Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-22 00:00:00

16.08.2014 року до суду подано позов публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до [PERSON], в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 20476 гривень 01 коп. та судові витрати. Позивачем подано суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника позивача, позовні вимоги підтримані в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі з тих підстав, що відповідач отримала кредит на для власних потреб, а на прохання іншої особи, якій і передала отримані кошти. Крім того, відповідач та представник відповідача просили суд повністю відмовити в задоволенні позову, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності з тих підстав, що з дня першого платежу, що не був виконаний відповідачем минуло три роки. Такі заяви відповідач та представник відповідача вмотивували тим, що саме з цього моменту необхідно відліковувати початок перебігу строку позовної давності щодо всього обсягу зобов'язань за договором. Вислухавши в судовому засіданні пояснення відповідача, представника відповідача та дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне. Відповідно до заяви-анкети, договору банківського обслуговування № BL_ЖГ 00007165 від 29 грудня 2010 року, графіку погашення заборгованості та процентів та детального розпису вартості платежів по договору позивачем доведено, що між публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено договір, згідно якого відповідач отримала кредитні кошти в сумі 11000 гривен на умовах сплати 25% річних за користування кредитом з погашенням щомісячними платежами. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором відповідач не здійснила до цього часу жодного платежу на погашення заборгованості основної суми кредиту а за процентами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положеннями ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Також слід враховувати, що ст. 520 ЦК України визначено, що боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Із наданих суду доказів встановлено, що зобов'язання за кредитним договором № BL_ЖГ 00007165 від 29 грудня 2010 року щодо повернення боргу і сплати процентів перед кредитором виникло виключно у відповідача [PERSON]. Виконання такого зобов'язання за договором іншими особами не передбачено. Договору про заміну боржника не укладено. За таких обставин суд вважає, що доводи відповідача про отримання кредиту для іншої особи не створюють підстав для звільнення відповідача від зобов'язання перед кредитором і не створюють підстав для переведення боргу. В даному випадку, в разі передачі відповідачем суми кредиту іншій особі, між відповідачем та іншої особою виникають нові правовідносини, які не стосуються умов кредитного договору, не змінюють його умов та не припиняють зобов'язань за кредитним договором № BL_ЖГ 00007165 від 29 грудня 2010 року. Таким чином, саме відповідач є боржником у зазначеному кредитному договорі. Положеннями ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як передбачено ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи ту обставину, що відповідач не повернув суму боргу в повному обсязі і не сплатив проценти за користування кредитом, позивач вправі вимагати повернення такої суми від відповідача в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо можливості стягнення за судовим рішенням суми заборгованості за договором, суд вважає необхідним врахувати частково доводи відповідача про застосування в даному випадку наслідків спливу строку позовної давності як часткову відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки статтею 257 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При вирішенні питання про початок перебігу строку позовної давності суд частково погоджується із тим твердженням відповідача та його представника, що необхідно враховувати факт настання обов'язку відповідача сплатити перший платіж. Але суд вважає помилковим твердження про те, що такі обставини впливають і на інші періодичні платежі. В даному випадку суд керується положеннями ст. 261 ЦК України в тій частині, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Крім того, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. З огляду на наведене суд керується висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України 19 березня 2014 року в справі №6-20цс14 і приходить до висновку, що оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 29 числа кожного поточного місяця, а процентів - кожного 29 числа (включно) кожного поточного календарного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Таким чином, виходячи із змісту розрахунку суд встановив, що вимоги позивача про стягнення платежів, які повинен був здійснити відповідач до 29.08.2014 року пред'явлені після спливу строку позовної давності, а тому за наявності такого факту, заяви відповідача, відсутності поважності обставин пропуску строку позовної давності, суд вважає необхідним в цій частині заявлених позовних вимог відмовити застосувавши наслідки сплаву строку позовної давності, а в іншій частині вимог позов задовольнити і стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в 16549 гривень 72. На підставі ст. 88 ЦПК України з урахуванням сплати судового збору в мінімальному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 243 гривні 60 коп.

Outcome: partial