Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

15.03.2016 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] « Про позбавлення особи права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку », в якому посилалася на те, що спірним житловим приміщенням є квартира № 34, розташована в будинку № 48 по вул. 23 Серпня у Шевченківському районі м. Харкова, яка належить її на праві приватної власності : 1\\2 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2007, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2365, зареєстрованого КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.08.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1; 1\\2 частина квартири на підставі договору купівлі - продажу від 12.09.2007, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 6642, зареєстрованого КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.10.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1, в якій вона з 13.11.2007 зареєстрована та мешкає. Також в спірному житловому приміщенні, з 23.10.2007 зареєстрований її колишній чоловік відповідач [PERSON], з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16.06.2007 по 03.12.2008. Після припинення шлюбних відносин, відповідач [PERSON] у спірній квартирі не мешкає з грудня 2008 року по теперішній час, участі в утриманні спірного житла не приймає. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач близько восьми років не мешкає за місцем реєстрації у вказаній квартирі, без будь яких поважних причин, позивач просить суд усунути перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження належною її спірною квартирою, шляхом позбавлення його права користування житловим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, з підстав, на які вона посилається в своєї позовної заяві, пояснив, що з зазначеного нею часу, відповідач без поважних причин не проживає в належної її квартирі, його місце мешкання її невідомо. 1\\2 частина квартири була нею придбана в період перебування в шлюбі з відповідачем, за кошти їх родини. В квартирі вони разом мешкали до припинення шлюбних відносин. Вважає, що частина квартири не є сумісним майном її подружжя, так як раніше належала її діду та бабі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, так як в спірної квартирі, за місцем реєстрації не мешкає, його місце перебування у теперішній час невідомо. ( а.с.а.с. 27, 54, 71). Представник третьої особи - відділу реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради усудове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. ( а.с.а.с. 28, 65 ). При таких обставинах, суд враховуючи позицію позивача [PERSON] та наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим розглянути справу у відсутності вказаних осіб, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, ухваливши рішення при заочному розгляді справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(1950 р.), ратифікована\~Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР\~(далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4\~ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених\~Конституцією України\~та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1\~ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі -\~ЦК). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Також згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В силу ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ ( майно ), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Відповідно до статей\~11\~і\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, спірним житловим приміщенням є двокімнатна квартира № 34, розташована в будинку № 48 по вул. 23 Серпня у Шевченківському районі м. Харкова, право приватної власності на яку зареєстровано за позивачем [PERSON] : 1\\2 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.07.2007, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-2365, зареєстрованого КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.08.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1; 1\\2 частина квартири на підставі договору купівлі - продажу від 12.09.2007, укладеного між нею та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 6642, зареєстрованого КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.10.2007 за реєстраційним № 18683350, номер запису П-1-15713, в книзі № 1. ( а.с.а.с. 8-9, 11-12, 13, 14-16, 17, 55-57 ). Як вбачається з інформації, наданої дільницею № 8 КП « Жилкомсервіс » , копій загальногромадянського паспорту позивача, довідки наданої [PERSON], УДМС України в (у) Х\\О в спірному житловому приміщенні квартирі № 34, розташованій в будинку № 48 по вул. 23 Серпня у м. Харкові зареєстровані : з 13.11.2007 позивач [PERSON], з 23.10.2007 відповідач [PERSON] ( а.с.а.с. 5-7, 19, 21 ). Відповідно до копії рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 12.11.2008, копій свідоцтва про розірвання шлюбу та загальногромадянського паспорту позивача, сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.06.2007 ( актовий запис № 149 зроблений Фрунзенським відділом РАГС м. Харкова ), шлюб було розірвано вказаним рішенням суду. ( а.с.а.с. 10, 29, 75, 76, 77 ) З копій наданих позивачем [PERSON] квитанцій вбачається, що оплату по утриманню спірного житлового приміщення та комунальних послуг, на протязі тривалого часу, проводить позивач. ( а.с.а.с. 31-32, 42-53 ). Факт не мешкання з 2008 року відповідача [PERSON] в спірному житловому приміщення також підтверджується актом про його немешкання, складеним мешканцями поряд розташованих квартир, а також довідкою від 22.12.2011 ДІМ Дзержинського РВ ХМУ ГУМВС України в Х\\О. ( а.с.а.с. 40, 41 ). Згідно копії рішення Дзержинського райсуду м. Харкова від 29.11.2010, яке було частково залишено без змін рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 28.03.2011, відповідач [PERSON] був вселений в квартиру № 34, розташовану в будинку № 48 по вул. 23 Серпня у м. Харкові. В частині визнання за [PERSON] права власності на 1\\2 частину зазначеної квартири, рішення райсуду було скасовано, в задоволенні вказаних вимог було відмовлено. ( а.с.а.с. 33-36, 37- 39 ). При цьому, вказаним рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 28.03.2011був встановлений факт придбання подружжям [PERSON] та [PERSON] 1\\2 частини спірного житлового приміщення саме під час перебування в зареєстрованому шлюбі, у звязку з чим вона є спільною сумісною власністю подружжя, а не особистою власністю [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні встановлено, що 1\\2 частина спірного житлового приміщення була придбана сторонами під час перебування їх в зареєстрованому шлюбі, тому підпадає під ознаки майна, визначеного приписами ст. 60 СК України. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. У судовому засіданні, з пояснень позивача, встановлено, що 1\\2 частина спірної квартири була придбана на її імя в період перебування в шлюбі з відповідачем, за кошти та на потреби їх родини. В пункті 34 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № від 07.02.2014 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » викладені розяснення, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,\~статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116\~Житлового кодексу Української РСР\~(далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Таким чином, сукупність наведених доказів дозволяє суду дійти висновку про те, що позовні вимоги позивача [PERSON] в частині позбавлення відповідача [PERSON] права користування спірним житловим приміщенням не підлягають задоволенню, так як відповідач є не тільки колишнім членом родини позивача, а й співвласником спірної квартири. Крім того, позовні вимоги [PERSON] в частині зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку також задоволенню не підлягають, так як є похідними від вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 60, 65 СК України,

Outcome: dismissed