Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

15.06.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим будинком, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом Серії НОМ №201836, виданого 22 травня 2020 року державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори, належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 15 січня 2008 року, як члени родини позивача, у вказаному будинку були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . У червні 2016 року відповідач [PERSON] , та у липні 2018 року відповідач [PERSON] припинили проживати за адресою: [ADDRESS] . Спілкування та зв`язку із ними позивач не має. Посилаючись на ст. 391 ЦК України, [PERSON] просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . До початку судового засідання позивач надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, просить розгляд справи здійснювати без її присутності, не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи без їх присутності, відзиву на позов не надали, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. З наданої суду копії Свідоцтва про право на спадщину від 22 травня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої синельниківської державної нотаріальної контори, встановлено належність на праві власності [PERSON] будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до копії будинкової книги, за адресою: [ADDRESS] , з 15 січня 2008 року зареєстровано [PERSON] та [PERSON] (а.с.12-14). [PERSON] припинила проживання за вказаною адресою з червня 2016 року, а [PERSON] з липня 2018 року, шо підтверджено довідками квартального комітету №14 Синельниківської міської ради Дніпропетровської області від 15.06.2020 року (а.с.15-16). З огляду на викладене, заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд, з`ясувавши підставу позову [PERSON] , встановив належність останній на праві власності з 22.05.2020 року житлового будинку, реєстрація в якому відповідачів, які на день отримання позивачем вказаного права не проживали за адресою [ADDRESS] , створює останній перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому заявлений позов підлягає задоволенню у спосіб усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування ним. На підставі викладеного,

Outcome: approved