Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

15 травня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сектору культури Білопільської районної державної адміністрації про стягнення невиплаченої заробітної плати. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що працює на посаді заступника директора з навчально виховної роботи Комунального закладу Білопільської районної ради «Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Білопільська музична школа». Поряд з основною роботою, починаючи з 14 вересня 2015 року займається викладацькою діяльністю в зазначеному закладі як викладач музично-теоретичних дисциплін та загального фортепіано, викладач сумісник з музично-теоретичних дисциплін та викладач музично-теоретичних дисциплін з погодинною оплатою праці, має звання «спеціаліст вищої категорії» та «викладач-методист». З 01 вересня 2016 року директор КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» [PERSON] без попередження виключив її з тарифікаційної відомості школи. Проте, на підставі погоджень та дозволів завідувача Сектору культури Білопільської РДА з вересня 2016 року по квітень включно 2017 року вона займалася викладацькою діяльністю, але заробітну плату не отримувала. Розмір невиплаченої їй заробітної плати за вказаний період як викладачу суміснику з музично-теоретичних дисциплін складає 17 637 грн. 92 коп., як викладачу музично-теоретичних дисциплін 14 835 грн., а всього: 32 022 грн. 92 коп. Протягом вересня 2016 квітня 2017 року зверталася до відповідача із заявою щодо виплати заборгованості по заробітній платі, але відповіді не отримала. Посилаючись на те, що відповідач добровільно не виплачує їй заробітну плату за виконану роботу, на підставі ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст. 233 КЗПП України [PERSON] просить стягнути із Сектору культури Білопільської районної державної адміністрації Сумської області заборгованість по заробітній платі як викладачу суміснику з музично-теоретичних дисциплін та викладачу музично-теоретичних дисциплін та загального фортепіано, спеціалісту вищої категорії, викладачу методисту КЗ БРР ПСМНЗ «Білопільська музична школа» у сумі 32 022 грн. 92 коп. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала. Представник відповідача завідувач Сектору культури Білопільської районної державної адміністрації Сумської області [PERSON] позов визнала. Проте, ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 13 вересня 2017 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем (а. с. 28-29, т. 2). Представник третьої особи: директор КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» [PERSON] позов не підтримав, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Представники третіх осіб Білопільської районної ради Сумської області та Білопільської районної державної адміністрації Сумської області у судове засідання не зявилися, подали письмові пояснення, в яких зазначили, що безпосереднє управління КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» здійснює Сектор культури Білопільської районної державної адміністрації. Білопільська районна рада є лише засновником та власником майна позашкільного навчального закладу. Призначення, звільнення з посади педагогічних та інших працівників державного та комунального позашкільного закладу здійснює керівник цього закладу. Бухгалтерський облік та фінансова звітність школи здійснюється через централізовану бухгалтерію Сектору культури Білопільської районної державної адміністрації. При ухваленні рішення поклалися на розсуд суду (а. с. 195-196, 198-199, т. 1). Заслухавши позивачку [PERSON], представника відповідача Сектору культури Білопільської РДА [PERSON], представника КЗ БРР «ПМСМНЗ «Білопільська музична школа» [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням Білопільської районної ради Сумської області від 09 вересня 2015 року створено Комунальний заклад Білопільської районної ради «Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Білопільська музична школа», затверджено його Статут і на Сектор культури Білопільської районної державної адміністрації покладено обовязок забезпечення належного функціонування Школи відповідно до статутних завдань. Рішення про те чи є новостворений заклад правонаступником будь-якого іншого навчального закладу радою не приймалось (а. с. 239, т. 1). 14 вересня 2015 року здійснено реєстрацію вищевказаного закладу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а. с. 234-238, т. 1). З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивачки вбачається, що на підставі наказу №38к від 01 серпня 1983 року [PERSON] прийнята у Білопільську дитячу музичну школу на посаду викладача музично-теоретичних дисциплін, з якої звільнена 06 жовтня 2009 року на підставі наказу №46 від 06 жовтня 2009 року у звязку з виходом на пенсію за вислугою років. Наказом №50 від 08 жовтня 2009 року позивачка прийнята на посаду викладача музично-теоретичних дисциплін у Білопільську дитячу музичну школу, а наказом від 01 лютого 2010 року №5 призначена на посаду заступника директора з навчально - виховної роботи ДМШ. Крім того, у трудовій книжці [PERSON] зроблено запис від 09 вересня 2015 року, завірений підписом директора [PERSON] та печаткою КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» про те, що на підставі рішення 49 сесії Білопільської районної ради від 09 вересня 2015 року Білопільська дитяча музична школа перейменована на Комунальний заклад Білопільської районної ради «Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Білопільська музична школа». А 10 вересня 2015 року зроблено запис про те, що вищевказаний запис вважати недійсним. Також у трудовій книжці позивачки мається запис за №7 від 11 квітня 2016 року, зроблений на підставі наказу №35 к від 11 квітня 2016 року по Сектору культури Білопільської РДА про те, що [PERSON] звільнена з посади заступника директора з навчально-виховної роботи Білопільської дитячої музичної школи згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП в порядку переведення на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» та наступний запис за №8 від 12 квітня 2016 року про те, що на підставі наказу №36-к від 12 квітня 2016 року по Сектору культури Білопільської РДА позивачку призначено на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» в порядку переведення з посади заступника директора з навчально виховної роботи Білопільської дитячої музичної школи з згідно п. 5 ст. 36 КЗпП України (а. с. 7-9, т. 1). При цьому суд відмічає, що факт призначення позивачки на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» наразі є предметом інших судових спорів, у яких директор школи [PERSON] оспорює законність призначення [PERSON] заступником директора з навчально-виховної роботи очолюваного ним закладу. Разом із цим судом також встановлено, що наказами завідувача Сектору культури Білопільської районної державної адміністрації [PERSON] від 30 серпня 2016 року №50 та від 03 жовтня 2016 року №52 «Про [PERSON] Г.» останній як заступнику директора з навчально виховної роботи КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» у вересні та жовтні 2016 - 2017 навчального року дозволено працювати за сумісництвом поза робочим часом на 0,5 ставки викладача музично теоретичних дисциплін та погодинно з оплатою праці за фактично відпрацьовані години, не більше ніж 240 годин на рік з 01 вересня та з 01 жовтня 2016 року відповідно (а. с. 18, т. 1). Статтею 43 Конституції України кожному громадянину гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України). Відповідно до ст. 24 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» №77-УІІІ від 28 грудня 2014 року, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за №76 сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Отже, виходячи з системного аналізу наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку, що виникненню у працівника права на працю, у тому числі й на роботу за сумісництвом, передує укладення з роботодавцем трудового договору, який у подальшому є однією з підстав для виплати заробітної плати. Таким чином, належним і допустимим доказом роботи працівника за сумісництвом є наказ про прийняття на роботу за сумісництвом або трудовий договір, а також відповідний запис у трудовій книжці, внесений за бажанням працівника відповідно до абз. 7 п. 2. 14 Інструкції про порядок ведення трудових працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального Захисту населення України від 29 липня 1993 №58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №10. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч.1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Отже, незважаючи на те, що нормами чинного законодавства передбачене обовязкове укладення з роботодавцем трудового договору про роботу за сумісництвом, позивачкою не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження як існування такої угоди між нею та роботодавцем, так і взагалі факту її звернення на адресу керівництва позашкільного навчального закладу з вимогою про укладення трудового договору про роботу за сумісництвом чи відмови в його укладенні в період з вересня 2016 року і до часу звернення до суду з даним позовом у травні 2017 року. Та обставина, що за доводами позивачки вона працює заступником директора у вказаному позашкільному навчальному закладі, не є безумовним доказом того, що вона прийнята на роботу у КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» викладачем за сумісництвом, так як відповідний трудовий договір між нею та роботодавцем, яким у даному випадку є директор школи, в установленому законом порядку не укладався та наказ про прийняття на роботу за сумісництвом не видавався. При цьому суд вважає за необхідне відмітити, що трудовий договір про основну роботу і трудовий договір про роботу за сумісництвом юридично не повязані, а тому виконанню роботи за сумісництвом передує обовязкове укладення відповідного трудового договору не залежно від того, чи виконується робота за сумісництвом за основним місцем роботи чи на іншому підприємстві, в установі, організації. Посилання [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог на накази завідувача Сектором культури Білопільської районної державної адміністрації Сумської області [PERSON] №50 від 30 серпня 2016 року та №52 від 03 жовтня 2016 року, якими остання дозволила їй як заступнику директора з навчально виховної роботи КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» відповідно у вересні та жовтні 2016 - 2017 навчального року працювати за сумісництвом поза робочим часом на 0,5 ставки викладача музично теоретичних дисциплін та погодинно з оплатою праці за фактично відпрацьовані години, не більше ніж 240 годин на рік, на думку суду не є належним доказом роботи позивачки у згаданому закладі за сумісництвом з наступних підстав. Так, ч. 1, ч. 6 ст. 10 Закону України «Про позашкільну освіту» передбачено, що управління діяльністю позашкільних навчальних закладів здійснюють центральні та місцеві органи виконавчої влади, у сфері управління яких перебувають зазначені навчальні заклади, незалежно від підпорядкування, типів і форм власності. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх компетенції: затверджують обсяги фінансування комунальних позашкільних навчальних закладів не нижче мінімальних нормативів, визначених в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері освіти, та забезпечують фінансування витрат на їх утримання; забезпечують збереження і зміцнення матеріально-технічної бази позашкільних навчальних закладів, розвиток їх мережі, ефективне використання закріплених за ними земельних ділянок; створюють належні умови для вибору вихованцями, учнями і слухачами видів творчої діяльності відповідно до їх інтересів та запитів батьків або осіб, які їх замінюють; можуть вводити додаткові педагогічні ставки, визначати контингент вихованців, учнів і слухачів у позашкільних навчальних закладах; вживають заходів для залучення вихованців, учнів і слухачів, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, до різних форм позашкільної освіти; забезпечують соціальний захист вихованців, учнів і слухачів, педагогічних працівників, спеціалістів та інших працівників позашкільних навчальних закладів; організовують в установленому порядку підвищення кваліфікації, атестацію педагогічних працівників позашкільних навчальних закладів незалежно від підпорядкування, типів і форм власності; координують діяльність педагогічних колективів позашкільних навчальних закладів, громадських організацій, підприємств та сім'ї щодо одержання вихованцями, учнями і слухачами позашкільної освіти; здійснюють контроль за діяльністю педагогічних колективів позашкільних навчальних закладів, узагальнюють та поширюють досвід їх роботи; проводять державну атестацію позашкільних навчальних закладів незалежно від типів і форм власності; сприяють створенню піклувальних та опікунських рад, благодійних фондів. Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про позашкільну освіту» керівництво позашкільним навчальним закладом здійснює його директор. Відповідно до ст. 22 означеного Закону розподіл та перерозподіл педагогічного навантаження у позашкільному навчальному закладі здійснюється його керівником і затверджується відповідним органом управління. Пунктом 37 Положення про позашкільний навчальний заклад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року №433 передбачено, що керівник позашкільного навчального закладу, зокрема: здійснює керівництво колективом, забезпечує раціональний добір і розстановку кадрів, створює належні умови для підвищення фахового рівня працівників; організовує навчально-виховний процес; забезпечує контроль за виконанням навчальних планів і програм, якістю знань, умінь та навичок вихованців, учнів і слухачів; видає у межах своєї компетенції накази та розпорядження і контролює їх виконання та інше. Пунктом 5.2 Статуту КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа», затвердженого рішенням 49 сесії Білопільської районної ради шостого скликання від 09 вересня 2015 року та розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації 14 серпня 2015 року №233-ОД, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, окрім зазначеного вище також передбачено право керівника призначати на посади та звільняти з посад працівників школи. Аналогічні положення закріплені і в п. 5.3 Статуту закладу зі змінами (а. с. 227-233, 239-253). Таким чином, виходячи з системного аналізу наведених вище норм діючого законодавства та положень статуту комунального закладу, саме директор КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» наділений правом приймати на роботу за сумісництвом, а також здійснювати розподіл педагогічного навантаження підлеглих йому педагогічних працівників не залежно від займаної посади. В подальшому визначене директором педагогічне навантаження має бути погоджене керівником уповноваженого органу управління позашкільним навчальним закладом, в даному випадку - завідувачем Сектору культури Білопільської РДА [PERSON] Отже, доводи позивачки про те, що вона у законний спосіб була допущена до роботи за сумісництвом, з дозволу керівника уповноваженого органу Сектору культури Білопільської РДА є безпідставними та суперечать наведеним вище положенням діючого законодавства та статуту КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа». Щодо доводів позивачки про виконання нею педагогічної роботи погодинно в обсязі не більше як 240 годин на рік суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 додатку до Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 року за №76, не є роботою за сумісництвом педагогічна робота з погодинною оплатою праці в обсязі не більш як 240 годин на рік. При цьому, системний аналіз положень ч. 1 ст. 11, ст. 22 Закону України «Про позашкільну освіту» вказує на те, що дозвіл на виконання педагогічної роботи з погодинною оплатою праці надає безпосередньо директор позашкільного навчального закладу, який здійснює розподіл педагогічного навантаження, залежно від виробничої необхідності. Тоді як відповідно до ст. 10 вказаного Закону до повноважень Сектору культури Білопільської РДА як до органу управління школою віднесене вирішення питань фінансування комунальних позашкільних навчальних закладів освіти, забезпечення збереження і зміцнення матеріально-технічної бази позашкільних навчальних закладів, розвиток їх мережі, тощо. Наведене вище свідчить про те, що завідувач Сектором культури Білопільської РДА у даному випадку не наділена правом надавати дозвіл про виконання робіт з погодинною оплатою праці в обсязі не більше як 240 годин на рік. Крім того, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, з 01 вересня 2016 року [PERSON] не була включена до затверджених завідувачем Сектору культури Білопільської РДА [PERSON] тарифікаційних списків педагогічних працівників КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» (а. с. 113-119, т. 1). Згідно з розрахунково-платіжними відомостями №0602 (викладачі) в період з вересня 2016 року по червень включно 2017 року педагогічні години позивачка не відпрацьовувала. До табелів обліку використання робочого часу працівників КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» остання також не включена (а. с. 129-194, т. 1). Крім того, із табелів обліку робочого часу, педагогічного навантаження працівників на 2016-2017 роки та показів у суді директора Комунального закладу Білопільської районної ради «Початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад «Білопільська музична школа» [PERSON] вбачається, що педагогічну роботу викладача з музично-теоретичних дисциплін, а саме: сольфеджіо та музичної літератури, виконували інші працівники [PERSON] та [PERSON], за що відповідно отримували заробітну плату, про стягнення якої просить позивачка. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зазначили, що з вересня 2016 року їх діти відвідували уроки музично-теоретичних дисциплін у КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» як у викладача [PERSON] так і у викладачів [PERSON] сольфеджіо та [PERSON] музична література. Проте, деяким із них до грудня 2016 року взагалі не був відомий факт виключення позивачки із тарифікаційних списків школи станом на 01 вересня 2016 року та доручення ведення груп із сольфеджіо і музичної літератури іншим викладачам. Вони вважали, що збільшення кількості навчальних годин та доручення їх ведення і [PERSON], і [PERSON] та [PERSON] було передбачено навчальним планом. А деякі, навпаки, з самого початку навчального року знали про конфліктну ситуацію, яка склалася останнім часом між [PERSON] та директором музичної школи [PERSON], що позивачка не працює в музичній школі як викладач, однак, їх діти продовжували відвідувати уроки, які проводила остання. При цьому більшість із допитаних у судовому засіданні свідків вказали, що навіть після того, як вони дізналися про те, що викладання предметів сольфеджіо і музичної літератури доручено іншим викладачам, їх діти, окрім уроків останніх, продовжували відвідувати уроки сольфеджіо також і у [PERSON] з тією метою, щоб добре підготуватися до випускного екзамену. Отже, допитані у судовому засіданні свідки хоча і вказують на те, що [PERSON] проводила заняття з музично-теоретичних дисциплін з їх дітьми, проте покази останніх не є беззаперечним доказом того, що ці заняття проводилися позивачкою на законних підставах, а не були приватними уроками. На підтвердження факту відпрацювання педагогічних годин [PERSON] також посилається на заяви батьків учнів на імя директора КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» про надання дітям додаткових годин сольфеджіо (а. с. 41-49, т. 1). Проте, вказані заяви, на думку суду, не є безумовним доказом виконання [PERSON] педагогічної роботи та відпрацювання педагогічних годин, зважаючи на наступне. Як зазначили у судовому засіданні вищеназвані свідки, означені заяви, адресовані керівництву закладу, вони передавали особисто [PERSON] У свою чергу директор КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» [PERSON] заперечував факт отримання цих заяв і, відповідно, надання [PERSON] дозволу у подальшому проводити додаткові індивідуальні години. Доказів надходження та реєстрації, а у подальшому і прийняття відповідного рішення за результатами їх розгляду суду не надано. Розклади занять, журнали індивідуальних та групових уроків, зошити та щоденники учнів, які були надані позивачкою на підтвердження факту своєї викладацької роботи в КЗ БРР «ПСМНЗ Білопільська музична школа» в період з вересня 2016 року по квітень включно 2017 року, не підтверджують факт виконання такої роботи [PERSON] та спростовуються, зокрема, такими ж журналами інших викладачів, які здійснювали зазначену роботу відповідно до розпорядження директора та педагогічного навантаження школи, які були надані в судовому засіданні представником третьої особи директором КЗ БРР «ПСМНЗ Білопільська музична школа» [PERSON] і оглянуті судом. При цьому, суд також вважає за необхідне відмітити, що виконана працівником робота має бути відображена у документах первинного бухгалтерського обліку, якими, зокрема, є табелі обліку робочого часу, які мають відповідати в даному випадку графіку виходу на роботу та розкладам занять, а також розрахунково-платіжні відомості. Проте, як встановлено судом, протягом спірного періоду ні до табелів обліку робочого часу, на до розрахунково-платіжних відомостей як викладач КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» [PERSON] включена не була. Отже, всупереч ст. 60 ЦПК України позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження факту відпрацювання нею педагогічних годин у вільний від основної роботи час та погодинно у комунальному позашкільному навчальному закладі, за які має бути нарахована і виплачена заробітна плата, у даному випадку за рахунок бюджетних коштів. За змістом ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Суб'єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, обєднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об'єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною першою статті 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Судом встановлено, що заробітна плата всім працівникам КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» весь час, у тому числі й протягом спірного періоду, виплачувалася централізованою бухгалтерією Сектору культури Білопільської РДА відповідно до п. 15 Положення про Сектор, затвердженого розпорядженням голови Білопільської районної державної адміністрації №235-ОД від 15 вересня 2015 року, яким передбачено, що Комунальний заклад Білопільської районної ради «Початковий спеціалізований мистецький заклад «Білопільська музична школа» перебуває у функціональному підпорядкуванні Сектору, утримується за рахунок коштів районного бюджету, не є окремими платниками податків і обслуговується централізованою бухгалтерією при Секторі (а. с. 8-16, т. 2). Із довідки відповідача від 26 квітня 2017 року №26 вбачається, що заробітна плата [PERSON] як викладачу музично-теоретичних дисциплін вищої категорії КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» за період з 14 вересня 2016 року по 31 березня 2017 року не нараховувалась у звязку з тим, що остання не внесена до тарифікаційного списку (а. с. 39, т. 1). Як зазначила у судовому засіданні представник відповідача [PERSON], на час розгляду судом даної справи заборгованість Сектору культури Білопільської РДА по заробітній платі перед [PERSON] як викладачем музичної школи відсутня. Відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 60, 61, 131, 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи. Отже, враховуючи викладені вище положення чинного законодавства, зважаючи на те, що позивачка не довела суду належними і допустимими доказами факту своєї роботи за сумісництвом та на умовах погодинної оплати праці не більш як 240 годин на рік у КЗ БРР «ПСМНЗ «Білопільська музична школа» в період з 01 вересня 2016 року по квітень включно 2017 року та нарахування і у подальшому наявності заборгованості по заробітній платі, позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed