Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

15 червня 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач посилається на те, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 23.10.2010 року. Шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, актовий запис №01. Заявник зазначила, що [INFO] року при народженні помер їхній син. Спільне життя між ними не склалося у зв'язку з несумісністю характерів, на грунті чого часто виникають сварки. [PERSON] вказала, що [PERSON] зловживав спиртними нопоями, після смерті сина морально її не підтримав. З 2011 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вказала, що між нею та її чоловіком втрачено почуття любові одне до одного. Позивач вказала, що з 2012 року проживає з іншим чоловіком, та у неї народився син - [PERSON]. [PERSON] вважає, що подальше спільне життя і збереження сім'ї суперечить її інтересам, зазначила, що спір про поділ спільного майна - відсутній. [PERSON] в судове засідання 25.07.2016 року не з'явилась, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Разом з цим, 25.07.2016 року надіслала до суду заяву, в якій просила вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат не розглядати, також просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.22). Відповідач у судові засідання 06.07.2016 року та 25.07.2016 року не з'явився, хоча про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про свідчать поштові повідомлення (а.с.20-21). Відповідно до частини 4 статті 169 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), - у разі якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення відповідно до статті 224 ЦПК України, про що не заперечував позивач. Відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, врахувавши обставини, викладені позивачем у заяві від 25.07.2016 року, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.». Судом встановлено, що 23.10.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, зареєстрованийвиконавчим комітетом Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, актовий запис №01. (а.с.4). Під час перебування у шлюбі у подружжя при народження помер син, що підтверджується свідоцтвом про смерть від10.06.2011 р. (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.02.2013 року у [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.7). Згідно довідки виданої виконкомом Червоноармійської сільської ради № 544/02-23 від 06.06.2016 року [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Разом з позивачем проживає [PERSON], [INFO] (а.с.8). Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За статтею 51 Конституції України від 28.06.1996 року: «Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка…». Як вбачається з пояснень позивача у заяві, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо при обставинах зазначених позивачем, у [PERSON] відсутні будь-які почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на примирення позивач категорично не згодна. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.» Відповідно до статей110,112 СК України передбачено: «позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. …Суд постановляє рішенняпро розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення». Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення, суд вважає причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Спір про місце проживання дітей та поділ майна не заявлений. Відповідно до статті 113 СК України: «Особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище». Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, а тому вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Згідно частини 2 ст.114 СК України: «У разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу». Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України: «Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.». Водночас, позивач у заяві від 25.07.2016 року просила вимогу щодо стягнення судових витрат у розмірі 551 грн. 20 коп. з відповідача не розглядати.

Outcome: approved