Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

16 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: поділ квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і під час спільного проживання набули у власність спірну квартиру. Оскільки відповідачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеною квартирою, останній змушений звернутися до суду з вимогою про поділ майна. В заяві також зазначив, що реальний розподіл квартири є неможливим, а тому він погоджується як на визначення ідеальної долі у спільній власності, так і на компенсацію її вартості. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, зазначила, що дійсно перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який у 2015 році було розірвано рішенням суду. Посилаючись на те, що спірна квартира була надана їй як вихователю дитячого садка та працівнику колективного господарства «Ольшаньців» і приватизована на підставі її заяви, в той час як відповідач працював в акціонерному товаристві «Радсад», відповідачка зазначила, що ця квартира в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази та оглянуті в судовому засіданні матеріали інвентарної справи на спірну квартиру, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, і сторони не заперечують, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1997 по 2015 рік. Судом також встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 від 04 травня 2005 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічного паспорту та оформлення документів на право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 31). Зі змісту вказаного рішення слідує, що воно було прийнято за результатами розгляду заяви [PERSON] про надання дозволу на оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] . Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 червня 2005 року, копію якого долучено до матеріалів справи, вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі Рішення виконкому Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 від 04 травня 2005 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 4). Факт передачі у власність [PERSON] спірної квартири у приватну власність на підставі Рішення виконавчого комітету Козирської сільської ради Очаківського району Миколаївської області № 46 від 04 травня 2005 року також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7510021 від 14 червня 2005 року (а.с. 5). З оглянутої в судовому засіданні інвентарної справи слідує, що квартира загальною площею 37,3 кв. м., житловою - 19, 8 кв.м є однокімнатною. Витрати з оформлення права власності несла [PERSON] , що підтверджується квитанціями №34 від 16 червня 2005 року - на оплату послуг МБТІ та №11 від 16 червня 2005 року - плата за отримання витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Статтями ст. 60, 63, а також ч. 1 ст.70 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З аналізу наведених правових норм слідує, що поділу між подружжям підлягає лише те майно, яке є спільно набутим. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 57 СК України, житло, набуте одним з подружжя за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Відповідно до статей 13 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 р. № 2482 ХII (далі Закон № 2482 ХII) приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема, квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. За змістом наведених правових норм, власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації. Законом України «Про внесення зміни до ст. 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 р. № 2913 VI, який набрав чинності 8 лютого 2011 року, вказану правову норму було доповнено ч. 5, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 р. № 4766 VI, який набрав чинності з 13 червня 2012 р., ч. 5 ст. 61 СК України було виключено, натомість ч. 1 ст. 57 СК України було доповнено п. 4, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону № 2482 ХII, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, з урахуванням наведених змін до СК України правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому лише у період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону № 2482 ХII таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації. Доказів щодо оскарження [PERSON] приватизації спірної квартири матеріали справи не містять. Під час судового розгляду [PERSON] пояснив, що про приватизацію квартири дружиною він дізнався через три місяці після рішення виконкому, приблизно восени 2005 року. Рішення щодо приватизації він не оскаржував. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України). З урахуванням викладеного, а також того факту, що позивач свого процесуального обов`язку не виконав - не надав доказів того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а відповідачка надала докази, що квартира була приватизована нею і є приватною власністю, а тому не підлягає поділу, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову та відсутність підстав для його задоволення. Судовий збір слід компенсувати за рахунок держави, оскільки позивач при зверненні до суду з вказаним позовом, від сплати судового збору був звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed