Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

16.03.2020 року на розгляд суду пред`явлено позовну заяву [PERSON] , в якій заявлено наступні вимоги: - припинити право користування [PERSON] жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] шляхом скасування реєстрації місця проживання в будинку; - виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані наступним. [PERSON] на праві власності належить домобудівництво (житловий будинок з надвірними будівлями тв спорудами), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою набуття права власності на об`єкт житлової нерухомості є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року. В житловому приміщенні з 28.05.1981 року до теперішнього часу зареєстрований та фактично проживає [PERSON] , з яким [PERSON] перебуває в родинних відносинах, а саме сторони є братом та сестрою. За позицією позивача, відповідач не є членом її сім`ї, спільне господарство не ведуть, відсутній спільний сімейний бюджет, договір найму житлового приміщення між ними укладений не був. Перебування на реєстраційному обліку та проживання [PERSON] в належному [PERSON] будинку перешкоджає останній в реалізації права власності майном, а саме володінні, користуванні і розпорядженні на свій розсуд і у власних інтересах. За таких обставин, посилаючись на ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, - [PERSON] звернулася за судовим захистом в спосіб усунення протиправного, за її переконанням, втручанням [PERSON] у сферу володіння будинком приватної власності шляхом скасування реєстрації місця проживання та примусового виселення останнього з житлового приміщення (а.с. 2). Ухвалою суду від 19.03.2020 року за позовом [PERSON] до [PERSON] порушено справу, між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення; розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 13). 22.05.2020 року [PERSON] , в порядку ст. 193 ЦПК України, подано зустрічну позовну заяву, в якій заявлено наступні вимоги: - визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року Першою Красноармійською державною нотаріальною конторою Донецької області про успадкування [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] частково недійсним; - визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку вказаного будинку. Зустрічний позов вмотивований тим, що в березні 2020 року [PERSON] з матеріалів пред`явленої до нього заяви про виселення вперше дізнався про юридичне оформлення [PERSON] спадщини після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Правовстановлюючий документ на житловий будинок [ADDRESS] , а саме свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане 24.03.2004 року [PERSON] вважає таким, що порушує його майнові права. Посилаючись на положення статті 1241 ЦК України, [PERSON] вказує, що є особою з інвалідністю ІІІ групи, тому має право на обов`язкову частку спадщини, в тому числі на спірне домобудівництво. Саме з огляду на таке розуміння захищеності своїх майнових прав, [PERSON] після смерті матері по господарському відноситься до будинку, сплачує спожиті житлово-комунальні послуги, проводить необхідні будівельно-ремонтні роботи, обробляє прилежну територію. За таких обставин, [PERSON] просить визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане на користь [PERSON] частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частку будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21-22). 22.06.2020 року на зустрічну позовну заяву подано відзив, в якому [PERSON] висловила категоричну позицію відсутності підстав відповідно до ст. 1301 ЦК України для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, спадкодавець (матір сторін по справі) [PERSON] померла [INFO] , спадкоємство після її смерті здійснено за заповітом. З часу смерті матері [PERSON] фактично не вчинив жодних дій, які б могли свідчити про намір успадкувати спадкове майно, не проявив волевиявлення спадкоємця, не звернувся до нотаріуса ані із заявою про прийняття спадщини ані за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Вказане може свідчити, що [PERSON] без поважних причин пропущений строк звернення для прийняття спадщини. Правовим обґрунтуванням такої позиції [PERSON] у відзиві на зустрічний позов зазначено положення ст. ст. 1270, 1297 ЦК України, ст. ст. 524, 529, 548, 553 ЦК Української РСР в редакції 1963 року (а.с. 33). Правом подати письмові пояснення на відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] не скористався. Ухвалою суду від 25.06.2020 року зустрічний позов [PERSON] , на підставі ч. 2 ст. 193 ЦПК України, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] ; по справі закрито підготовче провадження, спірні відносини призначено до розгляду, що узгоджується з п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України (а.с. 36-37). Позиції сторін підтримано безпосередньо в судовому засіданні. [PERSON] наполягала на заявлених вимогах, проти зустрічного позову заперечувала, надала пояснення аналогічні письмово викладеним. [PERSON] просив відмовити в позові [PERSON] та захистити його майнові і житлові права на спірний будинок. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Матеріалами справи підтверджено такі факти та відповідні правовідносини. [PERSON] , [INFO] , уродженка м. Покровська Донецької області, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] (відомості підтверджено копією паспорта - а.с. 8-9). [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Покровська Донецької області, адреса реєстрації місця проживання: [ADDRESS] (відомості підтверджено копією паспорта - а.с. 18) [PERSON] та [PERSON] перебувають в родинних відносинах, доводяться одне одному сестрою та братом (обставини визнаються сторонами по справі відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 24.03.2004 року державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори Куслярова М.С. є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] ; спадкове майно складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 3). Відповідно до відомостей домової книги для прописки громадян, які проживають за адресою: [ADDRESS] сторони по справі перебувають на реєстраційному обліку в житловому приміщенні, - [PERSON] з 23.07.1985 року, [PERSON] - з 28.05.1981 року (а.с. 5-7). [PERSON] вважає, що реєстрація та проживання [PERSON] в належному їй житловому будинку є очевидним порушенням та обмеженням права власності, таке становище нівелює здійснення вільного розпорядження своїм майном. [PERSON] вважає відсутніми законні підстави для позбавлення житла, а саме виселення з житлового приміщення, а також заявляє самостійну вимогу визнання за ним частки на спадкове майно (спірний будинок), як спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Суд надає оцінку викладених [PERSON] обґрунтувань позовної заяви з позиції належності і достатності поданих доказів, з урахуванням приписів норм права, що підлягають застосуванню до спірних відносин сторін. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким правовим нормам Основного Закону держави відповідають положення цивільного законодавства: - ч. 1 ст. 317 ЦК України: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; - ст. 391 ЦК України: власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Захист житлових прав відображено в ч. 4 ст. 311 ЦК України (фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом), ст. 9 ЖК Української РСР (ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом). Суд, з урахуванням телеологічного (цільового) й системного застосування вказаних правових норм, - зазначає, що власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в даному житловому приміщенні тривалий час, а саме з 28.05.1981 року зареєстрований [PERSON] , який безперервно проживає в будинку. Підставою для виселення [PERSON] з житлового приміщення в позові [PERSON] зазначено - ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України. Суд зазначає, що ані в позовній заяві, ані безпосередньо в судовому засіданні [PERSON] конкретно не було вмотивовано, в чому полягають перешкоди у здійсненні нею права власності щодо спірного житлового будинку, та не зазначено яким чином саме [PERSON] є відповідальним за такі порушення. Під час розгляду справи не було здобуто будь яких доказів щодо наявності у діях [PERSON] перешкод у здійсненні [PERSON] права власності, що виключає можливість застосування судом приписів ч. 1 ст. 391 ЦК України. Суд наголошує, що аналіз норм матеріального права свідчить, що статтею 116 ЖК УРСР встановлено вичерпний перелік підстав для виселення осіб без надання їм іншого жилого приміщення. Вказаною правовою нормою передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. [PERSON] не подано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення або використовує його не за призначенням, не сплачує житлово-комунальні платежі, порушує правила співжиття (зокрема, чинить сварки, робить неможливим для проживання із ним в одному будинку), а також, що до нього застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. За таких обставин, підстав для виселення [PERSON] , присумового вилучення житлової площі, яке є крайнім заходом та може бути застосоване тільки у порядку і випадках, що прямо, імперативно передбачених законом, - судом не встановлено. Суд, відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] , враховує також правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.01.2020 року по справі 754/613/18-ц, а саме, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики Європейського суду з прав людини. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у справі, в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є найбільш крайньою формою втручання у права на житло. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ у справах «Прокопович проти Росії» від 18.11.2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства», від 13.052008 року, «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Судом встановлено, що [PERSON] тривалий час проживає в житловому будинку (з народження згідно пояснень сторін в судовому засіданні), іншого житлового приміщення не має, сплачує певні витрати на утримання домобудівництва, комунальні платежі (не оспорено [PERSON] ), тобто відповідач за первісним позовом має тривалий зв`язок із спірним будинком, який незалежно від правового режиму власності, є для нього «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції. [PERSON] успадкувавши після смерті матері житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в будинку [PERSON] як члена сім`ї спадкодавця (колишнього власника), тому має розуміти характер та вагу обтяження нерухомості користуванням останнім житловим приміщенням, а отже право позивача за первісним позовом не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Розглядаючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом про успадкування [PERSON] житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та визнання права власності на 1/2 частку вказаного будинку - суд зазначає наступне. З оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року вбачається, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , спадковим майном є житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 3, 26). Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видано не мала право на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо ( п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування»). За позицією [PERSON] видачею свідоцтва про право на спадщину від 24.03.2004 року порушено його право спадкоємця після смерті матері [PERSON] , оскільки відповідно до ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині як повнолітній непрацездатний син спадкодавця (є інвалідом 3 групи). Частина 1 ст. 58 Конституції визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частинами 1, 3 ст. 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За змістом ч. ч. 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Згідно з роз`ясненнями, що викладену в постанові Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», - відносини спадкування регулюються правилами ЦК України в редакції 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01.01.2004 року, а у разі відкриття спадщини до вказаної дати застосовується чинне на той час законодавство. Якщо ж спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК (в ред. 2004 року) і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. В узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01.07.2003 року і не була прийнята ніким із спадкоємців, право на спадкування у яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР. З урахування вказаного, з огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась [INFO] , правове регулювання її прийняття здійснюється на підставі 524 - 564 ЦК УРСР в редакції 1963 року. Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Ст. 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). [PERSON] вважає, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 24.03.2004 року на користь [PERSON] є недійсним, оскільки він мав право на обов`язкову частку в спадщині матері, так як є інвалідом дитинства (третя група інвалідності). На підтвердження обґрунтованості позовних вимог [PERSON] надано копію пенсійного посвідчення № [NUMBER] , видане 04.05.2012 року, в якому зазначено, що позивач за зустрічним позовом є особою з інвалідністю з дитинства, 3 група (а.с. 25). Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що право на обов`язкову частку в спадщині мають неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). Суд вважає, що [PERSON] не доведено, що на час відкриття спадщини після матері [PERSON] , яка померла [INFO] він був непрацездатним та мав право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки з наданих позивачем доказів, а саме копії пенсійного посвідчення, виданого 04.05.2012 року не вбачається час встановлення інвалідності (в даному випадку значення має - до або після смерті спадкодавця). Також, пред`являючи зустрічний позов, [PERSON] зазначає, що спадщину після смерті матері прийняв та від неї не відмовлявся. Такі доводи підлягають відхиленню. Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Під час дії статті 549 ЦК Української РСР існувало 2 способи прийняття спадщини: юридичний - подання заяви до державної нотаріальній конторі про прийняття спадщини та фактичний - вступ в управління або володіння спадковим майном. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Як для фактичного так і для юридичного прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину. Судом встановлено, що [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав, при цьому на підтвердження вступу в управління чи володіння спадковим майном позивачем за зустрічним позовом не надано доказів. Посилання на проживання [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , який входить до складу спадкового майна, не може бути достатньою підставою для прийняття в спадщину цього майна. Більш того, заявляючи вимогу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] не ставить питання про встановлення факту прийняття спадщини після смерті матері та про поновлення строку у відповідності до вимог статті 89 ЦК УРСР в редакції 1963 року. З урахуванням вказаного, з огляду дійсних обставин справи, суд не вбачає, що права [PERSON] були порушенні під час видачі спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.03.2004 року. Крім цього, відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. При цьому, статтею 75 ЦК Української РСР в редакції 1963 року було передбачено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові (стаття 80 ЦК УРСР). Так, [PERSON] не вчиняв жодних правових дій зі спадковим майном, після смерті матері, звернувся до суду із позовом про визнання свідоцтва про право на спадщиту за заповітом від 24.03.2004 року частково недійсним через 16 років після його видачі та виключно як контрзахист проти позову [PERSON] про виселення з цього житлового будинку. Суд, сумуючи вищевикладене, виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, - вважає, що зустрічна позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, з матеріалів справи вбачається, що при пред`явленні позовної заяви [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 840,80 гривень (а.с. 1), [PERSON] при заявленні зустрічного позову сплатила в дохід місцевого бюджету судовий збір в сумі 840,80 гривень (а.с. 27). Підстави для присудження відшкодування таких судових витрат відсутні, оскільки в задоволенні позовних вимог сторін відмовлено повністю. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 405, 1296, 1301 ЦК України, ст. ст. 116, 157 ЖК Української РСР,

Outcome: dismissed