Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

16.11.2017 року позивачі звернулися в суд з позовом до Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] про скасування усиновлення. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі рішення Стаханівського міського суду Луганської області від 27 лютого 2009 року, сторони усиновили [PERSON] , 2004 року народження (Додаток 1). За їхньою заявою до ВРАЦС Стаханівського міського управління юстиції Луганської області та на підставі рішення Стаханівського міського суду Луганської області прізвище, ім`я та по батькові усиновленого змінено на [PERSON] , а батьками в актовому записі про народження значені - [PERSON] та [PERSON] . При усиновленні сторони хотіли усиновити психічно здорову дитину і обирали дитину саме за цим критерієм. При знайомстві із дитиною працівники Стаханівського притулку для дітей запевнили нас у тому, що дитина здорова, пройшла відповідні обстеження при профілактичному перебуванні у комунальному закладі «Алчевський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій №2» після смерті біологічної матері від туберкульозу. Психолого-педагогічна характеристика на дитину (Додаток 2) була позитивною. В акті про вибуття дитини в сім`ю усиновлювачів (Додаток 3) було зазначено, що дитина здорова. Сторони розуміли, що зіткнемося з труднощами адаптації дитини у новій сім`ї, ознаками педагогічної запущеності і навіть хворобами не психічного плану і були готові до таких моментів. Дійсно, з дитиною довелося довго працювати логопеду, щоб поставити правильну вимову практично всіх літер. У сім`ї [PERSON] створили необхідні матеріальні умови (дитяча кімната, ліжко, всі необхідні побутові речі, одяг і т.п.) сторони були раді дитині і приділяли дуже багато уваги вихованню: намагалися роз`яснювати основні елементарні правила поведінки, прививали любов і повагу до ближніх, проводили з дитиною дуже багато часу. Так само до дитини відносилися мої батьки та рідні і родичі дружини. Нормою для нас були спільний відпочинок, дитячі театральні вистави, спільне виготовлення виробів для виставок у дитячому садочку, школі. [PERSON] почав відвідувати дитячий садок і був добре підготований для школи. У молодших класах він був хворобливою дитиною, хворів на часті ангіни. Через абсолютне ігнорування правил гігієни та, можливо, у зв`язку із «дрімаючою» інфекцією у травні 2011 року він захворів на «гострий тубулоінтерстиціальний нефрит» та отримав інвалідність, яка могла залишитися протягом всього життя. Проте, внаслідок вчасного лікування, батьківської турботи (досить жорстка дієта і режим харчування) він вилікувався і інвалідність було знято. Ці труднощі ніколи не ставили перед питання про відмову від усиновлення. Проте, поступово наростали труднощі психологічного плану. Ще з дитячого садочка дитина намагався влаштовувати ситуації провокативного характеру, які б зводили дітей між собою і з вихователем. Сторони зверталися на консультацію до відповідних спеціалістів, про що свідчать довідки за 2009 та 2010 р.р. (Додаток 4). їх рекомендації виконувалися, включаючи медикаментозну корекцію поведінки. Після першого класу школи № 96 поблизу місця проживання ми змушені були перевести дитину до ліцею-інтернату № 23 «Кадетський корпус» у зв`язку із тим, що він потребував особливого підходу і нагляду вчителя та вихователя протягом всього часу перебування у школі. Повторювалися ситуації неадекватної поведінки, ховання під парту, провокацій по відношенню до дітей. У ліцеї-інтернаті ці ситуації продовжувалися. Ліцей-інтернат № 23 був змушений звертатися до Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із проханням сприяти у переведенні [PERSON] до іншого навчального закладу (Додаток 5) та надав негативну психолого-педагогічну характеристику сину (Додаток 6). У 2016 році почали повторюватися ситуації втеч із дому та дрібних крадіжок. Крадіжки здійснювалися не лише вдома, але й у працівників, які здійснювали ремонт квартири, були намагання крадіжок із магазину. Під час однієї із втеч [PERSON] умовив піти із собою шестирічну дитину-сусіда, чим поставив під загрозу його життя і здоров`я, і повернувся лише серед ночі. Після цього епізоду, намагаючись втекти із закритої квартири злізаючи телевізійним кабелем, [PERSON] впав із балкона третього поверху практично без жодних травм. Огляд та медичну допомогу (Додаток 7) я зміг надати йому лише ввечері, оскільки він втік. Даний факт зафіксований органами ювенальної превенції. Намагаючись змінити обстановку влітку 2016 року сторони відправляли дитину до батьків позивача у село, до родичів зятя (сватів). Через кілька днів змушені були його забирати назад у зв`язку із провокативною поведінкою, втечами, ігноруванням вимог і т.п. Сторони звернулися по допомогу до Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, отримали рекомендації щодо звернення до спеціалістів Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Святошинського району (Додаток 8) та за порадою працівників служби почали звертатися до поліції у разі втечі з дому та крадіжок. Після звернення до психіатра районної поліклініки [PERSON] направили до територіального медичного об`єднання «Психіатрія», де у вересні 2016 року був поставлений діагноз «Несоціалізований розлад поведінки на фоні наслідків органічного ушкодження центральної нервової системи у формі психоорганічного синдрому» (Додаток 9). Після чергового звернення до Служби у справах дітей за рекомендацією директора Центру Святошинського районного у місті Києві Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ми звернулися на консультацію до Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» МОЗ України. Головним позаштатним спеціалістом МОЗ України зі спеціальності «Дитяча психіатрія», керівником відділу дитячої та підліткової психіатрії Українського НДІ соціальної і судової психіатрії, кандидатом медичних наук [PERSON] був встановлений діагноз «F 60.2. Дисоціальний розлад особистості (у стадії формування)» (Додаток 10). [PERSON] не зміг закінчити 2016-2017 навчальний рік. Після бійок у класі, де однокласник отримав «струс мозку», втеч зі школи та провокативної суїцидальної поведінки сторони змушені були звернутися до служби на направити [PERSON] до Центру соціально-психологічної реабілітації для дітей №1 м. Києва. У Центрі [PERSON] внаслідок порушень правил безпеки отримав травматичний вивих бедра. Відчуваючи відповідальність за здоров`я та стан дитини сторони забрали його із центру до закінчення терміну перебування для видужання та реабілітації. Завдяки Службі у справах дітей та особистим зусиллям був організований літній відпочинок сина у двох таборах відпочинку. За рекомендацією Київської міської психолого-медико-педагогічної консультації [PERSON] був направлений на навчання до Санаторної школи-інтернату № 21 (Додаток 11). Початок навчання у даній школі показав, що [PERSON] не змінив своєї поведінки. Протягом вересня 2017 року він здійснив дві крадіжки грошей та втечу з дому, про що були відповідні звернення до поліції Святошинського району м. Києва (Додаток 12). Діагноз F 60.2. Дисоціальний розлад особистості у [PERSON] є вродженою хворобою. Встановлення цього діагнозу у ранньому дитячому віці неможливе. Вілповідно до Міжнародної класифікації хвороб МКХ-10 Дисоціальний розлад особистості, або по іншому «соціопатія» - відхилення характеру особистості від соціальних норм, яке спостерігається у близько 3% чоловіків та 1% жінок. Типовими проявами, що починаються вже в дитячому віці, є неслухняність, непокора, активне нехтування правилами і невизнання жодних ізторитетів. Такі діти брехливі, часто тікають з дому, прогулюють заняття в школі, здатні до крадіжок, бійок. Виходячи з наявного діагнозу у дитини, спостерігаючи у неї весь перелік клінічних діагностичних критерії дисоціального розладу особистості, сторони не вбачаємо за можливе з нашого боку забезпечити необхідні умови лікування, догляду та виховання [PERSON] . На превеликий жаль ні сторони, ні органи опіки та піклування не знали про наявність цієї хвороби у дитини на момент усиновлення. Лише встановивши цей діагноз і зваживши усі наші можливості сторони були змушені звернутися до суду з цим позовом. У судовому засіданні позивачі та представник позивача позов підтримали. У судовому засіданні представник відповідача проти позову не заперечували. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.240 СК України, право на звернення до суду з позовом про скасування усиновлення чи визнання його недійсним мають батьки, усиновлювач, опікун, піклувальник, орган опіки та піклування, прокурор, а також усиновлена дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Із оглянутих матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Стаханівського міського суду Луганської області від 27 лютого 2009 року, сторони усиновили [PERSON] , 2004 року народження (Додаток 1). За їхньою заявою до ВРАЦС Стаханівського міського управління юстиції Луганської області та на підставі рішення Стаханівського міського суду Луганської області прізвище, ім`я та по батькові усиновленого змінено на [PERSON] , а батьками в актовому записі про народження значені - [PERSON] та [PERSON] . При усиновленні сторони хотіли усиновити психічно здорову дитину і обирали дитину саме за цим критерієм. При знайомстві із дитиною працівники Стаханівського притулку для дітей запевнили нас у тому, що дитина здорова, пройшла відповідні обстеження при профілактичному перебуванні у комунальному закладі «Алчевський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій №2» після смерті біологічної матері від туберкульозу. Психолого-педагогічна характеристика на дитину (Додаток 2) була позитивною. В акті про вибуття дитини в сім`ю усиновлювачів (Додаток 3) було зазначено, що дитина здорова. Головним позаштатним спеціалістом МОЗ України зі спеціальності «Дитяча психіатрія», керівником відділу дитячої та підліткової психіатрії Українського НДІ соціальної і судової психіатрії, кандидатом медичних наук [PERSON] був встановлений діагноз «F 60.2. Дисоціальний розлад особистості (у стадії формування)» (Додаток 10). Відповідно до ч.1 ст.238 СК України, усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків. У відповідності з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», усиновлення може бути скасоване, якщо: воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; між усиновлювачем і дитиною незалежно від його волі склалися стосунки, які роблять неможливим виконання ним своїх батьківських обов`язків. Скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття, крім випадків, передбачених ч. 2, 3 ст. 238 СК України. Вказаною постановою також визначено, що основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача; виявлення після усиновлення розумової неповноцінності або спадкових відхилень у стані здоров`я дитини, які істотно утруднюють або унеможливлюють процес виховання, про наявність якого усиновлювач не був попереджений при усиновленні; поновлення у дієздатності батьків дитини, до яких він був дуже прив`язаний і не може забути про них після усиновлення, що негативно впливає на його емоційний стан, і т. п.» Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей, яка ратифікована Законом № 3017-VI від 15.02.2011 р. із застереженням та заявою, усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом. Так, з матеріалів справи вбачається, що на час усиновлення дитини, вона була здорова, так повідомили органи опіки. Проте, поступово наростали труднощі психологічного плану. Ще з дитячого садочка дитина намагався влаштовувати ситуації провокативного характеру, які б зводили дітей між собою і з вихователем. Сторони зверталися на консультацію до відповідних спеціалістів, про що свідчать довідки за 2009 та 2010 р.р. (Додаток 4). їх рекомендації виконувалися, включаючи медикаментозну корекцію поведінки. Після першого класу школи № 96 поблизу місця проживання ми змушені були перевести дитину до ліцею-інтернату № 23 «Кадетський корпус» у зв`язку із тим, що він потребував особливого підходу і нагляду вчителя та вихователя протягом всього часу перебування у школі. Повторювалися ситуації неадекватної поведінки, ховання під парту, провокацій по відношенню до дітей. У ліцеї-інтернаті ці ситуації продовжувалися. Ліцей-інтернат № 23 був змушений звертатися до Служби у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації із проханням сприяти у переведенні [PERSON] до іншого навчального закладу (Додаток 5) та надав негативну психолого-педагогічну характеристику сину (Додаток 6). Позивачі вказують, що між ним та дитиною склалися такі відносини, які унеможливлюють подальше виховання ними останнього та їх спільне проживання, суперечать інтересам усиновленого сина - [PERSON] . Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р., яка ратифікована постановою ВРУ від 27.02.1991 р., визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За таких обставин, враховуючи бажання позивачів про скасування усиновлення, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 239 СК України, у разі скасування усиновлення припиняються на майбутнє права та обов`язки, що виникли у зв`язку з усиновленням між дитиною та усиновлювачем і його родичами. У разі скасування усиновлення відновлюються права та обов`язки між дитиною та її батьками, іншими родичами за походженням. Статтею 241 СК України визначено, що після набрання чинності рішенням суду про визнання усиновлення недійсним або скасування усиновлення суд у місячний строк зобов`язаний надіслати копію рішення до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Орган державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про скасування усиновлення або визнання його недійсним вносить відповідні зміни до актового запису про народження дитини. Після набрання чинності рішення суду його копії надіслати до відділу ВРАЦС Стаханівського міського управляння юстиції Луганської області, для внесення відповідних змін до актового запису про народження дитини [PERSON] , [INFO] . На підставі наведеного, ст.ст. 238 - 241 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved