Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

16 грудня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом (а.с.1). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2020 року вказаний позов залишено без руху (а.с.19-20). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 січня 2021 року після усунення позивачем недоліків її позовної заяви остання прийнята до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження із викликом сторін (а.с.52). В обгрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням їх уточнення після залишення позову без руху, позивач послалась на те, що на каналі « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet 16 жовтня 2020 року був розміщений відеоролик «Обращение пострадавших от рейдерских группировок в г. Днепр к президенту В.А. Зеленскому», в анотації до якого вказано, що від двох рейдерських угрупувань у м. Дніпрі постраждали багато людей та сімей, у місті діють «чорні нотаріуси», «чорні реєстратори», які мають доступ до електронного реєстру та підробляють документи. Одних постраждалих, як собак рейдери викидають з їх домівок, у інших бандити присвоїли собі їх бізнес. В самому відеоролику з`являються двоє осіб похилого віку, називають себе родина [PERSON] , у одному із них позивач впізнала відповідача [PERSON] , який повідомляє глядачам, що «рейдери» з використанням підроблених документів прийшли до нього додому, зламали вхідні двері відмичками, побили та як собак викинули на вулицю, а також вказує, що діяла група [PERSON] , документи підробила «чорний нотаріус» Ричка, а за усім стоїть чиновник, колишній керуючий справами мерії. Після чого відповідач повідомляє, що його мати не пережила стресу та нещодавно померла. Далі у відеоролику з`являються інші двоє осіб, які іменують себе «родина [PERSON] », у чоловіку позивач впізнала відповідача [PERSON] . Останній у відеоролику повідомляє, що рейдерське угрупування, в тому числі [PERSON] , присвоїли їх власність, за цим стоять «кримінальні круги». В кінці відеоролику [PERSON] звертається до Президента України з вимогою покарати злочинців та повернути відібране. Позивач зазначає, що означений відеоролик зачіпає честь та гідність, ділову репутацію позивача, оскільки пов`язує позивача з протиправною діяльністю злочинного угрупування, є поширенням широкому загалу недостовірної, неперевіреної, негативної інформації про позивача, а доказати протилежне мають саме відповідачі з огляду на встановлену ст.277 ч.З ЦК України презумпцію добропорядності. Зі свого боку позивач заперечує в повному обсязі достовірність наведених у відеоролику даних. Також позивач зазначає, що діями відповідачів, які полягають у записі та розміщенні вищевказаного відеоролику, яким відносно позивача особисто та про її діяльність як приватного виконавця поширено недостовірну негативну інформацію, було завдано позивачу моральної шкоди. Таку шкоду позивач оцінює в одну гривню, яку просить стягнути солідарно з відповідачів. Крім того, позивач просить суд визнати негативною, недостовірною та такою, що принижує честь гідність і ділову репутацію позивача інформацію, поширену у вищевказаному відеоролику, а саме: у зверненні відповідача [PERSON] про те, що «рейдери, використавши підроблені документи, прийшли до нас додому, зламали двері відмичками, побили та як собак викинули на вулицю. Працювала група [PERSON] , документи підробила «чорний нотаріус» Ричка»; у зверненні відповідача [PERSON] про те, що «рейдерська група, в тому числі [PERSON] , присвоїли собі нашу власність - складські приміщення». Також позивач просила суд зобов`язати відповідача [PERSON] у семиденний строк з дати набрання рішенням суду законної сили видалити з мережі Internet вищезазначений відеоролик. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2021 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до розгляду по суті в судове засідання (а.с.98-99). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 травня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено відповідачу [PERSON] про витребування доказів (а.с.86, 133). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позивача підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що не має відношення до створення та розповсюдження спірного відеоролику на каналі « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet, не з`являється у відеоролику як ведуча чи інший учасник, не є автором каналу чи його власником, (а.с.111-113) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності, оскарження даним відповідачем в окружному адміністративному суді постанов приватних виконавців, в тому числі позивача. Зазначає про наявність в публічних джерелах відомостей про явну недобросовісність позивача, притягнення її як приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, (а.с.83-86) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив не подав. За таких обставин суд вважає за можливе з урахуванням на положення ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за відсутності відповідачів. Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач відповідно до копії свідоцтва від 26 червня 2017 року є приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області, що також встановлено судом у відповідності до ст.82 ч.І ЦПК України (а.с.41). 16 жовтня 2020 року на каналі « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet опубліковано в загальний доступ відеоролик під назвою (мова оригіналу) «Обращение пострадавших от рейдерских группировок в г.Днепр к президенту Украины В.А. Зеленскому». В ході відтворення якого в судовому засіданні встановлено, що на його початку ведуча звертається із проханням до Президента України вижити заходів із наведення правопорядку, порушеного діяльністю двох злочинних угрупувань. В середині відеоролику (1 хвилина 12 секунда) в кадрі з`являється двоє осіб літнього віку - чоловіка та жінка, які представляються як сім`я [PERSON] . Чоловік повідомляє, що «рейдери, використовуючи підроблені документи, прийшли до них додому, зламали двері відмичками, увійшли, побили та «як собак» викинули на вулицю. Працювала група [PERSON] , документи підробила «чорний нотаріус» Ричка. Імовірніше за все за всім цим стоїть колишній чиновник мерії. Мати цього чоловіка не пережила стресу, і нещодавно померла». Далі на 2 хвилині 15 секунді за хронометражем відеоролика у кадрі з`являється ще одна пара літніх осіб - також чоловік ті жінка, які представляються як сім`я [PERSON] . Чоловік повідомляє, що «рейдерська група державний реєстратор Третяк, приватний нотаріус Кохан, [PERSON] привласнили власність цієї пари літніх осіб - складські приміщення, які належали їм двадцять років. За всім цим стоять певні «кримінальні кола». Більше двох років вони боряться з цією системою, яка не бачить порушення законів, всіляко підтримує рейдерів та виправдовує їх», (а.с. 16) При цьому, ані зі змісту вищевказаного відеоролику, ані з наданих позивачем скріншотів каналу « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet, ані з копії експертного висновку за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтерент, ані з інших матеріалів цивільної справи неможливо достеменно встановити та перевірити особи власника каналу, його автора, а також осіб, які представились родинами [PERSON] , [PERSON] , а також особу ведучої. Тим більше самі відповідачі в судове засідання не з`явились, у своїх заявах по суті справи прямо не визнали свою участь у створенні та розповсюдженні вищевказаного відеоролику. Не дозволяє встановити вказаних осіб і анотація до відеоролику, коментарі до нього, які до того ж взагалі не містять жодних посилань на особу позивача прямо або опосередковано, (а.с.35-39, 83-86, 111-113) Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України, Закону України «Про інформацію», Конвенцією про захист прав та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція). Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом ст.З Конституції України, ст.ст.26, 269, 270, 297, 299 ЦК України усі фізичні особи є рівними у здатності маги цивільні права та обов`язки. Фізична особа від народження має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та ЦК України, володіє цими правами довічно. До особистих немайнових прав фізичної особи, окрім інших, належать право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканість її ділової репутації. Кожен має право на повагу до його честі та гідності, які поряд з іншим визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно до ст.274 ЦК України обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею. Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Ці права також гарантуються нормами ст.ст.9, 10 Конвенції. Разом з тим, ч.2 ст.10 Конвенції визначено, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Крім того, відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно ст.273 ЦК України діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. У відповідності до ст.302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Згідно положень ст.ст.275, 297, 299 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а також про захист своєї ділової репутації. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою З ЦК України. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до положень ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Нормою ст.32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого нсмайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, крім випадку неумисного повідомлення викривачем недостовірної інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції» в порядку, передбаченому зазначеним Законом, яка підлягає спростуванню. Згідно ст.276 ЦК України орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення. Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням. Положеннями ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормою ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. В той же час, відповідно до ст.ЗО Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Разом з тим, відповідно до ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦГІК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, виходячи з наступного. Так, враховуючи наведені вище конституційні положення, а також положення іншого законодавства, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таке тлумачення зазначених морально-етичних категорій та особистих немайнових прав надано в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, а також у постанові Верховного Суду України 29 листопада 2017 року по справі №6-639цс17, постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року по справі №174/49/18, від 15 вересня 2020 року по справі №522/16462/17, від 30 вересня 2020 року по справі №728/1144/19, від 28 жовтня 2020 року по справі №373/773/17. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. При цьому належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві із належним подальшим підтвердженням таких фактів відповідними доказами. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Зазначені правові висновки, відступати від яких суд не вбачає жодних підстав, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року по справі №904/4494/18, а також в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року. Стосовно спірних правовідносин у справі, то в якості авторів та поширювачів недостовірної інформації позивачем вказано відповідачів, а в якості єдиного доказу означеної фактичної обставини подано відеозапис, розміщений на каналі « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet, а також висловлене в тексті позову твердження позивача, що вона впізнала відповідачів серед тих осіб, які з`являються у спірному відеоролику як ведуча та учасники. Разом з тим, зі змісту такого відеозапису, а також інших матеріалів справи неможливо достеменно встановити та перевірити анкетні дані особи ведучої та осіб, які представились як сім`ї [PERSON] та [PERSON] . Можливість самостійно перевірити особи відповідачів в суду відсутня з огляду на особисту неявку відповідачів ні в підготовче, ні в судове засідання, а також відсутність в наданих ними заявах по суті спору прямого визнання фактів своєї участі у створенні та опублікуванні спірного відеоролику. Більш того, в матеріалах справи відсутні належні докази того, що будь-хто із відповідачів, в першу чергу відповідач [PERSON] , є автором чи власником каналу « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet. При цьому, позивач не звертався до суд в порядку ст.84 ЦПК України з метою витребування необхідних доказів з метою належного підтвердження особи відповідача, а суд у відповідності до норм ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України за загальним правилом позбавлений права самостійно збирати докази, що стосуються предмета спору, і випадок у даній цивільній справі не є виключенням із цього загального правила. Ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням стороною тих чи інших процесуальних дій, зокрема щодо збирання та подання доказів суду, несе саме ця сторона. Відтак, оскільки суд не може ґрунтувати своє рішення на заявлених сторонами фактах, які не перевірені і не доведені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами внаслідок невиконання сторонами свого процесуального обов`язку із доведення таких фактичних обставин, тобто не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях, наведена вище обставина щодо неналежного встановлення та непідтвердження позивачем осіб відповідачів, які вчинили дії, що слугували підставою для звернення із даним позовом до суду, є цілком достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Суд не може покладати на таку невстановлену особу обов`язок із поновлення прав позивача. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації, є сукупність таких обставин: 1) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; 2) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; 3) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; 4) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Наведена правова позиція суду узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року по справі №904/4494/18, постановах Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року по справі №330/1332/18, від 21 жовтня 2020 року по справі №761/39429/14-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №373/773/17, від 02 листопада 2020 року по справі №280/469/18, а також роз`ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року. Як вбачається зі змісту позову, позивач в якості способу поширення про неї недостовірної інформації зазначає публікацію спірного відеоролику на каналі « [INFO] » відеохостингу YouTube в мережі Internet. На підтвердження цього позивачем надано копію спірного відеоролику, скріншоти із вказаного каналу. Однак, як вже вказувалось вище, стороною позивача не подано жодного належного та достатнього доказу на підтвердження авторства каналу та/або відеоролику, його публікацію будь-ким із відповідачів. Таким чином, в суду не має підстав вважати, що належними відповідачами по справі в частині позовних вимог, які обґрунтовуються здійсненням публікації, а отже і розповсюдження відеоролику є будь-хто із відповідачів, як автор відео та/або його поширювач, що є додатковою підставою для відмови у позові в означеній частині. Крім того, як вказувалось вище, одним із обов`язкових елементів складу правопорушення (делікту), який має бути доведений позивачем за даною категорією спорів в обґрунтування заявлених позовних вимог, є той факт, що поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Позивач в тексті позову категорично наголошує на тому, що у відеоролику всі вислови щодо вчинення протиправних, навіть злочинних дій стосуються саме її безпосередньо. Разом з тим, при відтворенні судом в ході розгляду справи спірного відеоролику встановлено, що жодна із дійових осіб у цьому відеоролику, зокрема ані його ведуча, ані особи, які представились як родини [PERSON] та [PERSON] , не називають повних анкетних даних тих осіб, яким ставлять у вину вчинення тих чи інших, на їх думку, протиправних дій. У відеоролику лише двоє чоловіків із осіб, які представились як родини [PERSON] та [PERSON] , називають тільки прізвище, яке збігається із прізвищем позивача, однак не називають жодних інших анкетних даних цієї особи, не показують її зображення (фото, відео), не вказують на рід занять цієї особи, місце проживання або будь-яких інших даних, які дозволяли б суду та сторонньому спостерігачу при перегляді такого спірного відеоролику однозначно та безпомилково ідентифікувати особу, яку вказані чоловіки називають як [PERSON] . Дана обставина є також самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Ще одним обов`язковим для доведення елементом складу цивільного правопорушення (делікту) за даною категорією спорів є доведення факту поширення саме недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. Позивач із посиланням на закріплену в нормі ч.З ст.277 ЦК України та зазначену в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року презумпцію добропорядності фактично в порушення вимог ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України перекладає такий обов`язок із доказування з себе на відповідачів по справі, зазначаючи, що саме останні повинні доводити достовірність поширеної інформації. Зі свого боку позивач лише в декларативній формі без посилання на докази та їх додання заперечує достовірність наведеної у спірному відеоролику інформації. Однак суд не може погодитись із такою правовою позицією сторони позивача та її ставлення до обов`язку із доказування перед судом заявлених в обгрунтування позову фактичних обставин. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що поширена негативна інформація має оцінюватись однозначно як недостовірна (презумпція добропорядності) в силу ч.З ст.277 ЦК України. Відкидаючи таке твердження позивача, суд виходив з того, що ч.З ст.277 ЦК України, яка закріплювала таке правило (презумпцію), на момент вчинення дій, які стали підставою для звернення позивача до суду, була виключена з ЦК України на підставі Закону України №1170-VII від 27 березня 2014 року у зв`язку із прийняттям Закону України «Про інформацію». А пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27 лютого 2009 року, на який також посилається позивач, зазначених змін у законодавстві, враховуючи дату прийняття цієї постанови Пленуму Верховного Суду України, вочевидь не враховано. Відмовляючи у задоволенні позову, суд також керувався і тим, у випадках, коли позивач є публічною особою, то при розгляді та вирішенні справи про захист його гідності, честі чи ділової репутації, необхідно враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст.З, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Про необхідність наведеного підходу до вирішення цивільних справ про захист честі, гідності та ділової репутації особи, позивачами за якими є публічні особи, державні службовці, зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 14 лютого 2018 року по справі №646/1266/16-ц, від 21 серпня 2018 року у справі №607/4318/16-ц, від 27 березня 2019 року по справі №344/16715/15-ц, від 03 квітня 2019 року по справі №127/24530/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №761/37180/17. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Вирішуючи позовні вимоги в контексті правових позицій, наведених у двох абзацах вище, суд виходив із того, що позивач, згідно тексту її позову, серед іншого пов`язує порушення спірним відеороликом та діяннями відповідачів немайнових прав позивача - честі, гідності та ділової репутації не в останню чергу як приватного виконавця, яким є позивач. В свою чергу, за змістом ст.ст.1, З, 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст.ст.1, 5, 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст.4 КАС України приватний виконавець під час виконання ним покладених законом і делегованих державою повноважень з примусового виконання рішень є суб`єктом владних повноважень, а отже є публічною фігурою, межі допустимої критики відносно якої є значно ширшими, ніж відносно звичайних громадян. Позивач, як публічна особа, яка виконує делеговані державою владні повноваження, повинна бути готовою до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства її діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вона, обираючи кар`єру публічної особи (приватного виконавця), фактично погодилась на таку увагу і ставлення. Наведене є також додатковою підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому, оскільки, як встановлено судом, позивач у спірних правовідносинах виступає в тому числі в якості суб`єкта владних повноважень, не підлягає задоволенню і позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, в частині обґрунтування її завдання шляхом приниження ділової репутації позивача як приватного виконавця в очах колег, друзів, знайомих, пересічних громадян, оскільки за змістом ст.31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень як позивачі у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Зазначена норма закону не може розцінюватись як позбавлення посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді, а лише створює певні особливості та обмеження, зумовлені публічним статусом та наявністю владних повноважень у позивача. Отже, підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову з огляду на його безпідставність, необґрунтованість, недоведеність та відсутність для цього передбачених законом підстав. Враховуючи результат розгляду справи, судові витрати позивача у вигляді сплаченого ним при зверненні до суду судового збору відшкодуванню йому не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed