Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

16.05.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь [PERSON] грошові кошти на відшкодування майнової шкоди в розмірі 1008,00 грн. та понесені судові витрати в розмірі 551,20 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 23.02.2016 року відповідачем винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №843441, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. та в якій зазначено, що [PERSON] в порушення п. 15.10. ПДР здійснено стоянку в місці, де був неможливий зустрічний роз'їзд або об'їзд, чим створено суттєву перешкоду руху. Зазначає, що після оформлення вищезазначеної постанови, відповідачем було транспортовано транспортний засіб на штраф-площадку, за що позивачу виставлено рахунки-фактури за транспортування та зберігання його транспортного засобу на загальну суму 1008 грн., які були повністю сплачені [PERSON] Позивач посилається, що в подальшому постановою Малинського районного суду Житомирської області від 14.04.2016 року, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №843441 від 23.02.2016 року було скасовано, а дії лейтенанта поліції Департаменту патрульної поліції роти №4 батальйону №5 Ковтунова М.В. щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.3 ст. 122 КУпАП було визнано протиправними. За таких обставин, позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій працівника поліції Ковтунова М.В., позивач зазнав майнової шкоди в розмірі 1008,00 грн., яка підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи. Крім того, позивач вважає, що оскільки Ковтунов М.В. спричиняючи завдання йому майнової шкоди, діяв як працівник Департаменту патрульної поліції, тобто органу державної влади, виконуючи при цьому покладені на нього владні повноваження працівника поліції, а тому обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на юридичну особу, працівником якої він є, тобто на Департамент патрульної поліції Національної поліції України. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили суд його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання призначене на 22.12.2016 року не з'явився, проте в судовому засіданні 23.09.2016 року надав суду свої пояснення та письмові заперечення проти позову. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивач не довів належними засобами доказування обов'язок та підставу відшкодування йому шкоди саме Департаментом патрульної поліції, оскільки даний відповідач є неналежним, а тому вважає, що вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню. Третя особа в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 23.02.2016 року, лейтенантом Департаменту патрульної поліції Ковтуновим М.В. було складено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №843441 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 122 КУпАП, відповідно до якої [PERSON] 22.02.2016 року о 16 год. 30 хв. в м. Києві по вул. Михайлівська, керуючи автомобілем [NUMBER] здійснив стоянку у місці, де був неможливий зустрічний роз'їзд або об'їзд із створенням суттєвої перешкоди руху, чим порушив п.15.10 ПРД України (а.с.6). З матеріалів справи вбачається, що автомобіль [NUMBER], який перебував під керуванням позивача, було транспортовано на штраф-майданчик, за що останньому були виставлені рахунки за транспортування та зберігання даного транспортного засобу (а.с.9). Вищезазначені рахунки були повністю оплачені позивачем в розмірі 1008,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.10). Постановою Малинського районного суду Житомирської області від 14.04.2016 року, дії лейтенанта поліції Департаменту патрульної поліції роти №4 батальйону №5 Ковтунова М.В. щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення за ч.3 ст. 122 КУпАП було визнано протиправними, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №843441 від 23.02.2016 року було скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито. Дана постанова набрала законної сили 25.04.2016 року (а.с.7-8). Як вбачається з вказаної постанови, підставою для задоволення даного позову стало те, що відповідачем не надано доказів правомірності своїх дій та не подано суду жодного безспірного доказу, який би з достовірністю свідчив про вчинення [PERSON] правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ст. 56 Конституції України, закріплено право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Зазначені норми кодексу є спеціальними, оскільки передбачають певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (стаття 1166 ЦК України), а саме наявність владно-адміністративного, тобто обов'язкового одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність зазначених суб'єктів; настання відповідальності незалежно від вини цих органів. Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку із прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Статтею 170 ЦК України встановлено, що Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», Департамент патрульної поліції утворено як міжрегіональний територіальний орган Національної поліції України. В свою чергу ст. 1 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади. Частиною 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ним своїх повноважень. Конституційним Судом України у рішенні від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної) завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів, таким чином, відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу. При цьому, згідно п.п. 2 п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Виконання рішення про стягнення коштів здійснюється відповідно до пунктів 35-40 Порядку Державною казначейською службою України. Таким чином при застосуванні статті 1173, 1174 ЦК України, позовні вимоги до Департаменту патрульної поліції не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим, частина 1 ст. 30 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Частиною 1 ст. 33 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Судом на виконання вимог ст. 10 ЦПК України, було роз'яснено позивачу наслідки пред'явлення позову до неналежного відповідача та можливість скористатися своїм правом, передбаченим ст. 33 ЦПК України, проте [PERSON] наполягав на розгляді справи в межах заявлених вимог, тобто саме до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України. Аналізуючи вимоги ст. 33 ЦПК України вбачається, що суд за відсутності умов, передбачених вказаною нормою за власної ініціативи не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного або залучати до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Право визначення особи відповідача покладено на позивача, суд не вправі втручатися у визначення позивачем особи відповідача. З огляду на положення ст. 33 ЦПК України суд позбавлений можливості без заяви позивача залучати до участі у справі належного відповідача. Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Суд роз'яснює позивачу, що останній не позбавлений права на звернення до суду з даним позовом до належного відповідача в порядку передбаченому законом.

Outcome: dismissed