Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

15.11.2018 року представник позивача звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить скасувати право користування [PERSON] , 2014 р.н., [PERSON] , 1971 р.н., [PERSON] , 1997 р.н., [PERSON] зі зняттям з реєстраційного обліку з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та надати дозвіл на реалізацію зазначеного об`єкта нерухомого майна у порядку передбаченому для виконання рішень суду. В обгрунтування вказаних підстав посилається на наступне. 17.01.2007 року між ПАТ «ОТП Банк», який є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем [PERSON] укладений кредитний договір №CNL-700/5039/2007, згідно з яким останній отримав кредит в розмірі 27450,00 доларів США строком до 17.01.2022 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених в Кредитному договорі. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.11.2010 року позивач прийняв право вимоги за кредитним договором №CNL-700/5039/2007 та Договором іпотеки №PCL-CNL-700/5039/2007, укладений між банком та відповідачем [PERSON] . У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору, кредитор звернувся до суду за захистом свого права з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 238139,36 грн., та судовий збір в розмірі 1827,00 грн. з кожного; в задоволенні позовних вимог [PERSON] про розірвання кредитного договору відмовлено, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки припиненим - відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року рішення суду в оскаржуваній частині, а саме про стягнення заборгованості з [PERSON] та визнання договору поруки припиненим - залишено без змін. 21.01.2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року, та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року в частині до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, та зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, скасовано, та справу передано в цій частині до суду першої інстанції. 20.09.2017 року позивачем отримано виконавчий лист в частині стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором в розмірі 238139,36 грн. За вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження, та він знаходиться на разі на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Харківській області. Крім того, на примусовому виконанні у останнього перебуває виконавчий напис, вчинений 15.11.2013 року ПН ДМНО Бондар І .М. про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості у розмірі 238459,09 грн. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , яка також є предметом іпотеки відповідно до договору іпотеки №№PCL-CNL-700/5039/2007. На теперішній час Іпотекодержателем ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийнято рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки - спірної квартири шляхом реалізації її на прилюдних торгах через органи виконавчої служби. Однак, без згоди іпотекодержателя після укладання договору іпотеки, відповідач [PERSON] зареєстрував у вказаній квартирі відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , реєстрацію останньої було вчинено після укладання договору іпотеки. Тому, [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі через 7 років після укладення договору іпотеки, [PERSON] - через 4 місяці, [PERSON] - 3 роки, а відтак майнових прав щодо забезпеченої договором іпотеки вищезазначеної квартири не мають. Наявність осіб, зареєстрованих в квартирі, на яку звертається стягнення негативно відображається на її вартості, а також робить неможливим примусову реалізацію предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед позивачем. Представник відповідача [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, та інтересах неповнолітньої [PERSON] - адвокат Полякова В.В. надала до суду відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що такої підстави як скасування права користування із зняттям з реєстраційного обліку з вказаної квартири ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не містить, та вказана квартира була куплена не тільки за кредитні кошти, але й за власні. Крім того, реєстрація місця проживання дитини у житловому приміщенні не є перешкодою для звернення стягнення на таке майно в судовому чи позасудовому порядку. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному осязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Селезень С.В. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку. 15.11.2018 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 19.11.2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 14.03.2019 року закрито підготовче провадження по справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 12.08.2019 року у прийнятті уточненої позовної заяви ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про зміну предмету позову про виселення - відмовлено, та повернуто дану заяву заявнику. Судом встановлено, що між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № СNL-700/503/2007 від 17.01.2007 року, згідно якого банк дав у кредит позивачу 27540 доларів США до 17 січня 2022 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що для забезпечення даного кредиту 19 січня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір іпотеки № PСL-СNL-700/503/2007, предметом якого стала належна позивачу квартира [ADDRESS] . 12.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого до останнього перейшли усі права за вказаним кредитним договором та усіма змінами та доповненнями до нього. Як вбачається з матеріалів справи 15.11.2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до приватного нотаріуса Бондар І.М. із заявою про вчинення виконавчого напису на Договорі іпотеки № PСL-СNL-700/503/2007 від 17.01.2007 року, посвідченого 19.01.2007 року разом із додатками. 15.11.2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис №8028, який відповідно до ст. 90 Закону України «Про нотаріат» та ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом і підлягає примусовому виконанню. Так, приватний нотаріус Бондар І.М. на підставі ст. 34 ч.1 п. 19, ст.ст.87,88,89 Закону України «Про нотаріат» запропонувала звернути стягнення на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що є предметом іпотеки. Як вбачається з матеріалів справи, на разі за вказаним виконавчим написом існує виконавче провадження ВП №42739111. Відповідач [PERSON] разом з дітьми проживають у спірній квартирі, а третя особа [PERSON] , хоча і зареєстрований у вказаній квартирі, але в ній не проживає. Відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, проте рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.07.2014 року в задоволенні вказаного позову було відмовлено. Вказане рішення третьою особою оскаржено не було. Також 17.02.2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № СNL-700/503/2007 від 17.01.2007 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року було солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 238139,36 грн., в задоволенні позовних вимог [PERSON] про розірвання кредитного договору було відмовлено, та в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки припиненим також було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14.10.2014 року вказане рішення суду було залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2015 року рішення в частині зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки припиненим скасовано, та справу передано на новий розгляд в цій частині позовних вимог. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.08.2015 року було визнано договір поруки укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] припинений. На виконання вказаного рішення суду в частині стягнення заборгованості з [PERSON] позивачем був отриманий виконавчий лист, та пред`явлений до примусового виконання. Відповідач [PERSON] , яка діє як законний представник [PERSON] зверталась до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, однак рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 року, яке набуло чинності, в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з позовом до відповідачів про скасування права користування спірною квартирою із зняттям з реєстраційного обліку останніх, оскільки реєстрація вказаних осіб у квартирі порушує право позивача на продаж квартири в межах виконавчого провадження. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомими майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно зі статтями150,156 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку),квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року (справа № 6-57цс11) міститься такий висновок щодо застосування статті 7 Закону № 1382-IV у подібних правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Однак, відомостей, що позивач є власником спірної квартири, матеріали справи не містять. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Жодної вимоги відповідно до вказаних приписів позивачем заявлено не було, оскільки такі поняття як «позбавлення права користування» та «скасування права користування» не є тотожними за своїм змістом. Аналогічні положення також передбачені пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, яким передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев`ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників. Таким чином, судом встановлено, що відповідної заяви, як передбачено Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077 та зареєстрованого Мінюстом України 18 грудня 2012 року № 2109/22421, позивачем до відповідного органу не подавалося. Позовних вимог щодо визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням не заявлено. Крім того, судове рішення не може підміняти функції інших органів державної влади, на які покладено відповідні обов`язки. За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. Однак, посилання на вказану норму представником позивача в своєму позові є помилковим, оскільки позовних вимог про виселення відповідачів позивачем не заявлено, та в прийнятті уточненої позовної заяви з вказаною вимогою ухвалою суду від 12.08.2019 року було відмовлено. Згідно частини 4 статті 12 Закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Згідно пункту 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина, надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Вказані положення стосуються розгляду звернень на вчинення саме правочинів щодо нерухомого майна дитини, тобто, за результатом добровільних звернень осіб, які мають намір розпорядитися належним дитині майном або майном, на яке у дитини є право користування, і не стосуються примусового відчуження майна. У даному разі продаж предмета іпотеки здійснюється у примусовому порядку, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якій право користування належить малолітній дитині, не потрібен. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при проведенні прилюдних торгів. Правила ст. 5 ЦПК України визначають, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Надаючи оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд оцінює його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та виходить з його ефективності. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, забезпечити поновлення порушено права. Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, якій це право належить , і саме з метою його захисту. Обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання позову про скасування права користування із зняттям з реєстраційного обліку, сам по собі не сприяє ефективному відновленню порушеного права, а тому в задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суд вважає за необхідне відмовити за наведених вище підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed