Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

15 грудня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що є власником житлового будинку, розташованого по вул. Павлова,20 в смт.Березнегувате Миколаївської області. З 30 листопада 2001 року у будинку зареєстроване місце проживання відповідачки, з якої він уклав шлюб 02 січня 2002 року. В лютому 2016 року відповідачка виїхала на постійне місце проживання до свого сина, де проживає по теперішній час. Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року шлюб між ними розірвано. Посилаючись на те, що позивачка не є членом його родини, права власності на будинок не має, а реєстрація місця її проживання створює перешкоди у користуванні належним йому нерухомим майном, позивач просив суд визнати позивачку такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим по вул.Павлова,20 в смт.Березнегувате Миколаївської області з лютого 2016 року та зобовязати Березнегуватську селищну раду зняти її з реєстрації місця проживання у вказаному будинку. Позивач в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їх задоволенні наполягав. Суду пояснив, що близько девяти років проживав з відповідачкою без реєстрації шлюбу за місцем її проживання. У 2001 році за спільні кошти вони придбали житловий будинок розташований по вул.Павлова,20 в смт.Березнегувате Миколаївської області, однак договір купівлі продажу вирішили укласти на його імя. Після укладення договору відповідачка зареєструвала місце проживання у будинку, та вони уклали шлюб. За спільні кошти відремонтували будинок, відновили газо та електропостачання. У лютому 2016 року між ними виникла сварка через сина відповідачки, після чого вона покинула будинок, а коли повернулася, то його донька з онукою на його прохання вигнали її з будинку та заборонили приходити. Шлюб між ними розірвано за рішенням суду, реєстрація колишньої дружини у будинку заважає зареєструвати у ньому іншу особу. Відповідач в судове засідання зявилась, заперечувала проти позовних вимог за їх безпідставністю, посилаючись на те, що вказаний будинок було придбано ними спільно. Після сварки з відповідачем у лютому 2016 року вона доступу до будинку не має, оскільки позивач змінив замки. Через відсутність іншого місця проживання вимушена мешкати у сина, однак її особисті речі залишились у будинку по вул.Павлова, 20 в смт.Березнегувате. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] вважала зайвою вимогу позивача про зобовязання зняти відповідача з реєстрації місця проживання, а справу просила вирішити на розсуд суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. Судом встановлено, що 08 серпня 2001 року позивач за договором купівлі продажу, зареєстрованим у журналі реєстрації біржових угод на Універсальній товарній біржі «Ріко Альянс» придбав житловий будинок розташований по вул.Павлова,16 в смт.Березнегувате Миколаївської області (а.с.10). Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2012 року зазначений договір купівлі продажу будинку було визнано дійсним. З рішення суду убачається, що номер будинку по вул.Павлова було змінено на підставі рішення Березнегуватської селищної ради від 16 лютого 2011 року з номера «16» на номер «20» (а.с.11). Сторонами визнається, що вказаний житловий будинок вони придбали у період сумісного проживання без реєстрації шлюбу за спільні кошти, та за їх спільної згоди договір купівлі продажу укладав лише позивач. З 30 листопада 2001 року місце проживання позивача та відповідача зареєстроване у спірному житловому будинку за адресою вул. Павлова,20 в смт.Березнегувате Миколаївської області (а.с.8-9). 08 січня 2002 року сторони уклали шлюб, який в подальшому було розірвано рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року (а.с.6). З акту обстеження місця проживання від 08 грудня 2016 року складеного депутатом Березнегуватської селищної ради [PERSON] убачається, що відповідач не проживає за місцем реєстрації з лютого 2016 року ( а.с.7). Однак з пояснень сторін слідує, що наприкінці лютого 2016 року між ними виникла сварка через сина відповідачки, після якої остання покинула будинок. Порозумітися після сварки вони не змогли, повернутися до будинку або забрати особисті речі відповідач не має можливості через те, що позивач змінив замки на дверях будинку та його неправомірну поведінку. Вказане повністю узгоджується із заявою відповідачки до Березнегуватського відділення поліції від 29 лютого 2016 року про вжиття заходів до позивача який ображав її нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та вигнав з будинку (а.с.33). Крім цього, свідченням їх неприязних стосунків є також звернення відповідачки до поліції від 26 вересня 2016 року (а.с.26-32). Встановленні обставини свідчать про існування поважних причин не проживання відповідача у будинку. Частиною 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Статтею 383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачних законом. Відповідно до ст. 150,156 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника належать особи зазначенні в ч. 2 ст.64 ЖК України ( дружина, чоловік), їх діти, батьки).Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири (будинку) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила встановленні ст.162 ЖК України. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка з поважних причин, які виникли з ініціативи позивача не проживає у спірному житловому будинку, та не має можливості користуватися ним, однак при вселенні до будинку, як член сімї власника вона набула право користування ним, і таке право зберігається за нею й після припинення сімейних відносин з позивачем. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed