Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

15 червня 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення додаткових повноважень матері у реалізації батьківських прав та обов`язків щодо виховання неповнолітніх дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON] з 27.08.2010 року, від якого народилися дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею. 10.05.2017 року шлюб сторін було розірвано рішенням Київського районного суду м. Харкова. В теперішній час відповідач [PERSON] проживає в Португалії м. Албуфера, руа Алмадо Нігрейруш, 227. Посилаючись на те, що вона стикається із проблемами оформлення дитини до дитячого садку, школи, з виїздом на відпочинок без згоди батька, позивач просить суд надати їй одноособове право приймати рішення щодо питань, пов`язаних з фізичним та духовним розвитком дітей, виїздом на відпочинок та навчання за кордон без позбавлення відповідача батьківських прав. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.07.2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.10.2020 року підготовче засідання було закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, представник позивача - адвокат Швець С.В. до судового засідання з`явився, просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на надану відповідачем заяву про визнання позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, на а.с.7 міститься його заява, текст якої посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Ковальчук О.Д., від 16.01.2020 року, р.№ 48, в якій зазначає, що він згоден на розгляд справи у Київському районному суді м. Харкова щодо надання повноважень одноосібно приймати рішення, пов`язані з визначенням місця проживання, лікування та навчання дітей в Україні, а також щодо можливого виїзду дітей за межі України на строк до 30 днів, та визнання позову в повному обсязі. (а.с.7). Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, просив слухати справу за відсутністю представника, зазначив про визнання позову. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі з 27.01.2010 року, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1467. Шлюб був розірваний рішенням Київського районного суду м.Харкова від 10.05. 2017 року (а.с.18). Від шлюбу сторін народилися діти - дочка [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.8,9). В матеріалах справи містить лист позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] , яким позивач повідомляє, що у зв`язку із відсутністю батька дітей на території України вона не може своєчасно отримати згоду на виникаючі в процесі виховання дітей потреби, зокрема, пов`язані зі зміною місця проживання дітей в межах України, вирішення питання щодо зміни навчального закладу, звернення до закладів охорони здоров`я, тимчасового виїзду за межі України для відпочинку та оздоровлення дітей та інше. У зв`язку з чим позивач просить надати відповідача нотаріально посвідчену згоду на одноосібне прийняття рішень та вирішення питань, пов`язаних з виконанням обома батьками батьківських обов`язків щодо дочки [PERSON] на строк до 15.09.2030 року, щодо дочки [PERSON] на строк до 10.01.2030 року (а.с. 14-15). Відповідно до відповіді відповідача [PERSON] він визнає, що відсутній тривалий час на території України у зв`язку із роботою, зазначає, про свою участь в утриманні дітей, та надання згоди на необхідні дії щодо дітей в разі можливості з урахуванням віддаленості дипломатичних представництв України від місця його перебування, свою згоду на вирішення питання в судовому порядку після юридичної обізнаності за місцем проживання позивача. (а.с.6). На а.с.7 міститься заява відповідача [PERSON] , текст якої посвідчено приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області Ковальчук О.Д., від 16.01.2020 року, р.№ 48, в якій зазначає, що він згоден на розгляд справи у Київському районному суді м. Харкова щодо надання повноважень одноосібно приймати рішення, пов`язані з визначенням місця проживання, лікування та навчання дітей в Україні, а також щодо можливого виїзду дітей за межі України на строк до 30 днів, та визнання позову в повному обсязі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III закріплено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно якого Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову треба відмовити з наступних підстав. На думку суду, позовні вимоги позивачки [PERSON] про визначення їй додаткових повноважень одноосібно вирішувати питання, пов`язані з фізичним та духовним розвитком дітей, виїздом на відпочинок та навчання за кордон без позбавлення відповідача батьківських прав, є такими, що порушують права батька [PERSON] відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України щодо рівності прав батьків. У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Як вбачається з заяви відповідача [PERSON] він не заперечує проти вирішення позивачкою [PERSON] питань, пов`язаних із визначенням місця проживання, лікування та навчання дітей в Україні. У свою чергу, позивач не надала доказів того, що ці питання не можуть бути вирішені нею особисто без судового рішення. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про освіту», прийом дітей в дошкільні навчальні заклади проводиться за бажанням батьків. Згідно ст. 36 «Про дошкільну освіту», батьки мають право вибирати дошкільний навчальний заклад. У відповідності п. 6 Положення про дошкільний навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2003 р. № 305, прийом дітей в дошкільний учбовий заклад здійснюється керівником протягом календарного року на підставі заяви батьків або осіб, які їх замінюють, медичної картки про стан здоров`я дитини, довідки дільничного лікаря про епідеміологічне оточення, свідоцтва про народження. Для прийому дітей до дошкільного навчального закладу (групи) компенсуючого типу додатково подається висновок психолого-медико-педагогічної консультації, територіального лікувально-профілактичного закладу чи тубдиспансеру, направлення місцевого органу управління освітою. Відповідно до зазначеного Положення достатньо звернення одного з батьків. Відповідно до Порядку зарахування, відрахування та переведення учнів до державних та комунальних закладів освіти для здобуття повної загальної середньої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 16 квітня 2018 року N 367) для зарахування дитини до закладу освіти достатньо звернення одного з батьків. Таким чином, право на вибір закладів освіти позивачки, відповідачем не порушуться, доказів того, що керівництвом будь-якого закладу порушуються права дітей щодо їх зарахування до навчального закладу, позивачем не надано. Крім того, відповідач [PERSON] зазначає про свою згоду щодо можливого виїзду дітей за межі України, зазначаючи строк до 30 днів. Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Враховуючи передбачений законодавством порядок оформлення виїзду дітей за кордон, згоду відповідача на надання такого дозволу на термін 30 днів, позовні вимоги щодо надання одноосібно позивачці права на вивіз дітей за кордон не підлягають задоволенню. Також суд враховує, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилається на те, що сторони сумісно зверталися до нотаріальної контори з приводу оформлення дозволу на виїзд дітей, де нотаріусом було роз`яснено про можливість зареєструвати дозвіл на конкретну дії або одноразовий виїзд дітей за кордон лише на протязі одного року і лише в конкретну країну, що не влаштовує позивачку, бо це «не відповідає існуючого у нас на теперішній час особистої ситуації , пов`язаної з місцем проживання та постійного перебування Відповідача та існуючої ситуації з карантином в нашій країні та за її межами». На підставі викладеного і

Outcome: dismissed