Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

16.10.2020 р. ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з вищевказаним позовом, який було пред`явлено в тому числі і до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , де зазначило, що [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» уклали кредитний договір № 0703/1007/98-299. Також, між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Факт заміни кредитора на ТОВ «Кредитні ініціативи» був встановлений Ленінським районним судом м.Запоріжжя відповідно до рішення суду від 04.11.2014 р. по справі № 334/8923/14-ц. У зв`язку з неможливістю виконання умов за кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно, в процесі якої стало відомо, що розпочати процедуру на даний час не можливо, оскільки постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження ВП № 49775973, виданої 12.01.2016 р. Шевченківським ВДВС, накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборона на його відчудження. Внаслідок винесення вищезазначеної постанови про арешт, порушено право позивача, як власника майна. За позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» просить звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, серія та номер: ВП 49775973, видана 12.01.2016, видавник: [PERSON] , Шевченківський ВДВС Запорізького МУЮ. Ухвалою суду від 26.10.2020 р. позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 08.12.2020 року. 08.12.2020 р. підготовче судове засідання відкладено на 03.02.2021 р. на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.4 ч.2 ст.223 ЦПК України, закрито провадження по справі в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. 03.02.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 28.04.2021 р. за клопотанням представника позивача на підставі п.1 ч.2 ст.198, п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України та закрито провадження по справі в частині позовних вимог, пред`явлених до відповідача [PERSON] на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України. 28.04.2021 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 09.06.2021 р. 09.06.2021 р. розгляд справи відкладено на 03.09.2021 р. через перебування судді в нарадчій кімнаті. 03.09.2021 р. розгляд справи відкладено на 05.11.2021 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 05.11.2021 р. розгляд справи відкладено на 14.12.2021 р. у зв`язку з перебуванням судді у відпустці. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов (а.с.100-102). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконання [PERSON] основного зобов`язання за кредитним договором № 0703/1007/98-299 від 09.10.2007 р. щодо повернення грошових коштів, 09.10.2007 р. між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладено іпотечний договір № 0703/1007/98-299-Z-1 відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавці передали в іпотеку належне їм на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.7-10). Відповідно до договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р. ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», яке в свою чергу виступало правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а ТОВ «Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу від 28.11.2012 р. відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованостей від боржників, у тому числі до [PERSON] (а.с.13-40). У зв`язку з неможливістю виконання умов за кредитним договором та заборгованості [PERSON] , позивач розпочав процедуру стягнення на іпотечне майно, в процесі якої стало відомо, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження ВП № 49775973, виданої 12.01.2016 р. Шевченківським ВДВС, накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборона на його відчудження (а.с.11-12). Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ТОВ «Кредитні ініціативи» є іпотекодержателем квартири [ADDRESS] . Вищевикладене підтверджено наданими позивачем письмовими доказами. Стаття 41 Конституції Українипроголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно достатті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст.317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першоюст. 321 Цивільного кодексу Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 546 та 575 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частинами шостою та сьомою ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки; пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Наявність зазначеного вище запису про арешт майна, яке виступає предметом іпотеки, порушує майнові права та інтереси ТОВ «Кредитні ініціативи», як іпотекодержателя. Іпотекодержатель нерухомого майна, право якого зареєстроване в установленому законом порядку, має право на звернення з позовом про скасування заборони на нерухоме майно, якщо вважає, що такими діями порушені його права, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 338/1118/16-ц. Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги: факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17, від 31.10.2018 у справі № 923/1105/17 (ЄДРСРУ № 77586100), від 19 червня 2019 року у справі № 825/1764/16 (ЄДРСРУ № 82473109), від 17.10.2019 року у справі №822/1426/16 (ЄДРСРУ № 84987811). За правилами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного Закону про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Також ч.1 ст. 59 цього ж Закону зазначає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відтак, звільнення іпотечного нерухомого майна з-під арешту буде належним та ефективним способом захисту прав позивача. Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, про що заявлено представником відповідача. Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду. Загальний строк позовної давності встановлений у три роки і не залежить від суб`єктивного складу відносин (ст. 257 ЦК). Як встановлено судом, ТОВ «Кредитні ініціативи» є іпотекодержателем квартири [ADDRESS] . Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). З часу внесення заборони на відчудження квартири, порушуються права позивача в здійсненні права власності, оскільки обтяження щодо майна перешкоджають йому в повному обсязі здійснювати повноваження власника, і ці порушення є триваючими, а позов про їх усунення є негаторним. Відповідно до п.36 постанови ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов`язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв`язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. У зв`язку з викладеним, суд дійшов висновку, що порушення прав позивача, як володільця майна є триваючим, а тому підстав для застосування строку позовної давності немає, що унеможливлює прийняття до уваги твердження відповідача на те, що початок перебігу позовної давності розпочався 09.10.2017 р. і що позивач звернувся до суду з позовом 16.10.2020, тобто після спливу строку позовної давності. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved