Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

16 червня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійним. 24 липня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Ухвалою суду від 24 липня 2014 року первісний позов було об'єднано з зустрічним. 24 липня 2014 року до участі у справі було залучено третіх особі на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління юстиції в Полтавській області та Реєстраційну службу Полтавського міського управління юстиції У судовому засіданні позивач-відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] первісний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити з підстав зазначених у первісній позовній заяві, проти зустрічного позову заперечували в повному обсязі. Представник відповідача-позивача адвокат [PERSON] зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав зазначених у зустрічній позовній заяві, проти первісного позову заперечував в повному обсязі. Від третьої особи: Реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, при вирішенні спору покладаються на розсуд суду. Представник третьої особи Головного управління юстиції в Полтавській області в судове засідання не з'явився, не повідомивши суду про причини неявки, хоча завчасно та належним чином була повідомлена про день та час судового засідання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, в зустрічному позову необхідно відмовити. Щодо первісного позовну про визнання договору дарування від 27 червня 1990 року недійсним, судом встановлено наступне. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 квітня 1969 року Третьої Полтавською державною нотаріальною конторою належав житловий будинок, господарські споруди та побудови в [ADDRESS] (а.с.4-5). 14 грудня 1988 року вона склала заповіт на все належне їй майно на користь сина [PERSON] (а.с.3). [INFO] [PERSON] померла (а.с.15). 12 вересня 2012 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 12.09.2012 року (а.с.14). На підставі ч.1 п.2 ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав нотаріальному органу за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК Української РСР прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу прийняття спадщини. Таким чином [PERSON] набув права власності на будинок за адресою: [ADDRESS]. 10 липня 2013 року він склав заповіт на [PERSON] (а.с.11) і [INFO] помер (а.с.13). [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 25.06.1969 року до дня смерті [INFO] року (а.с.15) разом з сином, [PERSON], що підтверджується довідкою КП «ЖЕО №2» від 22.10.2013 року (а.с.17) та домовою книгою. У встановлений законом строк [PERSON] подала до приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 02.09.2013 року (а.с.16). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 квітня 2014 року приватний нотаріус [PERSON] відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], у зв'язку з тим, що не встановлено коло спадкоємців та не встановлено склад спадкового майна (а.с.9). Також нотаріусом у постанові було зазначено, що даний житловий будинок належить іншій особі на підставі договору дарування. Із газети [PERSON] дізналася, що спірний будинок виставлений на продаж і що власником будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору дарування , посвідченого 27 червня 1990 року секретарем Опішнянського виконкому сільської ради народних депутатів (а.с.6-8). Досліджені у судовому засіданні матеріали кримінального провадження №120141703000088 від 23.01.2014 року містять оригінал договору дарування від 27 червня 1990 року. Відповідно до вищезазначеного договору, встановлено наступне: -Договір дарування виготовлений на типографічному бланку у 1992 році, а договір датовано двома роками до виготовлення цього бланку у 1990 році. -Завірений печаткою з державною символікою України, використання якої законодавчо було затверджене Постановою Верховної Ради України «Про державний герб України» від 19 лютого 1992 року №2137-ХІІ (а.с.89). -Нерухомість, про яку йдеться в Договорі дарування, знаходиться в м. Полтаві, отже, лише нотаріус Першої Полтавської державної нотаріальної контори міг посвідчити цей договір. Згідно вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Частина 5 ст. 216 ЦК України вказує, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що договір дарування від 27 червня 1990 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений секретарем виконкому Опішнянської сільської Ради народних депутатів є недійсним. Щодо зустрічного позову про визнання заповіту від 10 липня 2013 року судом встановлено наступне. Твердження [PERSON] та її представника про порушення процедури складання заповіту нічим не обґрунтовано та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. [PERSON] не є стороною заповіту, вона не має жодного відношення до родичів або спадкоємців [PERSON], та не має права оспорювати цей заповіт, оскільки не визначений обсяг спадкового майна. Інших доказів на підтвердження вимог та заперечень [PERSON] суду не надано. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що зустрічний позов щодо визнання заповіту від 10 липня 2013 року недійсним, не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved