише посилання на заподіяння шкоди незаконними діями заступника голови правління [PERSON], який зловживаючи службовим становищем отримав безпідставно кошти з підприємства в сумі 5\~845 грн. Однак відповідний висновок був зроблений тільки на підставі видаткового ордеру від 12 січня 2016 року (а.с.83), в якому міститься відмітка про те, що відповідні кошти є компенсацією за автомобіль, використання якого для службових цілей було дозволено постановою правління від 15 червня 2015 року. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як обґрунтування своїх вимог та заперечень. Відповідачем доказів на підтвердження того, що з вини [PERSON] була заподіяна шкода в сумі 5\~845 грн. суду надано не було, не встановлено цього і в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку, що Старокостянтинівським РАЙСТ було безпідставно відраховано вищезазначену суму із заробітної плати позивача. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 5\~845 грн. Оскільки при подачі позову [PERSON] звільнявся від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому згідно ч.3 ст.88 ЦПК України він стягується з відповідача на користь держави в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial