Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

16 листопада 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник ПАТ «УкрСиббанк» з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 645,62 швейцарських франків та пеню у розмірі 15 813,89 грн., а також стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 40 000 швейцарських франків. [PERSON] у свою чергу зобов'язався щомісячно повертати кредит й сплачувати відсотки за його використання та здійснити остаточне повернення кредиту до 06.04.2029 року. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між банком та [PERSON] й [PERSON] було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язалися, кожен окремо, відповідати солідарно з [PERSON] перед банком. Представник позивача вказує, що відповідач не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, чим порушив взяті на себе зобов'язання, та у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка станом на 03.11.2015 року становить 29 645,62 швейцарських франків. У зв'язка з викладеним, представник позивача був змушений звернутися до суду з даним позовом. 01 березня 2016 року Жовтневим районним судом м. Харкова було прийнято заперечення [PERSON] проти позову та зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживача та визнання договору недійсним. В обґрунтування заперечень проти позову та зустрічних позовних вимог вказано, що у кредитному договорі відсутні встановлені законодавством обов'язкові умови, які необхідні для його укладання, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі валютні ризики для позичальника; не встановлено, не розкрито та відсутні обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладання кредитного договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. Представник [PERSON] посилається на порушення банком положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та положень Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати». На думку представника [PERSON] кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому є недійсним на підставі ст. 203, 215 ЦК України. Також вказано, що банк приховав позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. В обґрунтування заперечень додатково вказано, що оскільки кредитний договір між банком та [PERSON] є недійсним, то договори поруки укладені між банком та [PERSON] та між банком та [PERSON] також є недійсними. 23 березня 2016 року представником ПАТ «УкрСиббанк» було надано відзив на зустрічну позовну заяву, де вказано, що перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Підписанням договору позичальник засвідчив, що ознайомлений з умовами кредитування, а також письмовим повідомленням останнього про умови кредиту. Також вказано, що сукупна вартість кредиту визначена у графіку платежів, який є додатком до кредитного договору. У запереченнях представника ПАТ «УкрСиббанк» від 08.08.2016 року зазначено, що на спірні правовідносини дія Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати» не поширюється. В договорі міститься попередження щодо можливого виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту. Твердження [PERSON] про те, що умови кредитного договору являються несправедливими не відповідає дійсності. Позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що його було введено в оману щодо істотних умов договору та не надано доказів вчинення нечесної підприємницької практики під час укладання договору. 09 серпня 2016 року представником [PERSON] було уточнено зустрічну позовну заяву, в обґрунтування якої додатково вказано, що реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором не відповідають даним, зазначеним у додатку №2 до кредитного договору, що підтверджує факт введення позивача банком в оману щодо фактичних умов кредитного договору. 19 вересня 2016 року на уточнену зустрічну позовну заяву представником ПАТ «УкрСиббанк» було подано письмові заперечення в обґрунтування яких вказано наступне. На спірні правовідносини дія Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати» не поширюється. В договорі міститься попередження щодо можливого виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту. Перед укладанням договору [PERSON] був ознайомлений з його умовами. Ознаки визнання правочину недійсним за ч. 1 ст. 230 ЦК України відсутні. Реальна процентна ставка та значення абсолютного подорожчання кредиту істотними обставинами не являються, оскільки залежать від здійснення платежів та можуть змінюватися під час виконання договору. Різниця у значеннях реальної процентної ставки і абсолютного подорожчання кредиту в Додатку 2 до кредитного договору і висновку експерта не свідчить про введення в оману [PERSON] щодо істотних умов договору та обставин, які мають істотне значення при його укладанні. Розбіжність у розрахунках банку та експерта виникла через їх здійснення, виходячи з різних періодів погашення заборгованості за кредитним договором. Такі розбіжності є незначними та не свідчать про приховування від позивача повної та об'єктивної інформації щодо сукупної вартості кредиту. 24 листопада 2016 року представником ПАТ «УкрСиббанк» було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої банк просить суд стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 32 658,75 швейцарських франків, а також пеню в сумі 56 879,56 грн., й вирішити питання про стягнення судових витрат. Представник позивачаЛевченко І.К., яка діє на підставі довіреності від 27.01.2016 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала, просила суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], та [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 11.01.2016 року в судовому засіданні проти задоволення заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні. Представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 11.01.2016 року в судовому засіданні зустрічний позов підтримала, просила суд його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 07 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] (Позичальник) було укладено Договір про надання споживчого кредиту №11326904000. (т. 1 а.с. 17-23) Згідно п. 1.1 Договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті, Швейцарський франк, в сумі 40 000, що дорівнює еквіваленту 200 090,96 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному Договорі. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Сторони договору погодили, що кредит надається банком шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER]. (п. 1.1, 1.5 Договору) З Виписки по рахунку [NUMBER] за 07.04.2008 року вбачається, що грошові кошти в сумі 40 000 швейцарських франків (еквівалент 200 090,96 грн.) були зараховані на поточний рахунок [PERSON] [NUMBER]. (т. 1 а.с. 37) Таким чином банк виконав свої зобов'язання в частині надання кредиту. Відповідно до п. 1.3.1. Договору, за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюються у розмірі 9,990% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перерахунку відповідно до умов цього договору. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Пунктом 1.3.5 Договору передбачено, що позичальник згідно умов договору сплачує банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі. Згідно Додатку №3 до Договору про надання споживчого кредиту комісія за надання кредиту становить 1,5% від суми кредиту, комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (окрім пролонгації та збільшення ліміту по кредиту) - 0,1% від суми кредиту, комісія за управління кредитом при внесенні змін в кредитний договір за ініціативою клієнта (при пролонгації) - 0,99% від суми кредиту. (т. 1 а.с. 141) Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність») У пункті 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління НБУ №255 від 18.06.2003 р. зазначено, що комісійні доходи і витрати (далі - комісії) - операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи є фіксованою. Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання. Пунктом 1.2.2 Договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах. Що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору, але у будь-якому випадку не пізніше 06.04.2029 року. Додатком №2 до Договору встановлено, що повернення кредиту має відбуватися шляхом щомісячного погашення основної суми кредиту у розмірі 157,74 швейцарських франків, а процентів за користування кредитом - у розмірі, передбаченому графіком. У примітках до Додатку №2 вказано, що сума погашення основної суми та процентів за розрахунковий період може відрізнятися у разі погашення клієнтом заборгованості у терміни, які відрізняються від зазначених у даному графіку. Представник відповідача [PERSON], який також є позивачем за зустрічним позовом, - [PERSON], в судовому засіданні вказувала, що Договір про надання про надання споживчого кредиту №11326904000 не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому є недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України. В якості підстав недійсності договору нею вказано: у кредитному договорі не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі валютні ризики для позичальника; не встановлено, не розкрито та відсутні обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі до укладання кредитного договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно домовленості про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості. Також представник відповідача [PERSON] вважає, що банком порушено положення ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та положень Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечні сертифікати». Крім того вказано, що банк приховав позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. На думку представника волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Однак, суд не погоджується з наведеними твердженнями представника [PERSON] у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним. Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З приводу наведених положень законодавства суд зазначає, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п. 3.2 рішення Конституційного Суду України Справа №1-26/2011 від 10 листопада 2011 року за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) встановлено, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу ( 435-15 ). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України) (254к/96-ВР), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу) (435-15). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] самостійно, з власної волі та ініціативи 24.03.2008 року звернувся до АКІБ «УкрСиббанк» з Заявкою-анкетою позичальника на отримання кредиту, в якій просив банк надати йому кредит у розмірі 40 000 швейцарських франків. Зі змісту Договору про надання споживчого кредиту вбачається, що договір був підписаний [PERSON] добровільно. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Пунктом 1.1 Договору про надання споживчого кредиту передбачено, що позичальник, укладаючи договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного Договору. Крім того, пунктом 7.13 Договору встановлено, що сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього Договору, підтверджує свої прав та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього Договору, та, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладанням цього Договору отримав від банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Матеріали справи місять Додаток №2 до Договору про надання споживчого кредиту «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», в якому міститься детальний графік платежів, викладений за допомогою таблиці, вказано реальну процентну ставку, яка становить 12,05%, та визначено абсолютне значення подорожчання кредиту, встановлене у розмірі 47 831,83 швейцарських франків. Пунктом 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою НБУ від 10.05.2007 №168, передбачено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. Розрахунок значення реальної процентної ставки здійснюється з використанням такої формули: б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. Зі змісту вказаного пункту вбачається, що величини реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту не є сталими, вони розраховані за умови неухильного виконання умов договору та графіку платежів, та не передбачають зміну строків та розмірів сум повернення кредиту, нарахування можливих штрафних санкцій, а також можливого коливання курсу валют. Судом також вбачається, що з моменту отримання кредиту та й до січня 2015 року [PERSON] здійснював погашення кредиту та відсотків згідно з умовами кредитного договору, після чого повернення кредиту припинив. (т. 1 а.с. 38-45) За таких обставин суд вважає, що Договір про надання споживчого кредиту в повній мірі надавав [PERSON] можливість ознайомлення з умовами кредитного договору, його було попереджено про можливі валютні ризики для позичальника, в договорі визначено реальну процентну ставку, та абсолютне значення подорожчання кредиту станом на момент укладання договору. 22 липня 2016 року до Жовтневого районногосуду м. Харкова надійшов висновок судової економічної експертизи №3863 від 17.06.2016 року. (т. 1 а.с. 201-210) Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд частково приймає висновок експерта, з огляду на наступне. Так, з приводу четвертого питання експертом відповіді не надано через відсутність можливості. Згідно відповідей на перше та друге питання експертом вказано: - в обсязі наданих матеріалів, розраховані відповідно до вимог правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 №168, згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту №11326904000 від 07.04.2008, показники сукупної вартості кредиту становлять: 1) реальна процентна ставка - 12,04%; 2) абсолютне значення подорожчання кредиту - 47 904,27 швейцарських франків; - реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту не відповідають даним, зазначеним у додатку №2 до вказаного кредитного договору. У дослідницькій частині висновку експерта по другому питанню вказано, що різниця у показниках реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту пов'язана з тим, що у додатку №2 до кредитного договору розрахунок проведений виходячи з щомісячного погашення кредиту на перше число кожного місяця, а розрахунок експерта проведений виходячи з щомісячного погашення кредиту у дати, зазначені у графіку погашення кредиту (додаток №1 до кредитного договору), як це визначено п. 1.2.2 Кредитного договору. За таких обставин суд приходить до висновку, що в даному випадку дійсно існує розбіжність між значеннями реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які вказані у кредитному договорі, та, які вказані у висновку експерта, але ж такі розбіжності виникли з об'єктивних обставин, які пояснюються експертом, та жодним чином не свідчать про введення [PERSON] в оману, та не встановлюють наявність обставин для визнання кредитного договору недійсним з вказаних підстав. Висновки експерта з інших питань також не свідчать про існування обставин введення [PERSON] в оману, чи про здійснення банком нечесної підприємницької практики, та не спростовують правильність розрахунку заборгованості, наданого представником ПАТ «УкрСиббанк». Стосовно застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» №979-ІV суд вказує, що даний закон має вузьку сферу застосування і не може застосовуватися до відносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. Таким чином, положення Закону №979- ІV до спірних правовідносин не застосовуються. Посилання представника [PERSON] на коливання курсуіноземної валюти, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, суд також відхиляє, та вказує наступне. У пунктах 15,16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. За таких обставин, надання кредиту в іноземній валюті було правомірним та відповідало волі сторін, а зростання курсу іноземної валюти жодним чином не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, саме з цієї підстави. Посилання представника [PERSON] на вимоги ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» суд також відхиляє з огляду на те, що його положення до виниклих між сторонами правовідносин є загальними, в той час, як правовідносини з приводу укладання кредитного договору врегульовано спеціальними нормами, зокрема ст. 1054-1057 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». За принципом превалювання спеціальної норми над загальною загальні норми можуть бути застосовані лише щодо питань, не врегульованих спеціальною нормою, атому в даному випадку перевага надається положенням ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», як спеціальним нормам. Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення [PERSON] під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту саме у АКІБ «УкрСиббанк». Під час укладання договору [PERSON] було надано повну інформацію про кредитні умови у відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Даний правочин був спрямований на виникнення зобов'язань між сторонами кредитного договору щодо надання грошових коштів (кредиту) зі сторони банку, та щодо їх повернення і сплати відсотків - зі сторони позичальника, та сторони бажали настання наслідків вчинення такого правочину. У п. 19 ПостановиПленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до п. 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Однак, під час судового засідання судом не було встановлено факту обману [PERSON] зі сторони банку, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на дату укладання договору). Судом також не було встановлено фактів здійснення АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») нечесної підприємницької практики, що призвело б до порушення волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору. Підсумовуючи викладене суд вказує, що підстав вважати Договір про надання споживчого кредиту №11326904000 недійсним - немає, у зв'язку з чим у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. Представник ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Пунктом 4.1 Договору про надання споживчого кредиту передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Судом встановлено, що [PERSON] було порушено зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків, внаслідок чого, станом на 21.11.2016 року відповідач має наступну заборгованість: за кредитом у розмірі 27 293,20 швейцарських франків, за відсотками - 5 365,55 швейцарських франків, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 23 716,28 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 33 163,28 грн. Загальний розмір заборгованості за кредитом та відсотками становить 32 658,75 швейцарських франків, а загальний розмір пені - 56 879,56 грн. (т. 2 а.с. 76-81) В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору №11326904000 від 07.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено Договір поруки №П1-11326904000 від 07.04.2008 року. (т. а.с. 24) Також, 07.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено ще один Договір поруки №П2-11326904000. (а.с. 25) Згідно п. 1.1 договорів поруки поручителі, кожен окремо, зобов'язалися перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №11326904000 від 07.04.2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що виникнуть в майбутньому. У пунктах 1.3 договорів поруки передбачено, що поручитель (кожен окремо) відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 1.4 договорів поруки) Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов'язки, а також умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, що встановлює обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). Статтею 554 ЦК України встановлено, що в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом укладених між сторонами договорів поруки поручитель і боржник відповідають перед банком як солідарні боржники. При цьому умовами цих договорів не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою. Суд зазначає, що кожен з поручителів окремо поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник за окремим договором. Крім того, умовами договорів поруки передбачено право кредитора пред'явити свої вимоги безпосередньо поручителю. Отже, [PERSON] та [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками за кредитним договором №11329604000 від 07.04.2008 року. Пунктом 6.1.2 кредитного договору передбачено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно п. 1.2.2 цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. Порядок дострокового повернення всієї суми кредиту та дострокової плати за кредит визначений п. 6.2 кредитного договору, та є наступним: банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом за договором шляхом направлення письмової вимоги поштою за адресою позичальника. Обов'язок позичальника з дострокового повернення всієї суми кредиту та відсотків виникає з 32 календарного дня з дати одержання повідомлення, або з 42 календарного дня з дати відправлення вимоги - у випадку неотримання позичальником повідомлення (вимоги). Пунктом 2.2 договорів поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем на 10-й робочий день з дати відправлення йому такої вимоги. З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2015 року на адресу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] банком було надіслано Вимоги про усунення порушень Кредитного договору, в яких вимагалося протягом 31 одного календарного дня з дати одержання вимоги погасити прострочену заборгованість. (т. 1 а.с. 26-36) Суд вказує, що зазначені вимоги були надіслані банком з дотримання вимог розділу 6 Договору про надання споживчого кредиту від 07.04.2008 року. При цьому судом вбачається, що жодна з вимог не була отримана відповідачами й усі вони були повернуті банку з відміткою «за закінченням терміну зберігання», а тому з 41 календарного дня з дня відправлення вимоги у [PERSON] та поручителів виник обов'язок щодо дострокового повернення кредиту та сплати нарахованих процентів. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов'язання. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, банк має право вимагати дострокового повернення суми кредиту та сплати процентів від позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з чим первісний позов ПАТ «УкрСиббанк» підлягає задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги банку в іноземній валюті суд виходить із наступного. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК). Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено декретом КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 №15-93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року №6-190цс15) Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв'язку із задоволенням первісного позову ПАТ «УкрСиббанк», з відповідачів, на підставі вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем у сумі 13 441,68 грн. (т. 1 а.с. 2, т. 2 а.с. 75). На підставі викладеного і

Outcome: approved