Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

17.03.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за набувальною давністю, посилаючись на те, що він з 2008 року володіє та розпоряджається зазначеним майном. В даний час позивач бажає визнати за собою право власності на нежитлову будівлю, що розташована за вищезазначеною адресою, та зареєструвати її в органах реєстрації на себе, так як він безперервно володіє нерухомим майном протягом десяти років. Зареєструвати на себе дану нежитлову будівлю він не має можливості так, як відсутній правовстановлюючий документ на вказане майно, що і вимусило його звернутися до суду. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.03.2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01.04.2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Давши оцінку матеріалам справи, суд приходить до наступних висновків. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З технічного паспорта на виробничий будинок, виготовленого КП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 08.10.2008 року, вбачається, що по [ADDRESS] знаходяться нежитлова будівля літ. «А-1», користувачем якої є [PERSON] (а.с. 7, 8). Згідно рішення від 27.08.2008 року та ухвали від 02.09.2008 року постійно діючого третейського суду при Товарній біржі «Універсальна біржа майна» по справі № К-2/4 за [PERSON] визнано право власності на нерухоме майно, а саме на незавершене будівництво збірно-розбірної конструкції будівлі загальною площею 760 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31-35). Позивач в позовній заяві зазначив, що він з 12.12.2008 року відкрито, безперервно володіє вищезазначеним нерухомим майном, за власні кошти проводить поточні та капітальні ремонти. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своє власністю (частина 1). Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018 року, по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 645/2540/17-ц зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved