Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

17.01.2014 р. позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, яку мотивує тим, що у 2005 році вона з чоловіком [PERSON] та старшим сином [PERSON] перейшли жити у житловий будинок своєї свекрухи [PERSON], відповідачки у справі, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] і був придбаний відповідачкою за договором купівлі - продажу від 19.07.1977 року. Відповідачка надала згоду своєму синові [PERSON] та невістці, позивачці у справі, на добудову та переобладнання вказаного житлового будинку. Після цього за спільні сімейні кошти сім`ї позивачки [PERSON] були побудовані: у 2009 році прибудова площею 22,8 кв.м. вартістю 28108 грн., крильце площею 2,6 кв.м. вартістю 717грн., тамбур площею 4,7 кв.м. вартістю 3949 грн. На подвір'ї домоволодіння було побудовано у 2005 році сарай-літню кухню площею 27,6 кв.м. вартістю 12262 грн., убиральню вартістю 2979 грн. та було зроблено огорожу вартістю 6366 грн. Вартість домоволодіння після переобладнання збільшилася на 54081 грн. У [INFO] [PERSON] помер. 19.11.2010 року відповідачка [PERSON] подарувала своє домоволодіння онуку [PERSON] Після цього відносини між [PERSON] та [PERSON] погіршилися. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.03.2013 року, яке набрало законної сили, даний договір дарування було визнано недійсним, а за іншим рішенням суду від 06.11.2013 року [PERSON] та члени його родини були виселені з житлового будинку [PERSON] Позивачка не зверталася з вимогою про відшкодування витрат на переобладнання, перебудову домогосподарства, облаштування поліпшень, які були здійснені в 2004 - 2007 роках за спільні сімейні кошти, її та [PERSON], так як з відповідачкою була досягнута домовленість, що дане домогосподарство успадкує їх син [PERSON] Тому позивачка вважає, що строк позовної давності за захистом своїх порушених прав нею не було пропущено, і його слід відраховувати від дня, коли позивачка дізналася про виселення сина [PERSON] з будинку відповідачки. Вважає, що їх з чоловіком затрати на ремонт, добудову житлового будинку і господарчих споруд перевищували обов'язок, покладений на них ст.156 Житлового кодексу України як на членів сім`ї. У зв'язку з цим просила стягнути з відповідачки на свою користь 54081 грн. понесених витрат. У послідуючому позивачка збільшила свої позовні вимоги і, посилаючись на покази свідків, які повідомили у судовому засіданні про те, що старий житловий будинок по [ADDRESS] був в 1981 році знесений [PERSON], а на його місці [PERSON] у 1981-1982 році побудував новий житловий будинок з господарчими спорудами вартістю 60907 грн. відповідно до матеріалів інвентарної справи, не було перебудовано тільки погріб вартістю 1967 грн., просила стягнути витрати в сумі 58940 грн. (60907 грн. - 1967 грн.), понесені на ремонт та переобладнання будинковолодіння, належного позивачці, вартість яких розрахувала відповідно до технічного паспорту до житлового будинку. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з вищевикладених підстав, просили позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча була повідомлена про час і місце судового розгляду справи. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що ремонт будинку був проведений сином відповідачки [PERSON], але за кошти [PERSON], яка отримувала пенсію і тримала підсобне господарство. [PERSON] дійсно проживав із своєю сім'єю разом з відповідачкою, проте не з 2005 року, а з 2009 року, тобто протягом 1 року до своєї смерті. Суд проаналізував матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, дійшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 19.07.1977 року [PERSON] стала власником житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], з жилою площею 10,3 кв.м. Рішенням виконкому Охтирського міської ради народних депутатів від 22.02.1979 року [PERSON] було дозволено будівництво сараю та літньої кухні на території домоволодіння. На підставі рішення виконкому Охтирського міської ради народних депутатів від 01.12.1981 року даний будинок був визнаний аварійним, з 81,7% зносу (а.30-31 інвентарної справи). Як вбачається з матеріалів інвентарної справи на житловий будинок, в 1981 році був проведений капітальний ремонт будинку, і станом на 08.08.1984 року були в наявності житловий будинок площею 40,9 кв.м., цегляна прибудова площею 22,8 кв.м. (самочинно побудована), цегляне крильцо площею 2,6 кв.м., ворота та забор (а.32-33 інвентарної справи). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок, у 2005 році були побудовані цегляний сарай-літня кухня вартістю 8583 грн., цегляна убиральня вартістю 2383 грн., огорожа з шиферу вартістю 4037 грн., у 2007 році були побудовані прибудова «а» вартістю 19676 грн., крильце «а1» вартістю 292 грн., тамбур «а2» вартістю 3159 грн. 06.11.2008 року на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою [ADDRESS], [PERSON] було видано державний акт на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради (а.с.51). 31.08.2010 року забудовник [PERSON] отримала сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам закінченого будівництвом об'єкту - житлового будинку загальною площею 53,7 кв.м., розташованого за адресою [ADDRESS], На підставі рішення виконкому Охтирської міської ради від 20.10.2010 року №240, [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS], площею 53,7 кв.м. з прибудовою «а», ганком «а1», тамбуром «а2», погрібом «Б», сараєм - літньою кухнею «В», убиральнею «в», огорожею (а.с.47). Як вбачається з домової книги на вказаний будинок, [PERSON] (власник будинку) була зареєстрована з 02.11.1978 року. [PERSON], [PERSON] зареєструвалися у вказаному будинку з 29.01.2009 року (а.с.54). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили, що в 1982 році стару хату син [PERSON] - [PERSON] зніс та побудував новий будинок. Усі будівельні роботи виконував [PERSON], а свідки йому допомагали. Зі слів [PERSON] свідкам відомо, що будівництво проводилося за рахунок [PERSON], який працював водієм-дальнобійником і добре заробляв, а [PERSON] на місці будівництва в той час не бачили, відомо, що вона на той час проживала в селі. В 2004 році [PERSON] вирішив переїхати до будинку до своєї матері та для цього почав його добудовувати, прибудував тамбур, крильце, влаштував санвузол, провів капітальний ремонт літньої кухні, погребу, сараю. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що у 2006-2007 роках як друзі безоплатно допомагали [PERSON] робити будівельні роботи по [ADDRESS], зі слів [PERSON] їм відомо, що він будував за свій рахунок, будівництво здійснював для свого сина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що приблизно в 1987 році допомагала [PERSON] носити з квартири сумки з продуктами на усадьбу по [ADDRESS], де в той час тривали будівельні роботи, продукти призначалися для годування будівельників. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що приблизно у 1982 році [PERSON] будував хату, а бабушка приїхала жити до будинку коли він вже був побудований. [PERSON] із сім'єю в цей час жив на квартирі. Приблизно за 5 років до смерті [PERSON] його сім'я разом з бабушкой [PERSON] проживала [ADDRESS], за цей час був у будинку влаштований санвузол, прибудова обшита пластиком, поміняні вікна у будинку. Як пояснила позивачка в судовому засіданні, хату по [ADDRESS] її чоловік будував з 1982 року за спільні сімейні кошти для одного з синів, а [PERSON] участі в будівництві грошами не приймала. Ніяких договорів з [PERSON] вони при цьому не укладали, все базувалося на довірі. Оформити новий будинок на себе вони в той час не могли, оскільки стояли на квартирній черзі по місцю роботи. У 1982 році вони отримали 1-кімнатну квартиру, де проживали 5 років, потім в 1987 році в порядку поліпшення житлових умов переїхали в нову 2-кімнатну квартиру, а в 1989 році - у державну трикімнатну квартиру по [ADDRESS], в якій проживали по 2005 рік. [PERSON] у 1982 році продала свій житловий будинок у селі Високе Охтирського району і переїхала в м. Охтирку. У 2005 році позивачка та її чоловік приватизовану трикімнатну квартиру залишили своєму молодшому синові, а самі переїхали до [PERSON] на [ADDRESS]. Увесь цей час поступово облаштовували, добудовували домоволодіння по [ADDRESS] за свій кошт. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2004 році батько [PERSON] йому запропонував перейти жити у їх трикімнатну квартиру по [ADDRESS], а мати з батьком збиралися переїжджати у будинок по [ADDRESS], де в той час мешкала бабушка [PERSON] Умовою при цьому було, щоб він влаштував санвузол у будинку і крильце. Після чого за кошти свідка у будинку по [ADDRESS] був влаштований санвузол та побудоване крильце «а1». Встановлено, що [INFO] [PERSON] помер (а.с.149). 19.11.2010 року [PERSON] подарувала спірний житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування своєму онукові [PERSON] (а.61 інвентарної справи). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 28.01.2013 року (з урахуванням виправленої описки згідно ухвали суду від 20.03.2013 року) договори дарування вказаного будинку та земельної ділянки від 19.11.2010 року було визнано недійсними з моменту укладення (а.с.11). Додатковим рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 20.03.2013 року були застосовані наслідки недійсності правочинів у вигляді договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] від 19.11.2010 року шляхом повернення сторін за договорами дарування у попередній стан, який існував між ними до укладення вказаних договорів. Дані рішення набрали законної сили (а.с.60). Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 06.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20.02.2014 року, усунені перешкоди у здійсненні права володіння, користування, розпорядження майном [PERSON] шляхом виселення [PERSON], [PERSON], неповнолітнього [PERSON] з житлового будинку по [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, скасувавши паспортну реєстрацію вказаних осіб (а.с.62, 69). Відповідно до ч.3 та 4 ст.156 Житлового кодексу Української РСР, члени сім`ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до житлового будинку. Повнолітні члени сім`ї власника будинку зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішується в судовому порядку. Ст.17 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року встановлює, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як вбачається з пояснень позивачки, наданих в судовому засіданні, вона погоджується з тим, що відповідачка в 1977 р. придбала спірний житловий будинок за свої кошти. Разом з тим, з показів свідків, а також із пояснень самої позивачки вбачається, що позивачка [PERSON], її померлий чоловік [PERSON] та відповідачка [PERSON] в період капітального ремонту житлового будинку з 1981 року не були членами однієї сім`ї, не проживали разом, а документальних доказів про понесені витрати на будівництво будинку відповідачки позивачка не надала суду. Крім того, позивачка не надала суду належних допустимих доказів про те, що з 2005 року вона зі своїм чоловіком [PERSON] та свекрухою [PERSON] проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та за спільні грошові кошти виконували будівельні роботи в будинку. Представник відповідачки заперечував факт спільного ведення господарства між сторонами з 2005 року, стверджуючи, що спільно проживати вони почали з 29.01.2009 року, тобто з часу реєстрації у спірному житловому будинку. Навпаки, позивачка стверджує, що вони з чоловіком виконали усі будівельні роботи в будинку за рахунок своєї сім`ї, а [PERSON] свої кошти не витрачала, вони до її пенсії ніякого відношення не мали. Покази свідків, які стверджували у судовому засіданні, що зі слів [PERSON] вони знають, що останній будував житловий будинок у 1982 році з нуля виключно за свої кошти, не можуть братися судом до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Участь [PERSON] своєю працею та безоплатна допомога його друзів у будівництві житлового будинку не може безаперечно свідчити про те, що [PERSON] збудував житловий будинок за свої кошти, враховуючи що представник відповідачки заперечував такий факт, стверджуючи що [PERSON] несла витрати на будівництво за рахунок особистих заощаджень, пенсії, тримання підсобного господарства. Суд враховує те, що ні позивачка, ні її чоловік [PERSON] за час його життя не пред'являли вимог до відповідачки про відшкодування витрат на будівництво, а сама позивачка погоджувалася з тим, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Охтирської міської ради від 20.10.2010 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] та в подальшому 19.11.2010 р. подарувала його [PERSON] Відтак, у матеріалах відсутні документальні докази, що позивачка та її чоловік за власний рахунок придбали будівельні матеріали і здійснили будівництво житлового будинку, господарчих споруд у період з 1981 року по 2007 рік, в зв'язку з чим суд прийшов до висновку про недоведеність позову в межах пред'явлених позовних вимог. В справі маються документальні докази, що відповідачка у справі понесла витрати на правову допомогу в сумі 2500 грн., які сплатила фахівцю в галузі права [PERSON], і які представник відповідачки [PERSON] просив стягнути з позивачки відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України. Відповідно до змісту ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в тому числі віднесені витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] діяв від імені [PERSON] як представник на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23.10.2012 року (а.с.27), відповідно до якої [PERSON] уповноважила [PERSON] представляти її інтереси та вести цивільні справи у суді. Сама [PERSON] жодного разу в судове засідання не з'явилася, заяву в судовому засіданні про допуск особи, яка їй надає правову допомогу, не заявляла. Частиною 1 ст.40 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла 18 років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва у суді. Таким чином, особа, яка надає правову допомогу та представник мають різний процесуальний статус та наділені різним обсягом процесуальних прав та обов'язків, тобто на представника не розповсюджуються положення п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України щодо стягнення понесених іншою стороною витрат на правову допомогу. Представник особи, яка бере участь у справі, за дорученням має процесуальний статус саме представника цієї особи, що передбачено статтями 26, 42 ЦПК України, і не може одночасно мати процесуальний статус особи, яка надає правову допомогу. Цивільно-процесуальний Кодекс України не відносить до судових витрат витрати за послуги представника у суді. Отже, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення з позивачки витрат, які відповідачка понесла на правову допомогу у справі.

Outcome: dismissed