Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

16 березня 2020 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод» (далі відповідач-1, ПрАТ «Гнідавський цукровий завод»), Луцької міської ради (далі відповідач-2, Луцька міська рада). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є колишнім працівником «Гнідавського цукрового комбінату», який в подальшому був реорганізований в ПрАТ «Гнідавський цукровий завод». У 1980 році, на підставі відповідного ордера, він отримав для проживання квартиру, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м. та кухні загальної у [ADDRESS] . Наразі це приміщення має адресу [ADDRESS] , у зв`язку з перейменуванням вулиці та включення с. Вересневе до складу м. Луцька. Позивач зазначає, що бажає скористатися своїм правом на приватизацію житла, в якому проживає та у 2016 році звернувся до відповідача-1 з проханням видати довідку про склад сім`ї, яка була обов`язковою на той час для вирішення питання приватизації. Однак відповідач-1 відмовив йому у видачі відповідної довідки, мотивуючи це тим, що приміщення, в якому проживає позивач, обліковується на балансі підприємства як приміщення пожежного посту, яке є нежитловим та передано на баланс підприємства в процесі приватизації у 1994 році. Позивач зазначає, що така відмова відповідача-1 порушує його право на приватизацію квартири, у зв`язку з чим він просить суд: 1) зобов`язати відповідача-1, як балансоутримувача, замовити будівельно-технічну інвентаризацію житлового будинку [ADDRESS] ; 2) зобов`язати відповідача-1 видати позивачу довідку про склад його сімї, що проживає за адресою [ADDRESS] ; 3) зобов`язати відповідача-2 визнати належність квартири [ADDRESS] та об`єктом приватизації, на який поширюється компетенція органів приватизації Луцької міської ради. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач-1 у письмовому відзиві зазначив, що воно є господарським товариством приватної форми власності, все його майно, в тому числі приміщення пожежного посту, в якому проживає відповідач, належить йому на праві приватної власності, а отже воно приватизації не підлягає. Представник відповідача-1 у судовому засіданні позов заперечив з підстав викладених у письмовому відзиві. Представник відповідача - 2 у письмовому відзиві та в судовому засіданні 27.01.2021 року позов не визнала та пояснила, що приміщення, в якому проживає позивач, не відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Луцька, а перебуває на балансі відповідача-1. Крім того, вказане приміщення є нежитловим. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено на підставі наказу директора Гнідавського цукрового комбінату № 140 від 13.10.1980 року позивачу [PERSON] , як працівнику заводу, було видано ордер № 41 від 13.10.1980 року на право зайняття ним квартири, що складається з однієї кімнати площею 13,5 кв.м та кухні загальної, а також госпбудівель в [ADDRESS] . 10.12.2002 року наказом голови правлення ВАТ «Гнідавський цукровий завод» № 144 для спрощення перебудови квартири по [ADDRESS] кімнату площею 12 кв.м, що належить [PERSON] , було передано [PERSON] , взамін кімнати площею 13 кв.м., що належить йому. На підставі наказу голови правління ВАТ «Гнідавський цукровий завод» [PERSON] було виділено додаткову житлову площу 24,8 кв.м., загальна площа квартири [PERSON] .В. 46,3 кв.м. Вказані обставини\~встановлені рішенням\~Луцького міськрайонного\~суду Волинської\~області від\~18\~травня 2018\~року у\~цивільній справі\~№ 161/15227/17 за позовом [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Гнідавський цукровий завод» про захист прав споживача, Луцькою міською радою, як особою, яка не брала участі у цій цивільні справі не оспорюються, а отже можуть вважатися встановленими. Зі змісту наданого статуту відповідача-1 слідує, що Гнідавський цукровий завод в подальшому був перетворений на орендне підприємством «Гнідавський цукровий завод», на базі якого, на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року №57/93 «Про особливості приватизації майна в агропромисловому комплексі» та рішення засновників товариства від 28 листопада 1996 року, в процесі приватизації, було створене Відкрите акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод» (наразі Приватне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод»). Ці обставини також жодною зі сторін не заперечуються, а характер відзиву відповідача-1 дозволяє дійти висновку, що він вважає себе правонаступником всіх прав та обов`язків, підприємства, яке надавало приміщення для проживання позивачу. Відповідно до балансової довідки відповідача-1, приміщення, в якому проживає позивач, обліковується як будівля пожежного поста та перебуває на балансі підприємства починаючи з 1979 року. Позивач не заперечує, що проживає саме у цій будівлі. Разом з тим вказує, що дані приміщення є відокремленими та мають різні поштові адреси. З матеріалів справи слідує, що процес приватизації майна колишнього орендного підприємства «Гнідавський цукровий завод» зі створенням на його базі ВАТ «Гнідавський цукровий завод» фактично розпочався на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 20 грудня 1994 року №209, а закінчився на підставі наказу Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Волинській області від 19 липня 1999 року №307. В ході приватизації, Регіональним відділенням Фонду Державного майна України по Волинській області був складений перелік нерухомого майна, переданого у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод», до якого, пунктом 202 ввійшла будівля пожежного поста, інвентарний номер 750150, балансовою вартістю 3\~372\~753 тис. карбованців. З цього слідує, що з моменту закінчення процедури приватизації 19 липня 1999 року, будівля пожежного посту, в якому проживає позивач, вибула з державної власності та набула статус приватної власності відповідача-1, як юридичної особи приватного, а не публічного права. Доказів того, що ця будівля, або її частина, у встановленому порядку була передана в комунальну власність, або залишена в державній власності, позивач суду не надав, а зі змісту вищенаведеного переліку чітко слідує, що вся будівля у процесі приватизації була передана саме у власність ВАТ «Гнідавський цукровий завод». Доводи позивача про різні поштові адреси пожежного поста та приміщення в якому зареєстрований позивач не спростовують того, що фактично це є одна і та ж будівля, в якій фізично проживає позивач. Надаючи свою правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Статтею 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Отже, чинне законодавство чітко встановлює, що до державного житлового фонду, який може бути приватизований громадянами, відноситься: 1) житловий фонд місцевих рад; 2) житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.5 ЖК УРСР, яка передбачає, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Однак, в розглядуваному випадку, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірне приміщення, в якому проживає позивач, не було у встановленому порядку передано до державного житлового фонду (ні до житлового фонду місцевих рад, ні до відомчого житлового фонду), а в процесі приватизації було передано у приватну власність відповідача-1. Це означає, що приміщення, в якому проживає позивач, не входить до державного житлового фонду, а на правовідносини позивача та відповідача-1 не поширюються будь-які положення законодавства, що регулюють процес приватизації державного житлового фонду. Отже, всі заявлені позовні вимоги позивача, спрямовані на реалізацію ним права на приватизацію житла є передчасними, з огляду на те, що до переведення цього приміщення у державний житловий фонд, воно вважається власністю господарського товариства приватного права, яке не може бути приватизоване. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи №912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Проте, у розглядуваному випадку, позивач, звертаючись з вимогами про зобов`язання замовити технічну інвентаризацію, видати довідку про склад сім`ї, а також зобов`язання органу місцевого самоврядування визнати за собою право комунальної власності на приміщення, обрав спосіб захисту, який не відповідає змісту порушеного права та характеру цивільного правопорушення, у зв`язку з чим, такий спосіб захисту неможливо вважати належним та ефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зазначає, що у такому випадку належним способом захисту порушеного права позивача можуть бути вимоги про визнання незаконними та скасування рішення органу приватизації про передачу такого майна з державної, у приватну власність, тобто рішення про виключення приміщення зі складу державного житлового фонду. Також позивач не позбавлений права заявити вимоги про зобов`язання передати приміщення, в якому він проживає, в комунальну власність, як державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, на підставі приписів ст.4-1 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 06 листопад 1995 року №891 (див. постанову Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №299/1923/16-ц). Саме такі способи захисту, на думку суду, будуть ефективними та такими, що відповідатимуть змісту порушеного права, під яким позивач розуміє порушення його права на приватизацію державного житлового фонду.

Outcome: dismissed