Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

16 листопада 2020 року Луцька міська рада (далі позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач, [PERSON] ) про стягнення безпідставно збережених коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 січня 2017 року відповідач зареєстрував за собою право власності на нежитлове приміщення площею 239,8 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказане приміщення розташоване на земельній ділянці площею 0,0403 га. з кадастровим номером 0710100000:11:115:0017, яка перебуває у комунальній власності Луцької міської ради. Позивач стверджує, що договір оренди на вказану земельну ділянку відповідач оформив лише 29 січня 2018 року, а тому, на його переконання, у період з 24 січня 2017 року до 29 січня 2018 року акумулював у себе безпідставно набуті грошові кошти у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою. З цих підстав та посилаючись на приписи ст.1212 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти за період з 24 січня 2017 року по 29 січня 2018 року у розмірі 33\~956,11 грн. Представник позивача у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у письмовому відзиві та додаткових письмових поясненнях позов заперечив та вказує, що земельна ділянка до 20 березня 2017 року перебувала в оренді іншої особи, а тому відсутні підстави для стягнення з нього коштів за цей період. Вказує, що позивач не складав відповідного акту комісії про визнання та відшкодування збитків. Також зробив заяву про застосування строку позовної давності. В письмовій заяві відповідач просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимог заперечує. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2017 року відповідач зареєстрував за собою право власності на нежитлове приміщення площею 239,8 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказане приміщення розташоване на земельній ділянці площею 0,0403 га. з кадастровим номером 0710100000:11:115:0017, яка перебуває у комунальній власності Луцької міської ради. При цьому, ця земельна ділянка у період з 18 листопада 2015 року по 20 березня 2017 року перебувала в оренді громадянина [PERSON] . Договір оренди з новим власником будівлі відповідачем [PERSON] , був укладений лише 29 січня 2018 року. Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частина перша статті 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 Цивільного кодексу України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України). Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт «е» частини першої статті 141 цього Кодексу). За змістом глави 15 ЗК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. Частина перша статті 93 ЗК України встановлює, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. В розглядуваній справі судом встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою у період з 21 березня 2017 року по 28 січня 2018 року, тому у цей період відповідач користувався цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Відтак суд вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2018 року № 922/3412/17 З огляду на вищевикладене, суд вважає, що відповідач у період з 21 березня 2017 року по 28 січня 2018 року користувався земельною ділянкою, площею 0,0403 га. з кадастровим номером 0710100000:11:115:0017, яка перебуває у комунальній власності Луцької міської ради, без достатньої правової підстави, а отже за цей період він безпідставно акумулював у себе грошові кошти у вигляді несплаченої орендної плати, які, на підставі приписів ст.1212 ЦК України, слід стягнути з відповідача. Стягуючи грошові кошти саме за період з 21 березня 2017 року по 28 січня 2018 року суд враховує, що до 20 березня 2017 року у позивача не існувало кондикційних відносин з відповідачем, оскільки земельна ділянка перебувала на підставі відповідного договору в оренді іншої особи [PERSON] , і позивач вправі вимагати у цієї особи сплати відповідної плати за землю. Підстав застосовувати положення ст.120 ЗК України стосовно переходу права користування на земельну ділянку з моменту придбання нерухомого майна суд не знаходить, адже між [PERSON] , як продавцем та колишнім землекористувачем, та [PERSON] , як новим власником нерухомості, могли існувати домовленості між собою стосовно порядку відшкодування витрат на справляння плати за землю. Зважаючи на те, що [PERSON] до 20 березня 2017 року не припиняв чинність договору оренди, він погодився з тим фактом, що саме він ніс тягар справляння плати за землю, до моменту припинення договору. Фактично позиція позивача в цій частині зводиться до подвійного стягнення плати за землю за період з 24 січня 2017 року по 20 березня 2017 року з двох осіб з [PERSON] , як плати за договором, та відповідача [PERSON] , як безпідставно збережених коштів, що є недопустимим. Підстав стягувати кошти за 29 січня 2018 року суд також не знаходить, оскільки в цей день між сторонами був укладений договір оренди, отже правовідносини між ними стали договірними, а не кондикційними. Визначаючи розмір належних до стягнення безпідставно набутих коштів суд погоджується зі здійсненим позивачем розрахунком орендної плати за землю, яка була визначена ним на підставі приписів п.п.288.5.1 п.288.5 ст.288 ПК України, рішень міської ради про встановлення ставки орендної плати у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Відповідач своїх заперечень на розрахунок, або контрозрахунок, не надав, а тому суд стягує за період з 21 березня 2017 року по 28 січня 2018 року безпідставно набуті кошти у розмірі 28\~642,08 грн. (25\~129,35 грн. за повні квітень грудень 2017 року + 2\~521,96 грн. за 28 днів січня 2018 року + 990,77 грн. за 11 днів березня 2017 року). В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Твердження відповідача про те, що розмір збитків повинен обов`язково визначатися комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, як це передбачено Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284, суд визнає помилковим, адже визначення розміру шкоди у такому порядку є однією з форм досудового вирішення спору між землекористувачем та особою, яка самовільно зайняла його земельну ділянку, а сама потерпіла особа, доводячи розмір безпідставно збережених коштів, не може бути обмежена виключно рішенням відповідної комісії, оскільки це суперечить правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року №127/27155/16-ц, яка полягає у тому, що норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Порядку. До того ж, вищенаведений Порядок регулює саме деліктні відносини (стосовно відшкодування шкоди), а не кондикційні (з приводу стягнення безпідставно набутих коштів), тому на дані правовідносини він не поширюється. Що стосується зробленої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. Зазначена норма передбачає встановлення часу (строку) неправомірного використання майна, за який повинні бути відшкодовані одержані доходи. Водночас, вона не регулює строк, в який ці доходи мають бути сплачені зобов`язаною особою на користь власника майна (пункт 5.2.4 постанови Верховного Суду у справі № 916/1961/19 від 27.05.2020). Отже, беручи до уваги те, що законодавством не встановлений (не визначений) строк повернення безпідставно набутого майна і обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства, в тому числі із змісту статей 1212, 1214 Цивільного кодексу України, у такому разі згідно з частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги. Відповідно в розумінні частини 1 статті 612, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, після спливу цього строку. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2020 року №923/249/19 і повинен враховуватися судом. В розглядуваному випадку, як слідує з матеріалів справи, письмової вимоги про повернення безпідставно збережених коштів, в досудовому порядку, позивач до відповідача не пред`являв, а тому, лише цей позов можливо визнати вимогою позивача повернути безпідставно збережені кошти в розумінні ч.2 ст.530 ЦК України. Частиною п`ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Отже, за кондиційними зобов`язанням строк виконання яких визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання, тобто після закінчення передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред`явлення вимоги. Зважаючи на це на момент звернення до суду строк позовної давності не минув, а відповідна заява відповідача є безпідставною. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 1\~914,75 грн. ((28\~642,08 / 33\~956,11) х 2\~270).

Outcome: partial