Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

17.09.2020 позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач обґрунтував свої позовні вимоги тим, що відповідач був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] як чоловік дочки колишнього власника. Попередній власник - [PERSON] (від імені якого діє [PERSON] ) продав позивачу відповідно до договору купівлі-продажу від 06.03.2019 3/25 частин квартири, що складається з кімнати 8, площею 15,9 кв.м., проте не знявся з реєстрації. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи сповіщався завчасно і належним чином. Повістка відповідачу надсилалася за зареєстрованим у встановленому законом порядку. Відповідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси вважається, що днем вручення судової повістки. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 06.03.2019 [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] продала позивачу 3/25 частин квартири № 66, що складається з кімнати 8, площею 15,9 кв.м. [ADDRESS] (а.с. 6-7). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.03.2019 № 158740104 підтверджується власність позивача на 3/25 частин квартири № 66, що складається з кімнати 8, площею 15,9 кв.м. [ADDRESS] (а.с. 8). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 24.09.2020 [PERSON] зареєстрований з 17.08.2010 в квартирі [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 26.08.2020 року № 2982 в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). [PERSON] був зареєстрований в квартирі за адресою: [ADDRESS] як чоловік доньки попереднього власника, проте шлюб між ними було розірвано, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.03.2014 року та відповідач не знявся з реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачено право власника житлового будинку, квартири використовувати житло для власного проживання, проживання членів їх сімей, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд є беззаперечним. А обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір.

Outcome: approved