Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

16 вересня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання їхнього малолітнього сина [PERSON], [INFO], разом з нею, та стягнення аліментів на утримання цієї дитини в розмірі 1/3 ч. з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня її звернення до суду з даним позовом і до досягнення їхньою дитиною повноліття. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, шлюбно-сімейні відносини між нею і відповідачем припинені з серпня 2015 року і з цього часу відповідач проживає окремо, а збереження їх шлюбу та подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим; по-друге, їх малолітній син [PERSON] проживає та буде проживати з нею ; і, по-третє, з серпня 2015 року відповідач матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини не надає, що ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище. Позивач просила розглянути справу без її участі та задовольнити позов, про що подала адресовану суду свою письмову заяву, яка приєднана судом до матеріалів справи Відповідач також просив розглянути справу без його участі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву, в тексті якої вказав, що проти задоволення позову позивача не заперечує. Ця заява відповідача приєднана судом до матеріалів справи. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 09 серпня 2008 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Смілі Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 286; у сторін це перший шлюб; від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Як зазначають сторони у своїх адресованих суду письмових заявах, шлюбно-сімейні відносини вони припинили з серпня 2015 року та строки для примирення їм не потрібні. Крім того, як зазначає позивач у позовній заяві, на протязі останніх років сімейного життя з відповідачем між ними постійно виникали сварки та скандали, які неодноразово відбувались в присутності їхньої дитини, а в результаті розмов з відповідачем вона прийшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати щасливе життя і зберегти нормальне бачення про сім'ю їхньої дитини, тим більше відповідач сам вирішив розірвати з нею будь-які стосунки та пішов з помешкання, де вони спільно проживали. З огляду на наведене та враховуючи положення ч. 1 ст. 24 СК України, згідно з якою шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, суд доходить висновку, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу суперечило б їх інтересам. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя сторони у даній справі не заявляли. Як вказує позивач в позовні заяві та в адресованій суду своїй письмовій заяві, їхній малолітній син [PERSON] проживає та буде проживати з нею, а відповідач вказав в адресованій суду своїй письмовій заяві, що їхня дитина залишатиметься проживати з позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В позовні заяві позивач також вказує, що серпня 2015 року відповідач матеріальної допомоги на утримання їхньої дитини не надає, що ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.ст. 150, 157 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, і той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як слідує з адресованих суду письмових заяв сторін, позивач працює в ОФ ДП «АМПУ» на посаді економіста та її середньомісячний заробіток становить біля 5000,00 грн., відповідач працює в ДП «Одеський порт» на посаді начальника складу та його середньомісячний заробіток становить 7000,00 грн. грн.; інших неповнолітніх дітей та/або непрацездатних утриманців сторони не мають. Однак сторони не надали суду доказів стосовно того чи мають вони будь-які фінансові зобов'язання та/або чи проводяться з них будь-які стягнення за виконавчими документами. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що дитина сторін потребує матеріальної допомоги батька, який має можливість надавати дитині таку допомогу. Згідно ч.1, 2 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в сумі 551,20 грн., пов'язані із сплатою судового збору, а також стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved