Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

16.01.2018 року позивач [PERSON], звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні його права користування та розпоряджання власною квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачки [PERSON], без надання іншого жилого приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 15.01.2001 року він та його покійний батько [PERSON], мають у приватній власності житлову квартиру [ADDRESS], в рівних частках, тобто по 1/2 частині кожен. [INFO], батько позивача [PERSON], - [PERSON] помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, яку позивач успадкував у встановленому законом порядку, а саме 1/2 частини квартири [ADDRESS] та провів державну реєстрацію права власності на квазану квартиру вцілому, де розмір його частки складає 1/1. Відповідачка по справі [PERSON], зареєстрована та фактично проживає за даною адресою, натомість не є власником (співвласником вказаної квартири), ні членом сім'ї власника квартири. На його вимогу звільнити вказану квартиру відповідачка не реагує, тому просить суд захистити його право власності на зазначене нерухоме майно усунувши перешкоди у користуванні та розпоряджанні власністю шляхом виселення. Позивач [PERSON], у судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує щодо розгляду справи у заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, слідує, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON], у судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи про, що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки. Заяви щодо відкладення чи розгляду справи у її відсутності до суду не надала. Відзиву на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, які підтверджують її відзив не подала. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасно існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких підстав, враховуючи, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання не з'явилася в судове засідання без поважних причин та не повідомила про причини, не подала відзиву та позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені, обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON], та відповідачка [PERSON], з 09.07.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, (а.с.12). Від спільного проживання у шлюбі сторони неповнолітніх дітей не мають (а.с.12). 08.02.2016 року, шлюб між [PERSON], та [PERSON], розірвано, (а.с.12). Позивач у справі [PERSON], є власником квартири [ADDRESS], яку він набув на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на житло від 15.01.2001 року, і свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.01.2009 року, що стверджується вказаними документами та підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21891989 від 17.02.2009 року, виданого КП «Коростенське міжміське бюро технічної інвентаризації Житомирської обласної ради», витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81553727 від 01.03.2017 року, виданого Управлінням економічного розвитку, інфраструктури і торгівлі Олевської РДА Житомирської області, технічним паспортом на зазначену квартиру від 20.12.2000 року за інвентарним № 104, (а.с.6-11,16). У спірній квартирі зареєстрована та проживає відповідач [PERSON], що стверджується довідкою Білокоровицької сільської ради Олевського району Житомирської області № 381 від 26.04.2017 року, (а.с.15). Також, судом при розгляді справи встановлено, що всі комунальні послуги на утримання квартири [ADDRESS] несе позивач, (а.с.13-14). Частиною 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого житла. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.47 Конституції України, ст.310 ЦК України кожен має право на житло і місце проживання. Разом із тим, згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Приписами ст.316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст.381 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Згідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Як встановлено судом позивач у справі [PERSON], є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачка у справі [PERSON], не є членом сім'ї позивача [PERSON], зареєстрована та проживає за вказаною адресою. Оскільки [PERSON], є законним власником квартири [ADDRESS], тому його право вільного володіння, користування та розпоряджання майном гарантовано ст.41 Конституції України та ст.ст.317, 319, 381 ЦК України. Проте, відповідачка [PERSON], у добровільному порядку відмовляється звільняти зайняту нею квартиру, не маючи при цьому законних підстав для подальшого використання даного приміщення для проживання, а відтак позовні вимоги [PERSON], підлягають захисту в порядку визначеному ст.ст.386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.1 Першого протоколу Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. Таким чином наведені вище норми законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України крім того покладено обов'язок доказування і подання доказів сторонами. Із зазначеної статті слідує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин та з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON], про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення. Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON], про виселення [PERSON], без надання іншого житлового приміщення, оскільки відповідачка не є власником спірної квартири, а доказів стосовно обставин, що наведені у ст.116 ЖК України за яких провадиться виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення суду не надано. Крім того та у відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, позивачем не заявлялося вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат, а саме судового збору, за таких обставин, і враховуючи приписи ст.13 ЦПК України, суд обмежується лише вирішенням заявлених у позові вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial