Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

15.05.2015 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Бортницького міжрайонного управління водного господарства ім. Гаркуші М.А., [PERSON] «Про визнання права власності на об'єкт нерухомості в порядку спадкування і набувальною давністю», уточнивши який просила: визнати за нею право власності на 83/100 будівлі вузла зв'язку площею - 119,3 м2, загальною площею -143, 83 м2, яке знаходяться по [ADDRESS], в порядку спадкування спадщини за законом, яка відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO] року та з підстав набувальної давності. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та на його обґрунтування суду пояснювала, що її чоловік [PERSON] під час шлюбу придбав у відповідача Бортницького міжрайонного управління водного господарства ім. Гаркуші М.А. у 2001 році будівлю вузла зв'язку та сарай за адресою: [ADDRESS]. Вказане приміщення вузла зв'язку з цього часу використовувалось, як житлове. Але в даному приміщенні вони не могли зареєструватися, оскільки воно не було визнано житловим у встановленому порядку. Після смерті чоловіка у 2010 році вона зверталась до нотаріуса із заявою про оформлення вказаної спадщини, але їй було відмовлено з підстав того, що не визначена спадкова маса майна. Також посилалась на те, що з 2001 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним майном, утримує його, підтримує у належному стані, постійно проживає в ньому та сплачує всі необхідні комунальні платежі. Позицію позивачки у судовому засіданні повністю підтримала її представник [PERSON] У судовому засіданні представник відповідача Бортницького міжрайонного управління водного господарства імені Гаркуші М.А. позовні вимоги з урахуванням змін до позовної заяви визнав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилась, але надала суду заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги визнала повністю. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як вбачається з позовної заяви, вимоги позивача є законними, обґрунтованими та не порушують права, свободи та інтереси інших осіб, у зв'язку з цим, у суду відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини у справі та правовідносини, які їх регулюють. 23.11.2001 року укладено договір купівлі-продажу будівлі вузла зв'язку та сараю між директором ПП «Варта» СПД -ФО [PERSON] та начальником Бортницької УМСВГ, без нотаріального посвідчення (а.с. 56-58). Довідкою від 10.07.2003 року № 214 підтверджується той факт, що [PERSON] оплатив вартість купленої будівлі вузла зв'язку та господарським сараєм згідно прибуткових касових ордерів, а сього на суму -14 900, 00 тис. грн. (а.с. 53). [INFO] року [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за № 302 (а.с. 32). Після його смерті відкрилась спадщина за законом на будівлі вузла зв'язку та сараю за адресою: [ADDRESS] Спадкоємцями після його смерті є: дружина - [PERSON] та онука за правом представництва - [PERSON] З 1965 року [PERSON] є дружиною [PERSON] згідно свідоцтва про одруження (а.с. 25). 22.06.2011 року у встановлений шестимісячній строк, [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про оформлення спадщини після померлого чоловіка. Приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Іванців В.П. була заведена спадкова справа № 28/2011 від 22.06.2011 року (а.с. 148-160). Відповідно паспортних даних [PERSON] із 2001 року знята з реєстрації з місця проживання (а.с.23-24). Із позовної заяви та пояснень позивачки наявний той факт, що за життя [PERSON] не зареєстрував з невідомих на те причин договір купівлі-продажу будівлі у БТІ, тому нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, оскільки не визначена спадкова маса майна. Згідно довідки за № 201 від 04.06.2003 року, яка видана начальником управління Бортницької УМСВГ Романовим О.В. - [PERSON], його дружина [PERSON] та онука [PERSON], проживають у приміщенні, яке переобладнується в житлове за адресою: [ADDRESS] Із договорів укладених між АППБ «Аваль» та [PERSON], сертифікату на покупку товару в магазині «Ельдорадо» вбачається те, що він проживав саме за адресою: [ADDRESS] (а.с.60-63). 16.04.2004 року Бортницьке управління меліоративних систем і водного господарства направило на адресу [PERSON] лист, в якому згідно п. 4 укладеного договору купівлі-продажу будівлі вузла зв'язку та сараю покупець повинен провести капітальний ремонт приміщення та реєстрацію договору в бюро технічної інвентаризації (а.с. 44). Згідно експлікації внутрішніх площ, спірне приміщення складається: прихожа - 18, 4 кв.м., хол - 22,7 кв. м., житлова -38, 9 кв. м., житлова - 23,6 кв. м., кухня - 9,7 кв. м., санвузол - 6, 0 кв. м. (а.с. 51). Відповідно до технічного паспорту, площа якою користується позивачка складає - 119, 3 кв. м. будівлі вузла зв'язку та спорудження сараю до нього загальною площею - 14, 52 кв. м, розташованих за адресою: [ADDRESS] Технічний паспорт виготовлено техніком інвентаризації нерухомого майна Пилипенком А.В., що має кваліфікаційний сертифікат Серії АЕ № 002179 (а.с. 171-174). [PERSON] відповідно рішення Виконавчого комітету Харьківської районної ради народних депутатів від 10.06.1991 року № 350 призначена опікуном над неповнолітньою онукою [PERSON] (а.с. 30). 18.09.2013 року [PERSON] уклавши шлюб із [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 34-36, 38). Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Частиною 3 ст. 44 ЦК Української РСР в редакції 1963 року передбачено, що договори повинні укладатися в письмовій формі, якщо це прямо передбачено законом. Відповідно до вимог ст. 227 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Згідно ст. 41 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Формою укладення угоди є письмовою, відповідно до ст. 44 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, тобто угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством. Із доданих документів до матеріалів справи вбачається, що будівлю вузла та сараю [PERSON] набув, як приватний підприємець, з моменту набуття він сплачував за комунальні послуги даного приміщення (а.с. 14-21). Відповідно до ст. 13 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент укладення вказаного вище договору, права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов'язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Відповідно до перехідних положень чинного Сімейного Кодексу України, а саме п. 1 Розділу 7 - Кодекс набирає законної сили одночасно з початком дії Цивільного Кодексу України. Прикінцевими та перехідними положеннями Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, п. 4 передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України,положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати до вступу його в силу. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю що діяв на момент укладення договору, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 25.12.1992 року п. роз'яснено ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, спільною сумісною власністю подружжя є лише майно, нажите ними під час шлюбу, зокрема, речі домашнього вжитку, будівлі, грошові суми, а також вклади, внесені в кредитні установи, паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному і гаражно-будівельному кооперативі, цільові внески в садівницькі товариства, а у разі повного внесення пайового внеску - квартира, дача, гараж, інша відповідна будівля або приміщення, страхова або викупна сума і страхові внески, що їх одержав або вправі одержати страхувальник за договорами особистого страхування, які оплачувались за рахунок спільних коштів подружжя, та викупна сума, що належала б йому у разі дострокового розірвання договору змішаного страхування життя на час припинення шлюбних відносин, і належні подружжю грошові суми та майно за іншими зобов'язальними правовідносинами (квартира, викуплена (придбана) у будинку державного чи громадського житлового фонду). Правовідносини, які є предметом розгляду даного спору, виникли до набрання чинності обох Кодексів, оскільки позивач знаходився у зареєстрованому шлюбі ще з 1965 року, а договір був укладений у 2001 році, тобто під час шлюбних відносин. Зазначені підстави дають право позивачці вимагати визнання права власності на 1\\2 частку спірної будівлі в порядку спадкування спадщини за законом. Також зазначені обставини свідчать про те, що позивачка [PERSON] з 2001 року року вселилась у вищевказану будівлю на законних підставах і на теперішній час проживає в ній, але не змогла зареєструватись, оскільки приміщення не є житловим. Частиною 1 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населенному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України - особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). Листом ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» визначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Позивач повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Сумлінність, як одна із загальних принципів судочинства означає фактичну чесність сб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та обов'язки. Позивач, як незаконний власник, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно на підставах, достатнім для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, дія статті 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Спірна нерухомість була придбана у 2001 році. В матеріалах справи відсутні докази того, що на нього претендують інші особи крім позивачки та підтверджується , що позивачка почала проживати у спірному приміщенні з моменту його придбання, а отже відлік строку починається із 2001 року, що свідчить про те, позичка відкрито володіє ним та користується впродовж строку більше 10 років. Після смерті [PERSON] позивачка зверталась у встановлений законом строк до нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину, але їй було відмовлено з мотивів того, що не визначено обсяг спадкової маси у вигляді спірного приміщення. Листом ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», висвітлено, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщину прийнято, проте спадкоємцем не було отримано свідоцтво на отримання спадщини (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державна реєстрація права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід приймати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» і «виникнення права власності на нерухоме майно, яке може входити до складу спадщини і пов'язує їх з виникненням цих майнових прав на спадщину різні правові наслідки». Відповідно до вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини і відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на нього до складу спадщини після смерті спадкодавця, який не отримав свідоцтва про право на спадщину (ст. 1296, 1297 ЦК України) і не здійснив його державну реєстрацію (ст. 1299 ЦК України). Згідно листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадщину» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 роз'яснено, належність правовстановлюючого документа встановлюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент набуття права власності на житловий будинок, споруду, в тому числі до переліку прововстановлюючих документів, на підставі яких проводилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої МКГ 31.01.1966 року. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадщину», у разі, якщо відсутні інші спадкоємуі, відповідачем по даній категорії справ є територіальні громади, при наявності таких, позовні вимоги спрямовані до останніх. Відповідачем у справі вказана онука позивачки - [PERSON], однак у встановлений законом строк відповідно до ст. 1266 ЦК України, вона до нотаріальної контори із заявою про вступ у спрадщину за правом представлення не зверталась. Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, вважається таким що прийняв спадщину, якщо протягом 6 місяців, з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від нього. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини за вимогами ст. 1270 ЦК України встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від ї прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Зважаючи на норми закону та відсутність у матеріалах справи доказів про звернення [PERSON] до нотаріуса про відкриття спадщини, таким чином вона пропустила шестимісячний строк прийняття спадщини минув, з питань надання додаткового строку на прийняття спадщини до суду таких доказів теж [PERSON] не було подано. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони мають рівні права щодо подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Оскільки при наявності всіх встановлених судом та необхідних підстав для застосування набувальної давності, а також відсутності: державної реєстрації у встановленому законом порядку об'єктів нерухомого майна; рішення про прийняття чи передачу до комунальної власності громади; будь-яких правовстановлюючих документів, що б підтверджували чи спростовували право власності інших суб'єктів на об'єкт нерухомого майна, та враховуючи викладене, з метою захисту майнових прав позивача, який добросовісно заволодів майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном понад десять років без державної реєстрації права власності на нього, що є фактично законно набуте ним право на дане майно, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на вказане майно. Аналіз сукупності наведених обставин та вимог закону дозволяють суду зробити висновок про те, що позивачка [PERSON] добросовісно заволоділа спірною будівлею відкрито та безперервно володіє протягом останніх 10 років, а тому відповідно до ст. 344 ЦК України суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за набувальною давністю як на 1\\2 частину так і в цілому на будівлю вузла зв'язку площею 119,3 м2, загальною площею 143,82 м2 та спорудження сараю до нього загальною площею 14,52 м2, розташованих за адресою: [ADDRESS], в м. Києві. Таким чином, позовні вимоги задовольняються судом повністю.

Outcome: approved