Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

16 грудня 2013 року позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму боргу в розмірі 431 622 грн., інфляційні витрати в розмірі 18 751,95 грн., 3% річних у розмірі 37766,93 грн., проценти за договором у розмірі 96 228,06 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що передав на підставі розписки [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 54000,00 доларів США, які останні зобов'язувалися повернути до 11.12.2010 року. Відповідачі своєчасно не виконали свого грошового зобов'язання, внаслідок чого [PERSON] на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України отримав право вимоги до відповідачів на оплату суми боргу, 3% річних та інфляційних витрат. Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Мисько Х.М. від 18 грудня 2013 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31 грудня 2013 року матеріали позовної заяви позовної заяви повернуто позивачу. 11 лютого 2014 року на вказану ухвалу була подана апеляційна скарга. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2014 року апеляційну скаргу задоволено, ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 31 грудня 2013 року скасовано і направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 травня 2014 року відкрито провадження у справі. 26 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися з зустрічним позовом, в якому просили визнати недійсним договір позики у формі розписки на суму 54000,00 дол. США, наданої [PERSON] та [PERSON] [PERSON] /т.1 а.с. 128,129/. Зустрічний позов мотивований тим, що [PERSON] та [PERSON] не отримували коштів від [PERSON] під розписку (без дати) на суму 54000,00 грн., а оформили та підписали цей борговий документ під впливом обману зі сторони [PERSON] Боргова розписка була написана [PERSON] та [PERSON] для [PERSON] до фактичного отримання від останнього коштів, зазначених у цій розписці, оскільки це було основною умовою [PERSON] для надання ним позики. Зазначають, що [PERSON] також повідомив [PERSON] та [PERSON], що при реальній пе\-редачі ним для останніх коштів, обумовлених розпискою, на цій розписці буде проставлено дату її оформлення та погоджений термін повернення суми позики. Однак, оскільки кошти, обумовлені розпискою (без дати) на суму 54 000,00 дол. США, оформленою та підписаною [PERSON] і [PERSON]. про нібито отримання ними вказаної суми від [PERSON], фактично передано не були, то до цієї розписки так і не було внесено істотних умов про дату складання розписки і про термін (строк) повернення коштів, обумовлених у розписці. Зазначає, що за наведених обставин між [PERSON], [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON] з іншої сторони, було досягнуто згоди про те, що згадана розписка буде знищена [PERSON], чого, як з'ясувалось під час судового розгляду [PERSON] зроблено не було /т.1, а.с. 178, 179/. 27 квітня 2015 року [PERSON] подав заяву про відмову від зустрічного позову /т.1, а.с.139/. Окрім того, підтвердив, що датою до якої необхідно повернути грошові кошти за розпискою є 11.12.2010 року. 28 квітня 2015 року [PERSON] подав заяву про відмову від позову в частині позовних вимог до [PERSON] /т.1, а.с. 140/. 28 січня 2016 року представник позивача [PERSON] подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій останній просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 54 000 доларів США, що еквівалентно 1 342 980 грн., 3% річних у розмірі 8317 доларів США, що еквівалентно 206 855 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 32 405 доларів США, що еквівалентно 805 916 грн., що в сумі становить 2355751 грн. /т. 1, а.с. 222-224/. 13 червня 2016 року представник позивача [PERSON] подав заяву про розрахунок ціни позову, станом на 13.06.2016 року, згідно якого просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 54 000 доларів США, що еквівалентно 1 350 000 грн., 3% річних у розмірі 8921 доларів США, що еквівалентно 223 025 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 36 617,55 доларів США, що еквівалентно 915 438,67 грн., що в сумі становить 2488463 грн. /т. 2, а.с. 7-9/. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.02.2017 року закрито провадження у справі в частині первісних позовних вимог, які стосуються стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу за договором позики. Закрито провадження в частині зустрічних позовних вимог щодо визнання недійсним договору позики у формі розписки на суму 54000,00 доларів США, укладеного між [PERSON] та [PERSON] /т. 2, а.с. 131,132/. 30.07.2018 року припинено повноваження судді Мисько Х.М., у зв'язку із закінченням строку, на який її було призначено суддею, тому справа була повторно розподілена автоматизованою системою документообігу суду. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2017 року визначено головуючого суддю Зубачик Н.Б. 06 листопада 2017 року справа надійшла до суду після проведення експертизи, призначеної ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22 липня 2016 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 08.11.2017 року відновлено провадження у справі. За клопотання представника відповідача [PERSON] від 31.01.2018 року у справі призначено судову технічну експертизу реквізитів документів. На вирішення експерта поставлено питання: Чи виконані зміни запису первинного тексту дати розписки, складеної від імені [PERSON] та [PERSON] про повернення коштів на користь [PERSON] у сумі 54000,00 доларів США та текст розписки у різний час? Проведення експертизи доручено експерту Київського Науково-дослідного Інституту судових експертиз. У судовому засідання представник позивача первісний позов, з врахуванням уточнень, підтримав, з підстав, викладених у такому, просив первісний позов задоволити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив. Зустрічний позов підтримав, просив такий задоволити. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16. Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З розписки, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] (паспорт [NUMBER], виданий Яворіським РВ УМВС України 27.03.1997 р.) та [PERSON] ([NUMBER], виданий Шевченківським РВ УМВС України 18.12.1997 р.) склали розписку про те, що вони позичили у [PERSON] ([NUMBER], виданий Бродівським РВ УМВС України 24.05.1999 року) грошові кошти у розмірі 54000 доларів США, які зобов'язувалися повернути, про що розписалися /т.1, а.с. 109/. 23 грудня 2013 року [PERSON] звертався із претензією до [PERSON] та [PERSON] про повернення заборгованості /т.1, а.с. 84/. Суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальниками не виконано. Оскільки із розписки, підписаної [PERSON] та [PERSON] вбачається, що вони обоє отримали кошти в сумі 54000 доларів США, то суд вважає, що такі були передані в рівних частках, тобто по 27000 доларів США. Враховуючи, що позивач не має претензій до [PERSON], суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 27000,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на день винесення рішення, становить 763 290,00 грн. (28,27 грн.* 27000,00 доларів США). Разом з тим, суд враховує, що розписка містить виправлення, а саме у даті повернення грошових коштів. [PERSON] у позовній заяві, претензіях до [PERSON] та [PERSON], вказує датою повернення коштів, переданих за розпискою, саме 11.12.2010 року. Разом з тим, згідно висновку №4232 судово-технічних експертиз реквізитів документу - запису дати повернення коштів, що містяться у розписці, складеній від імені [PERSON] та [PERSON] про їх зобов'язання повернути на користь [PERSON] 54000,00 доларів США, складеного 25 грудня 2014 року, встановлено, що: -первинний зміст запису дати повернення коштів розписки, складеної від імені [PERSON] та [PERSON] про зобов'язання повернути на користь [PERSON] 54000,00 доларів США був «31.12.200». -поверх первинного запису, а саме поверх останньої цифри «2» та першої цифри «0» здійснювався запис цифр «1», «1», а між двома первинними цифрами «2» була дописана цифра «2» /т.1, а.с. 116,117/. Окрім того, у справі було призначено комплексну експертизу (технічну експертизу реквізитів документів та почеркознавчу експертизу /т.2, а.с. 55/. Згідно висновку №3060 судової почеркознавчої експертизи, складного 01 листопада 2017 року судовим експертом [PERSON], встановлено, що запис цифри «2» розташованої між двома первинними цифрами «2» дати повернення позики в розписці від імені [PERSON] та [PERSON] про позику грошей в [PERSON] в сумі 54000 доларів США, виконаний, ймовірно, [PERSON]. Дві цифри «1», які виконані поверх первинних останньої цифри «2» та першої цифри «0» запису року дати повернення позики в розписці від імені [PERSON] та [PERSON] про позику грошей в [PERSON] в сумі 54000 доларів США, є непридатними для ідентифікації особи виконавця /т.2, а.с. 176,177/. Допитана в судовому засіданні експерт [PERSON] пояснила, що на вирішення експертизи, згідно ухвали суду від 25.07.2016 року поставлено три запитання. Зазначає, що згодом прийшов лист від 03 травня 2017 року, в якому вказувалося, що виконання вимог ухвали суду від 25.07.2016 року в частині, що стосується [PERSON] немає необхідності, оскільки судом закрито провадження в частині первісних вимог до [PERSON] Відтак, експерт не давала відповіді на питання, що стосувалися [PERSON] Також пояснила, що питання, вказане в ухвалі суду, яке стосувалося часу внесення змін запису у розписку не вирішувалося через відсутність приладної бази, про що було повідомлено суд листом. Провести таку експертизу можна у Київському науково-дослідному інституті судових експертиз. Відтак, зазначила, що експертом було проведено почеркознавчу експертизу та у висновку надано відповідь лише на одне питання. При цьому, з метою встановлення часу внесення змін запису у розписку, судом, за клопотання представника відповідача [PERSON], ухвалою від 21.02.2018 року було призначено судову технічну експертизу реквізитів документів, проведення якої доручено експерту Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Однак, вказана ухвала залишилась без виконання, у зв'язку з неоплатою. Таким чином, на підставі висновку експертизи суд не може достовірно встановити дату повернення грошових коштів та особу, яка внесла виправлення у первинний текст розписки. При цьому твердження позивача, що датою повернення боргує є 11.12.2010 року суперечать висновку експертизи та не можуть братися судом до уваги. За умови невиконання позичальниками свого зобов'язання із повернення отриманих коштів, позичальники несуть тягар наслідків, передбачених ст.1050 ЦК України, у якій зазначено, що у випадку своєчасного не повернення суми позики, позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, стягнення процентів за користування грошовими коштами, має застосовуватися із дня, наступного за днем, який визначено сторонами, як строк виконання зобов'язання. Враховуючи те, що встановити точну дату повернення суми позики неможливо, а дата складення розписки відсутня, суд не має можливості визначити, з якого саме дня необхідно вираховувати індекс інфляції та 3 відсотки річних, а також проценти за користування кредитом. Зважаючи на вищевказані обставини справи, позовні вимоги у цій частині не підлягають до задоволення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає до частково задоволення. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики, суд виходить з наступного. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України ( у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається зі змісту зустрічного позову [PERSON] не заперечує факт підписання розписки. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до статті 230 ЦК України під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. За змістом статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо замовчує їх існування. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова), правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доводи [PERSON], що він не отримував жодних коштів від [PERSON], а оформив і підписав цей документ під впливом обману із сторони останнього, не підтверджуються жодними належними та допустими доказами. В ході розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не доведено і судом не встановлено підстав для визнання спірних правочинів недійсними із заявлених підстав, позивачем не надано доказів, що саме під впливом [PERSON] або шляхом обману з його боку, ним було підписано розписку. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що зустрічний позов не підлягає до задоволення. Як вбачається з матеріалів первісної позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 3441,00 грн. /т.1, а.с.1/, а тому вказана сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON], відповідно до ст. 141 ЦПК України. У зв'язку з відмовою у задоволенні зустрічного позову судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: approved