Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

16 лютого 2021 року до суду надійшла вказана позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить визнати незаконним її звільнення за прогул; зобов`язати відповідача змінити запис про звільнення в трудовій книжці позивача на «звільнена у зв`язку із закликом до Збройних Сил України»; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням вимог ст. ст. 33, 34 ЗУ «Про оплату праці»; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за весь час проходження військової служби в ЗСУ з 30.09.2016 по 30.09.2019; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток відповідно до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України; зобов`язати відповідача виплатити середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки; відповідно до вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України розгляд справи проводити в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просила позов задовольнити. Пояснила, що вона перебувала на роботі у СВК «Фрунзе» включно до 25.09.2016, а 26.09.2016 вона пішла до лікаря у зв`язку із тим, що у неї напухла нижня губа. Далі вона перебувала на лікарняному із 26.09.2016 по 29.09.2016. Після того, як закрила лікарняний, вона пішла служити за контрактом у ЗСУ, про що написала заяву представникам СВК «Фрунзе», однак останні не прийняли її заяву. Представник відповідача Єршова О.І. у відзиві на позовну заяву зазначила, що з позовним вимогами СВК «Фрунзе» категорично не погоджується та заперечує проти їх задоволення з наступних підстав. Дійсно [PERSON] 31.01.2014 прийнята в СВК ім. Фрунзе на посаду доярки. З 19.09.2016-25.09.2016 [PERSON] була відсутня на робочому місці. Відповідно до акту від 25.09.2016 [PERSON] з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на робочому місці без попередження та поважних причин. Наполягали на її звільненні. 26.09.2016 позивач звільнена за прогул за ч.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 35/2 від 26.09.2016. Відповідно до журналу видачі трудових книжок [PERSON] отримала трудову книжку у день звільнення. Позивач не оскаржує прогули, однак зазначає, що була на лікарняному в день звільнення. Проте, матеріали справи не містять доказів непрацездатності у день звільнення. Виписка із медичної картки є неналежним та не допустимим доказом, оскільки видана на ім`я іншої особи. Одночасно позивачем пропущені строки звернення до суду. Свідок [PERSON] пояснив, що працює завідуючим хірургічним відділенням у Золочівській лікарні. Як вбачається із карти стаціонарного хворого, [PERSON] проходила лікування у його відділенні у зв`язку із фурункулом на нижній губі. Остання була госпіталізована, оскільки фурункул утворився на обличчі, а при таких показниках рекомендують госпіталізувати навіть без підвищеної температури тіла. Також ним виписувався лікарняний на період госпіталізації [PERSON] .. Суд, заслухавши пояснення сторін та свідка дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно із наказом № 2 від 13.01.2014 [PERSON] прийнято на роботу на посаду доярки СВК ім. Фрунзе, що підтверджується копією трудової книжки. 25.09.2016 до голови СВК ім. Фрунзе Свиря В.І. звернувся завідувач ферми [PERSON] з доповідною запискою про те, що [PERSON] протягом 7 семи днів з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на робочому місці без поважної причини. Просив вжити заходи . 25.09.2016 було складено акт про те, що в період з 19.09.2016 по 25.09.2016 доярка [PERSON] була відсутня на роботі без попередження відсутності і без поважних причин. Будь-яких документів не надала, зв`язку з нею не має. Пояснення відібрати не можливо. Враховуючи її відсутність на робочому місці тривалий час, наполягали на її звільненні. Акт підписано головним зоотехніком [PERSON] , завідувачем фермою [PERSON] , інспектором відділу кадрів [PERSON] .. Відсутність [PERSON] підтверджується і копією нарядів на відрядну роботу за вересень місяць, згідно з яким остання була відсутня на роботі у зв`язку з прогулом з 19.09.2016 по 25.09.2016. Наказом №35 від 26.09.2016 [PERSON] звільнено з посади доярки із СВК ім. Фрунзе за прогули (п.4 ст. 40 КЗпП України). Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 2839 КЗ «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні з діагнозом фурункулез нижньої губи з 26.09.2016 по 29.09.2016, до праці 30.09.2016. На підставі наказу ОКАБ № 122 від 30.09.2016 [PERSON] призвана у Збройні Сили України на військову службу за контрактом. 30.09.2019 на підставі наказу ком.46 ОШБ 54 ОМБр № 107 -РС від 20.09.2019 звільнена в запас. Доказів на підтвердження надання СВК ім. Фрунзе документів про укладення контракту суду позивачем не надано. В Постанові Пленуму ВСУ N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відсутність працівника на роботі з поважних причин не може вважатися прогулом, а отже, і підставою для розірвання трудового договору. Факт відсутності працівника на роботі може бути підтверджено його письмовим поясненням, письмовими свідченнями інших працівників, відповідним актом, складеним у довільній формі безпосереднім керівником за участю не менше двох інших осіб, які є свідками відсутності на роботі працівника, щодо якого застосовується звільнення. Слід зазначити, що осіб, які беруть участь у складенні зазначеного акта, у разі виникнення спору та вирішення його в суді викликають до суду та допитують на судовому засіданні як свідків. Звільнити працівника з роботи за разовий випадок прогулу без поважних причин можливо, але таке звільнення є правом, а не обов`язком власника, і натомість він може застосовувати інші заходи дисциплінарного впливу. При звільненні за прогул (як і за інше дисциплінарне порушення) трудові відносини вважають припиненими з першого дня невиходу на роботу, якщо працівник до часу видання наказу не працював. Але днем звільнення, зазначеним у наказі про звільнення, за загальним правилом, вважатиметься останній день роботи. Звільнення за вчинення працівником прогулу (у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин є видом дисциплінарного стягнення і має застосовуватися з додержанням порядку дисциплінарних стягнень. Розірвати трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України (у випадку прогулу, у т. ч. відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин), можна лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). У трудовій книжці робиться запис про звільнення: Звільнено за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зважаючи на вказані норми права, правомірність звільнення позивача із займаної посади у суду сумнівів не викликає, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження допущених відповідачем порушень процедури звільнення, передбаченої чинним трудовим законодавством. Зокрема, [PERSON] не спростовано факту прогулу та не доведено поважності причин невиходу на робоче місце в робочі дні, наявності відкритого лікарняного листка, що, в свою чергу, доведено відповідачем та підтверджується матеріалами справи. Тому позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу про звільнення за прогул та зміни формулювання причини звільнення «за прогул» на «звільнення у зв`язку із закликом до Збройних сил України» не підлягають до задоволення. Як роз`яснив Верховний Суд України в п.18 своєї постанови № 6 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. При цьому, згідно з п.2.26 ст.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вноситься до трудової книжки із зазначенням цих причин. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1,2 і 6 ст. 40цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38і39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Як встановлено положеннями ст. 147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком, за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення. Відповідно до п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому обов`язок з доведення поважності причини відсутності на роботі покладено на працівника. Згідно з вимогами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. Дисциплінарне стягнення застосовано до позивача не пізніше одного місяця з дня виявлення, відповідно до вимог закону. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Письмовими доказами, наданими відповідачем підтверджено, що позивач з 19.09.2016 по 25.09.2016 була відсутня на роботі без попередження і без поважних причин. Будь-яких документів не надала, зв`язку з нею не має (а.с.48). Згідно із ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Посилаючись на зазначену норму, позивач вважає, що за ним, як працівником прийнятим на військову службу за контрактом, мало бути збережено місце роботи, на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Позивач звільнений з роботи 26.09.2016. Контракт про проходження громадянами України військової служби, укладений позивачем, набирав чинності 30.09.2016. Позивач не надала суду будь-яких доказів того, що вона повідомила відповідача про укладення нею контракту про проходження громадянами України військової служби. За таких обставин порушення вимог ст. 119 КЗпП України відповідачем не допущено. Як убачається із медичної карти стаціонарного хворого № 2839, [PERSON] була госпіталізована до КП «Золочівська ЦРЛ» о 12 год. 20 хв. 26.09.2016. Вказаний факт підтверджений також і завідуючим хірургічним відділенням [PERSON] , який був допитаний як свідок. Наказ про звільнення було видано також 26.09.2016, тобто у день відкриття лікарняного [PERSON] .. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Наказ про звільнення прийнятий 26.09.2016, [PERSON] до суду звернулася 16.02.2021, тобто з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, посилаючись на службу в армії. Згідно із ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Позивач була звільнена зі служби за контрактом 30.09.2019, а отже після звільнення і до моменту звернення до суду минуло більше року. Якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущений без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем не надано. Оскільки встановлені кодексом строки звернення до суду сплинули, у суду немає підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як вбачається із розрахунку за вересень 2016 року, [PERSON] нараховано та виплачена заробітна плата за вказаний період. Доказів, які б свідчили про неотримання [PERSON] зарплати за вересень 2016 року не надано, а отже підстав стягувати середню заробітну плату у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні у суду немає. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог. На підставі ст.ст. 40, 147-149 КЗпП України,

Outcome: dismissed