Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

15 листопада 2016 року заступник військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б №032344 квартирно-експлуатаційній частині Одеського району у 1986 році виконавчим комітетом Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка, загальною площею 586,5 га, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 296,8 га, розташована на території [PERSON] сільської ради Овідіопольського району Одеської області. На означеній частині вказаної земельної ділянки, за адресою: Одеська область Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6, розташовані будівлі та споруди бази відпочинку, закріпленої за державним підприємством [PERSON] оборони України «Оздоровчий комплекс «Ювілейний», яке у подальшому відповідно до наказу Міністра оборони України від 25.07.2006 року №454 було реорганізовано шляхом його приєднання до державного підприємства [PERSON] оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», правонаступником якого на даний час є [PERSON] «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі». Таким чином, згідно зі ст.ст.77, 78, 84 Земельного кодексу України, ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст.1, 2 Закону України «Про використання земель оборони» вищезазначені землі відносяться за формою власності - до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебувають на відповідному обліку у органах квартирно-експлуатаційної служби ЗС України. Однак, згідно з розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації від 11.07.2003 року №459 за державним підприємством [PERSON] оборони України визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний», що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул.Набережна, 6. Тому, на підставі розпорядження від 14.07.2003 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» (37 будівель та споруд). В подальшому, 20.03.2008 року [PERSON] сільською радою прийнято рішення №1121 -V «Про надання дозволу на підготовку технічної документації по складанню державних актів на право власності безкоштовно гр. України (згідно додатку) на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в с.Молодіжне, Овідіопольський район, Одеської області». Тим самим, рішенням [PERSON] сільської ради №1266-V від 09.09.2008 року: - затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянка, що передаються гр. України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у с.Молодіжне (зокрема за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6/13); - передано земельні ділянки (загальною площею 1,53 га) безкоштовно у власність гр. України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) у с.Молодіжне (згідно додатку, зокрема громадянину [PERSON]П.); - видано державні акти на право власності на землю. На підставі вказаного рішення [PERSON] сільської ради громадянинуПукіру [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ №319455 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га, розташовану по вул.Набережна, 6/13, с.Молодіжне, Одеська область. Тому, рішенням [PERSON] сільської ради №1266-V від 09.09.2001 року зазначена земельна ділянка площею 0,085 га виведена з державної власності та передана до приватної власності, змінено її цільове призначення із земель оборони на землі житлової та громадської забудови. Рішення [PERSON] сільської ради є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанови від 11.11.20М у справі №21-405-а 14, від 06.07.2016 р. у справі №916/876/13) скасування ненормативних актів органу місцевого самоврядування не породжує наслідків для власника чи орендарів земельної ділянки, не поновлює і не захищає права або законні інтереси позивача, а тому належним способом захисту права є оскарження правоустановчих документів. Відтак, з метою захисту прав та законних інтересів [PERSON] оборони України та КЕВ м.Одеса, виникла необхідність у визнанні недійсним державного акту серії ЯЖ №319455, на підставі якого у громадянина [PERSON] безпідставно виникло право власності на частину земельної ділянки, що відноситься де земель оборони та на якій розміщено будівлі та споруди бази відпочинку «Ювілейна». При цьому, [PERSON] Міністрів України та Міністр оборони Україні відповідну згоду на припинення права користування земельними ділянками загальною площею 1,53 га, на яких розташовані об'єкти нерухомого майна «Оздоровчий комплекс «Ювілейний» на її вилучення [PERSON] сільській раді не надавав, жодних заяв про добровільну відмову від належного [PERSON] оборони України права на вказану земельну ділянку сільській раді або вказаним громадянам не адресував. При цьому, правову позицію щодо необхідності надання згоди Міністра оборони України на вилучення земель оборони викладено у п. 4.2. «Узагальненій судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних і: земельними правовідносинами», прийнятого Вищим господарським судом України від 01.01.2010 року, де зазначено, що «з аналізу судової практики вбачається, що ВСУ та господарськими судами переважно підтримується правова позиція, згідно з якою необхідною умовою передачі земель оборони є згода на це Міністра оборони України». Вказаний висновок цілком відповідає вимогам п. 44, 45 Положення. На підставі викладеного та вимог п. «в» ч. 4 ст. 84 ЗК України, зазначена земельне ділянка не могла бути передана до земель приватної чи комунальної власності в силу ї приналежності за цільовим призначенням до земель оборони. Держава є власником земель оборони за законом. Оскільки вилучення [PERSON] сільською радою спірної земельної ділянки із земель оборони відбулось з порушенням норм законодавства України, вказана земельна ділянка (за адресою: Одеська область Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Набережна, 6/13) незаконно надана у власність громадянину [PERSON], а державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №319455 підлягає визнанню недійсним. Рішеннями [PERSON] сільської ради №1121-V від 20.03.2008 року та №1266-V від 09.09.2008 року земельна ділянка площею 0,085 га, розташована по вул.Набережній у с.Молодіжне передана у власність громадянину [PERSON] безоплатно. Тому, у даному випадку власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. З огляду на викладене, з посиланням на ст.121 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст.16, 21, 386, 328, 388 ЦК України, ст.ст.20, 21, 77, 116, 140-142, 149, 152 ЗК України, прокурор просить суд: - визнати недійсним державний акт серії ЯЖ №319455 на право власності на земельну ділянку площею 0,085 га,розташовану по вул. Набережна, 6/13 у с.Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, виданий [PERSON] на підставі рішень [PERSON] сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 1266-V від 09.09.2008 року. - зобов'язати [PERSON] повернути за актом прийому-передачі державі в особі квартирно-експлуатаційного відділу м [PERSON] (код ЄДР 08038284) земельну ділянку площею 0,085 га, кадастровий номер 5123782000:02:004:3226, що розташована по вул.Набережній, 6/13 у с.Молодіжне Овідіопольського району Одеської області, межі якої визначено у державному акті серії ЯЖ №319455. Представником прокуратури позов підтримано у повному обсязі, який він просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] оборони України позов підтримав та просив суд його задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] відділу м.Одеси в судове засідання не зявилась, але звернулась до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] «Військторгсервіс» позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] Міністрів України позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, надав суду письмові заперечення на позов, вважає позов безпідставним та просить суд у його задоволенні відмовити, крім того подала до суду заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] сільської ради Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не зявився, проте звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, а також надав суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] в Овідіопольському районі Одеської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду письмові докази, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно державного акту на право постійного користування землею серії Б №032344 квартирно-експлуатаційній частині Одеського району у 1986 році виконавчим комітетом Овідіопольської районної ради народних депутатів Одеської області була надана у постійне та безоплатне користування земельна ділянка, загальною площею 586,5 га, до складу якої увійшла земельна ділянка площею 296,8 га, розташована на території [PERSON] сільської ради Овідіопольського району Одеської області. На частині вказаної земельної ділянки, за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6, розміщуються будівлі та споруди бази відпочинку, закріпленої за державним підприємством [PERSON] оборони України «Оздоровчий комплекс «Ювілейний», яке у подальшому відповідно до наказу Міністра оборони України від 25.07.2006 року №454 було реорганізовано шляхом його приєднання до державного підприємства [PERSON] оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», правонаступником якого на теперішній час є [PERSON] «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі». Відповідно до розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 11.07.2003 року № 459 за державним підприємством [PERSON] оборони України визнано право власності на будівлі та споруди «Оздоровчого комплексу «Ювілейний», що знаходяться за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6. На підставі вказаного розпорядження 14.07.2003 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно «Оздоровчого комплексу «Ювілейний» (37 будівель та споруд). 25.05.2007 року [PERSON] сільською радою прийнято рішення №716-V «Про вилучення із земель [PERSON] оборони України КЕЧ Одеського району земельної ділянки, загальною площею 2,1 га, та зарахування цієї земельної ділянки до земель запасу [PERSON] сільської ради (у межах с.Молодіжне)». В подальшому, 20.03.2008 року [PERSON] сільською радою прийнято рішення №1121 -V «Про надання дозволу на підготовку технічної документації по складанню державних актів ш право власності безкоштовно гр. України (згідно додатку) на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) в с.Молодіжне, Овідіопольський район, Одеської області». Рішенням [PERSON] сільської ради №1266-V від 09.09.2008 року: - затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянка, що передаються гр. України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд у с.Молодіжне (зокрема за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6/13); - передано земельні ділянки (загальною площею 1,53 га) безкоштовно у власність гр. України для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки) у с.Молодіжне (згідно додатку, зокрема громадянину [PERSON]П.); - видано державні акти на право власності на землю. Також встановлено судом, що згідно листа від 23.04.2007 року №661 колишній начальник КЕВ м.Одеси надав дозвіл на вилучення земельних ділянок загальною площею 2,10 га, розташованих на землях [PERSON] сільської ради в селі Молодіжне по вул. Набережній, із земель, наданих раніше у постійне користування КЕЧ Одеського району. Колишній начальник КЕВ м.Одеси посилався на лист Міністра оборони України від 23.12.2004 року №220/2826, який не міг стати підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки площею 2,10 га з огляду на його адресування Овідіопольській державній адміністрації, а не [PERSON] сільській раді, перебуванням на вказаних землях обєктів нерухомого державного майна. Судом встановлено, що ні [PERSON] Міністрів України, ні [PERSON] оборони України земельну ділянка площею 2,10 га військового містечка №1 до комунальної власності не передавали, оскільки існує особливий, передбачений законодавством порядок надання земель оборони у користування із земель, що перебувають у користуванні відповідних військових формувань, обумовлений відповідним статусом цих земель та їх призначенням. Таким чином, державний акт серії ЯЖ №319455 порушує права держави як власника вказаних земель в особі [PERSON] оборони України як належного землекористувача, а тому є незаконним та підлягає визнанню недійним з огляду на наступне. Частиною 1 статті 116 ЗК України закріплено правову норму, відповідно до якої підставою набуття права власності або права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, за умови, що такі рішення прийняті у межах їх повноважень та відповідно до закону. Приписами ч.3 ст.78, ч.1 ст.84 ЗК України встановлено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, при цьому у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Крім того, у ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України» унормовано, що земля, закріплена за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління. Частина 1 ст.19 ЗК України містить положення щодо поділу земель України за цільовим призначенням на відповідні категорії, серед яких, зокрема, і землі оборони. Відповідно до вимог ст.77 ЗК України, ст.1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Згідно зі ст.20 ЗК України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно у відповідності до Закону України «Про використання земель оборони». Варто зазначити, що ч.5 ст.116 ЗК України (у редакції, що діяла на той час) містила імперативну норму про те, що надання у користування земельної ділянки, що перебуває у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Згідно з правовими нормами, що містяться у ч.2 ст.77, ч.3 ст.84 Земельного кодексу України, ст.6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (що діяв на момент видачі оскаржуваного державного акту), землі оборони перебувають у державній власності та не можуть передаватись у комунальну власність. Відповідно до п.12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного державного акту на право власності на землю) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно із ст.6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності земельні ділянки, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти. Тому, [PERSON] сільська рада не була уповноважена розпоряджатися земельною ділянкою, на якій фактично розташоване державне підприємство (станом на 2007 рік - ДП [PERSON] оборони України «Управління торгівлі Південного оперативного командування», на даний час - [PERSON] «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі»). З огляду на зазначене, спірна земельна ділянка, розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6/13, дотепер має бути віднесена за цільовим призначенням до земель оборони, за формою власності до державної власності. Натомість, [PERSON] сільською радою не враховано правові норми ст.142 ЗК України, відповідно до яких існує певний передбачений законодавством порядок припинення права постійного користування землями оборони, зокрема у звязку із добровільною відмовою від них землекористувача. Також встановлено, що Міністр оборони України, [PERSON] Міністрів України відповідну згоду на припинення права користування спірною земельною ділянкою, та на її вилучення не надавав, жодної заяви про добровільну відмову від належного [PERSON] оборони України права на вказану земельну ділянку сільській раді або громадянину [PERSON] не адресував. З огляду на зазначене та у відповідності до вимог п. «в» ч.4 ст.84 ЗК України, зазначена земельна ділянка не могла бути передана до земель приватної чи комунальної власності в силу її приналежності за цільовим призначенням до земель оборони. Держава є власником земель оборони за законом. Відтак, оскільки вилучення [PERSON] сільською радою спірної земельної ділянки із земель оборони відбулось з порушенням норм ч.2 ст.19 Конституції України, ч.ч.1, 5 ст.116, ст.ст.120, 141, ч.3 ст.142 ЗК України, ч.3 ст.24, ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування», вказана земельна ділянка , розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с.Молодіжне, вул.Набережна, 6/17, незаконно надана у власність громадянину [PERSON], у звязку з чим державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №319459 підлягає визнанню недійсним, в звязку з чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно ст.317 ЦК України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 цього Кодексу визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а ст. 321 ЦК України визначено непорушність права власності. Крім того, відповідно до ст.386 ЦК України власник має право на захист права власності. Згідно зі ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Стаття 393 ЦК України передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Рішеннями [PERSON] сільської ради №1121-V від 20.03.2008 року та №1266-V від 09.09.2008 року земельна ділянка площею 0,085 га, розташована по вул. Набережній у с.Молодіжне передана у власність громадянину [PERSON] безоплатно. Тому, у даному випадку необхідно керуватись ч.3 ст.388 ЦК України, яка передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, в звязку з чим позов в цій частині також підлягає задоволенню. Стосовно заяв відповідача та третьої особи, про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, вони задоволенню не підлягають, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Положеннями частини першої статті 261 ЦК України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частинами четвертою та п'ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Верховним судом України в постанові від 16.09.2015 року № 6-68цс15 вказано, що з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 Цивільного кодексу України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Представником третьої сторони на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] сільською радою Овідіопольського району Одеської області в своїх запереченнях було наголошено, що в жовтні 2014 році Перший заступник військового прокурора Південного регіону звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення відповідача - [PERSON] сільської ради Овідіопольського району Одеської області. Крім цього, третьою особою у своїх запереченням заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки вони вважають, що позивачам було відомо або могло бути відомо про прийняті [PERSON] сільською радою рішення №716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року, що також заявлено і представником відповідача. Проте, виходячи з доказів наявних в матеріалах справи, вбачається що позивачу - [PERSON] оборони України стало відомо про прийняті рішення №716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та про передачу [PERSON] сільській раді земельної ділянки із земель оборони стало відомо в жовтні 2014 року. Однак, позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб'єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у разі пред'явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред'явлення позову в її інтересах іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Таким чином, в даному випадку, вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо захисту прав інтересів держави в земельних правовідносинах. Тому перебіг позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався відповідний орган державної влади, а не прокурор. Таку правову позицію щодо застосування строків позовної давності викладено у Постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 907/238/15. Між тим, з матеріалів справи та наявних доказів вбачається, що про спірні рішення № 716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року було відомо лише [PERSON] відділу міста [PERSON], начальник якого, власне і направляв на адресу [PERSON] сільської ради листа № 661 від 23.04.2007 року. Про передачу земельної ділянки [PERSON] сільській раді було відомо тільки [PERSON] відділу міста [PERSON], з огляду на те, що начальником КЕВ м. Одеси підписувався і [PERSON] прийому передачі земельної ділянки від 12.07.2007 року. Матеріали справи не містять доказів того, що про прийняті рішення № 716-V від 25.05.2007 року, № 1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та про передачу [PERSON] сільській раді земельної ділянки із земель оборони було відомо позивачу - Муністерсту оборони України. При цьому, у справі відсутні будь-які документи з яких можливо було б зробити висновок про обізнаність [PERSON] оборони України про рішення №716-V від 25.05.2007 року, №1121-V від 20.03.2008 року та № 1266-V від 09.09.2008 року та про вищевказаний актом прийому передачі земельної ділянки від 12.07.2007 року. Тобто, будь-які відомості щодо обізнаності [PERSON] оборони України про передачу [PERSON] сільській раді земельної ділянки із земель оборони площею 2,1 га в межах с.Молодіжного у 2007 році - відсутні. Стосовно щорічного подання відомостей Квартироно-експлуатаційним відділом міста [PERSON] про облік земель оборони до [PERSON] оборони України, то слід зазначити, що у Квартироно-експлуатаційного відділу міста [PERSON], існує обов'язок надання до [PERSON] оборони України щорічної звітності щодо кількісного обліку земельних ділянок у КЕВ, та [PERSON] оборони не знало і не могло знати про свої порушені права, виходячи з того, що спірна земельна ділянка продовжує обліковуватись на балансі Квартироно-експлуатаційного відділу міста [PERSON]. Тому, [PERSON] оборони України не могло бути відомо про порушене право, оскільки за звітністю, що надавалась Квартироно-експлуатаційним відділом міста [PERSON] до [PERSON] оборони України, інформація про вилучення [PERSON] сільською радою земельної ділянки площею 2,1 га із земель оборони до земель запасу - не надавалось. Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що позов подано в межах встановленого законом строку для захисту порушеного права власності держави на спірну земельну ділянку.

Outcome: approved