Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-21 00:00:00

15 грудня 2015 року до суду із позовною заявою звернулось ПрАТ «Страхова група «ТАС» до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування. В позовній заяві зазначено, що 05 червня 2012 року в с. Рів Жмеринського району Вінницької області, сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю двох транспортних засобів: 1) «Шкода», номерний знак [NUMBER], який знаходився під керуванням [PERSON]; 2) «Опель», номерний знак [NUMBER], під керуванням [PERSON] Відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП внаслідок порушення правил дорожнього руху України. На момент ДТП між відповідачем і позивачем був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07 липня 2011 року № АА/5639278, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «Шкода», д.н. [NUMBER]. На підставі страхового акту, відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування», позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 10 000 грн. 00 коп. Оскільки [PERSON] не повідомила ПрАТ «Страхова група «ТАС» про настання ДТП у строки визначенні законодавством, позивач отримав право вимоги на відшкодування завданої шкоди. 06 квітня 2015 року відповідачу було направлено вимогу про сплату суми страхового відшкодування, однак, дана сума не сплачена до цього часу. У зв'язку з вищевикладеним позивач просить стягнути на свою користь з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн. 00 коп. та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «Страхова група «ТАС» - Гоголь О.Я. вимоги позовної заяви підтримала в повному обсязі, просила суд її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. 07 липня 2011 року між ПрАТ «СК «ТАС» (страховик) і [PERSON] (страхувальник) укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АА/5639278 строком дії до 07 липня 2012 року, за яким страховик зобов'язався відшкодувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу автомобіля «SKODA Octavia», державний номерний знак: [NUMBER]. (а.с. 4, 79). 05 червня 2012 року о 23 год. 50 хв. в с. Рів, Жмеринського району Вінницької області, сталася ДТП за участю автомобіля «SKODA Octavia», державний номерний знак: [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля «OPEL Ascona», державний номерний знак: [NUMBER], під керуванням [PERSON] Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 10 серпня 2012 року, яка набула законної сили 21 серпня 2012 року, [PERSON] було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. (а.с. 18). У заяві на виплату страхового відшкодування зазначено, що заявником є [PERSON], транспортним засобом потерпілого керував [PERSON] Заявник просить суму страхового відшкодування виплатити за наступними реквізитами: «Аваль-експрес» (а.с. 6). Звітом про оцінку вартості матеріального збитку власнику транспортного засобу «OPEL Ascona», державний номерний знак: [NUMBER] від 21 січня 2013 року встановлено розмір збитку, який складає 18 714 грн. 41 коп. (а.с. 15-33). Як вбачається із страхового акту № 7488Р/02/2013 від 01 квітня 2013 року (а.с. 35), що на підставі страхової події - ДТП, яка сталась 05 червня 2012 року, [PERSON] вирішено сплатити страхове відшкодування в розмірі 10 000 грн. із призначенням платежу: страх. відш. зг. Полісу АА/5639278 від 07 липня 2011 року, [PERSON], ІПН [NUMBER]. (п. 18 акту). У вказаному акті також зазначено про можливість регресу: [PERSON] страхувальник - [PERSON] (не повідомив про настання події). Закон, яким врегульовано відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, це Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Зазначеним Законом визначені обов'язки учасників дорожньо-транспортної пригоди (стаття 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (стаття 38). Згідно із підпунктом 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній до 07 серпня 2011 року), у разі настання дорожньо-транспортної пригоди учасник такої пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV (у редакції, чинній до 07 серпня 2011 року), страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак, із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обов'язків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV Проте, відповідні зміни до абзацу «ґ» підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Однак, виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону № 1961-IV (у редакції з 18 вересня 2011 року по 08 січня 2012 року), слід зазначити, що у зв'язку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обов'язок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП. Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування», не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду, а тому й не може бути підставою для відмови в задоволенні такого позову. Вказане вище узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним судом у Постанові від 12 лютого 2014 року у справі № 6-1цс14. З огляду на вище викладене, та враховуючи те, що відповідачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами обставину повідомлення страховика - ПрАТ «Страхова група «ТАС» про ДТП, яке мало місце 05 червня 2012 року, суд дійшов висновку про виникнення у позивача права на пред'явлення регресного позову. Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: 1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим. 2. Регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема, виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України). (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2015 року справі № 6-2598цс15). Як на підтвердження виконання позивачем зобов'язання перед потерпілим [PERSON] по сплаті страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн. на підставі Полісу АА/5639278, який було укладено між позивачем та [PERSON], представником позивача суду було надано платіжне доручення № 92629 від 17 травня 2013 року (а.с. 36). При цьому, як вбачається із даного платіжного доручення, що розмір суми, яка підлягала перерахуванню, становить 460 603 грн., а в призначенні платежу зазначено, що страхове відшкодування по полісу АВ 9475998 від 23 листопада 2012 року [PERSON], ІПН [NUMBER], що є відмінним від серії та номеру полісу, а також П.І.Б. страхувальника - [PERSON] Обґрунтовуючи сплату коштів в розмірі 10 000 грн. та те, що вказана сума входить до загальної суми страхових відшкодувань, по іншим страховим полісам, загальний розмір якої становить 460 603 грн. 95 коп., тобто, який зазначений в платіжному доручені від 17 травня 2013 року представником позивача, суду надано відомість № 3170513 від 17 травня 2013 року (а.с. 37), зміст якої, в ході судового розгляду, представником було уточнено, шляхом надання її суду в новій редакції (а.с. 100), в якій містяться відомості про розмір страхового відшкодування [PERSON] Однак, в сукупності оцінені вказані докази, не дають суду дійти беззаперечного висновку про сплату позивачем [PERSON] суми в розмірі 10 000 грн., оскільки платіжне доручення не містить відомостей про те, що [PERSON] такі кошти перераховувались, а щодо відомості, то суд звертає увагу на те, що її зміст було в ході судового розгляду змінено, відповідних оригіналів надано не було, а відтак, вказану відомість суд ставить під сумнів. В ході судового розгляду, судом було задоволено клопотання представника відповідача щодо допиту в якості свідка [PERSON], з метою з'ясування обставини отримання ним страхового відшкодування в розмірі 10 000 грн., який в судове засіданні двічі не з'явився, і в подальшому, на допиті вказаного свідка, представники сторін не наполягали. При цьому, судом, з метою сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, представнику позивача було роз'яснено положення ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що сторона в праві заявити клопотання про витребувування доказів, заявляти клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання додаткових доказів, що саме стосуються даного предмету доказування, однак, сторони наполягали на розгляді справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частин 1-3 статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, за наведених обставин справи та досліджених судом доказів, які були подані сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено обставину виконання зобов'язання перед потерпілим, що виключає можливість на правових підстав застосувати положення статті 1191 ЦК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, то всі понесені позивачем судові витрати, відповідно до статті 88 ЦПК України, слід залишити за останнім. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed