Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

16 березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому та відповідачу належить на праві власності по 1/2 частині квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозицією визначити режим користування спірною квартирою, але завжди отримував відмову та вимоги залишити квартиру. Для вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні вказаною квартирою позивач звертався до Бабушкінського РВ, але йому було відмовлено в притягненні відповідача до відповідальності, посилаючись на цивільно-правовий характер даного спору. На підставі викладеного, позивач просить суд встановити порядок користування квартирою № 7, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14, виділивши в користування [PERSON] приміщення 5 житлової кімнати площею 10,1 к.в.м, приміщення 6 житлової кімнати площею 8,6 кв.м.; [PERSON] приміщення 4 жилової кімнати площею 8,5 кв.м., приміщення 7 житлової кімнати площею 14,6 кв.м. з суміжним приміщенням 8 балкон площею 1,9 кв.м.; залишити в загальному користуванні приміщення 1 коридор площею 7,2 кв.м., приміщення 2 коридор площею 1,9 кв.м., приміщення 3 шафа площею 1,1 кв.м., приміщення 9 балкон, площею 1,8 кв.м., приміщення 10 кухня площею 6,5 кв.м., приміщення 11 ванна площею 2,0 кв.м., приміщення 12 вбиральня площею 1,1 кв.м., приміщення 13 кладова площею 1,1 кв.м. Зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні приміщенням 5 житлової кімнати площею 10,1 к.в.м, приміщення 6 житлової кімнати площею 8,6 кв.м.; а також місцями загального користування приміщення 1 коридор площею 7,2 кв.м., приміщення 2 коридор площею 1,9 кв.м., приміщення 3 шафа площею 1,1 кв.м., приміщення 9 балкон, площею 1,8 кв.м., приміщення 10 кухня площею 6,5 кв.м., приміщення 11 ванна площею 2,0 кв.м., приміщення 12 вбиральня площею 1,1 кв.м., приміщення 13 кладова площею 1,1 кв.м.[ADDRESS], яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність, позовні вимоги підтримав. Відповідач надав суду письмові заперечення на позов, де зазначив, що вона не заперечує щодо вільного здійснення позивачем свого права спільної часткової власності на 1\\2 частини квартири. Позивачем не надано доказів, які б підтвердили, що з її сторони вчиняються будь-які недобросовісні дії по відношенню до його права власності. На виконання рішення суду про вселення позивача у спірну квартиру відповідачем було зроблено всі необхідні заходи щодо безперешкодного вселення позивача. Позивачем не здійснено жодного заходу щодо врегулювання умов спільного користування квартирою, не надіслано письмової пропозиції щодо встановлення порядку користування. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу в його відсутність. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство, що регулює спірні правовідносини, \~прийшов до наступного висновку. Згідно статті 11 ЦПК України суд розглядає \~цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 \~ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено наступне. Як вбачається з рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2013 року у справі № 403/10797/12, [PERSON] і [PERSON] є власниками по 1/2 частини квартири № 7, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14 кожний. Конституцією України (ст. 41), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, за яким особа має право безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Даний принцип реалізовано (забезпечено) законодавцем зокрема в ст.ст. 316, 317,\~\~319,\~\~321 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1,2 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Позивач вказує у позовній заяві, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю, та в якості доказу надав рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2015 року, яким зобовязано [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у володінні і користуванні своєю власністю, а саме 1/2 частиною квартири № 7, яка розташована у м. Дніпропетровськ, вул. Карла Лібкнехта, 14. Цим же рішенням вселено [PERSON] в спірну квартиру. Позивачем також надано постанову державного виконавця Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ [PERSON] від 21.09.2015 року про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 200/12098/14-ц про вселення [PERSON] в спірну квартиру, з якої вбачається, що згідно акту державного виконавця від 21.09.2015 року боржником рішення суду виконано в повному обсязі. Будь-яких доказів на підтвердження того, що після виконання рішення суду про вселення [PERSON] у спірну квартиру відповідач чинив перешкоди у користуванні позивачем своєю частиною квартири, позивач суду не надав. Позивач в позовній заяві посилався, що він звертався до Бабушкінського РВ з цього приводу, але доказів цього також не надано. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експерта. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. У відповідності з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України, роз'яснення наданих в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позивач не надав суду доказів, достатніх та необхідних для встановлення факту, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні власністю. При цьому жодних клопотань щодо збирання, витребування доказів, допиту свідків тощо стороною позивача не заявлялись. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в звязку з їх безпідставністю.

Outcome: dismissed