Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

15.07.2020 позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача ДП «Агропромислова фірма «Леанка» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку, в якому просить: стягнути з відповідача на його користь заборгованість по грошових коштах, невиплачених при звільненні 114707 грн. 78 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку з дня звільнення па день звернення до суду 19982 грн. 50 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку з дня звернення до суду по день ухвалення судового рішення. Мотивуючи свої вимоги вказує на те, що у період з 19 квітня 2013 року по 26 травня 2020 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем ДП «Агропромислова фірма «Леанка» на посаді директора. Наказом Фонду державного майна України № 843 від 20 травня 2020 року він був звільнений на підставі п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Під час його знаходження у трудових правовідносинах з відповідачем з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 35764 грн. 06 коп., компенсація за невикористані щорічні відпустки тривалістю 82 календарних днів у сумі 20 959 грн. 60 коп.; вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток у сумі 46022 грн. 64 коп. У зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні з ним, та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення то суду (15.07.2020) пройшло 50 днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду 19982 грн. 50 коп. У судовому засіданні позивач вимоги, заявлені в позовній заяві підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Заслухавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. Позивач [PERSON] з 19 квітня 2013 року перебував в трудових відносинах з відповідачем ДП «Агропромислова фірма «Леанка», що стверджується наявними в матеріалах справи копією трудової книжки [PERSON] [NUMBER] з записом від 19.04.2019 про призначення [PERSON] на посаду директора; наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №88-п від 19.04.2013 про призначення [PERSON] на посаду директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» з наступним укладенням контракту; контрактом №4 з керівником ДП «Агропромислова фірма «Леанка» від 20.04.2018 про призначення [PERSON] на посаду директора на термін з 20.04.2018 по 19.04.2019; додатковою угодою №4 від 18.04.2019 до вказаного контракту з продовженням дії такого на термін до 17.04.2020. Звільнення позивача [PERSON] з посади директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» стверджується записом в трудовій книжці [PERSON] [NUMBER] від 20.05.2020, згідно з яким останнього звільнено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КУпАП; наказом Фонд державного майна від 20.05.2020 №843 про звільнення директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» [PERSON] на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. В матеріалах справи наявна довідка від 10.07.2020 №56, видана [PERSON] ДП «Агропромислова фірма «Леанка», за якою станом на останній його робочий день на посаді директора вказаного підприємства 26.05.2020 заборгованість перед ним склала (до видачі) заробітна плата за період січень - травень 2020 року 35764,06 грн.; компенсація за невикористані відпустки 2018-2020 роки - 20959,60 грн.; вихідна допомога при звільнення за п. 5 ст. 41 КЗпП 57984,12 грн. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з ч.1 ст. 47 та ч.1 ст. 83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Положеннями ст. 44 КЗпП України визначено, що у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачу при звільненні (станом на останній робочий день на посаді директора ДП «Агропромислова фірма «Леанка» 26.05.2020) нарахована до виплати загальна сума 114707, 78 грн., яка складається із невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, яка у строки, визначені ст. 116 КЗпП України з вини відповідача фактично не виплачена. Вказане твердження відповідачем не спростовано, підтвердження виплати позивачу, зазначених у вищеописаній довідці від 10.07.2020 № 56 сум, станом на момент пред`явлення позивачем позову та ухвалення судом рішення у справі відсутнє. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбаченістаттею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 1 Порядку, цей Порядок застосовується, зокрема, у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З довідки від 10.07.2020 № 56 видно, що середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] становить 12156 грн. Середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] , становить суму у 399,65 грн. й розрахована ним відповідно до Порядку. При цьому позивач вказує, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду з розглядуваним позовом (15.07.2020) пройшло п`ятдесят днів, а тому з відповідача підлягає стягнення середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду (15.07.2020) складає 19982 грн. 50 коп. Вказаний розрахунок проведений позивачем шляхом множення середньоденного заробітку (399,65 грн.) на п`ятдесят календарних днів. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що зроблені позивачем розрахунки заборгованості є обґрунтованими, не спростовані відповідачем, шляхом надання контррозрахунку, а тому підстав їм не довіряти у суду немає, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку з дня звільнення по день звернення до суду у сумі 19982 грн. 50 коп. підлягає до задоволення. Окрім цього позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача середній заробіток з дня звернення до суду по день ухвалення судового рішення. Вказана вимога підлягає до задоволення, однак суд вбачає за доцільне здійснити розрахунок суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, що підлягає до стягнення з відповідача на користь відповідача, з дня звільнення по день ухвалення судом рішення. Тож, така сума становить 65942 грн. 215 коп.,, оскільки розрахована період з 26.05.2020 по 06.11.2020, шляхом множення середньоденного заробітку на 165 календарних днів. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, оскільки з вини відповідача порушено, визначені ст. 116 КЗпП України строки виплати позивачу, належних йому сум при звільненні, зокрема заробітної плата, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги, несплачених й станом на день ухвалення рішення, а отже відповідач крім вказаних сум зобов`язаний у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати вказаних сум, будь-яких доказів на спростування зазначених обставин суду надано не було, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача нараховані, але невиплачені при звільненні грошові кошти та середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.05.2020 по 06.11.2020. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1806 грн. 50 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved