Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

17.03.2021 позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] . У вказаному будинку крім неї зареєстровані чоловік [PERSON] , внук [PERSON] , колишня невістка [PERSON] . Зазначає, що в 2001 році її син [PERSON] розірвав шлюб із відповідачем [PERSON] та в 2005 році остання виїхала із с. Братківці. На даний час місце її знаходження не відоме. Реєстрація відповідача у її будинку перешкоджає їй в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися будинком, тому її права підлягають судовому захисту. Ухвалою суду від 22.03.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 19.04.2021 закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Вказала, що відповідач перебувала у шлюбі з сином позивача, який [INFO] помер. Після розірвання шлюбу в 2005 році вона залишила їх будинок, місце її перебування на даний час не відоме. Внук позивача із своєю матір`ю не спілкується. Відповідач не являється членом сім`ї позивача, так як не проживає з ними, не веде спільного господарства, жодних угод між сторонами щодо порядку користування житлом укладено не було. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, жодних клопотань від неї до суду не надходило. Свідок [PERSON] , надала суду показання, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає з 2005 року, дитину залишила на виховання чоловіку. Зазначила, що остання приїжджала 2 роки том на похорон колишнього чоловіка [PERSON] . Свідок [PERSON] , надала суду показання, що [PERSON] не проживає у будинку [PERSON] з 2005 року, її особистих речей у ньому немає. Вона приїжджала на похорон колишнього чоловіка 2 роки тому. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам\~ст. 280 ЦПК України. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 15.01.2001 житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення виконкому Братковцької сільради від 28.09.1999 №27 (а.с.10). Згідно з довідкою №6595 від 24.02.2021 виданої ЦНАП м. Івано-Франківськ у вищевказаному житловому будинку зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.11). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу виданого 24.05.2001 серія [NUMBER] шлюб між сином позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.14). Згідно з інформації наданої Тисменицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в архіві відділу перебувають на зберіганні актові записи про повторний шлюб між [PERSON] та [PERSON] та про його розірвання за №226 від 06.12.2005, який складений Тисменицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с.18). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03.02.2021 №5/127-15/35в [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , але за даною адресою не проживає з 2005 року (а.с.12). Відповідно до змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України). За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права (ст. 391 ЦК України) визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до положень ст.ст.379, 380, 381 ЦК України об`єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно яких власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач дійсно не проживає у житлі більше шести місяців без поважних причин, втратила інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являється. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірним майном чи проживанні в ньому, про поважність причин його відсутності понад законодавчо встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Згідно з ч.1\~ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 908 грн 00 коп. Враховуючи наведене та

Outcome: approved