Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

15 жовтня 2019 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов [PERSON] до Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , в якому вона просила: скасувати накази №№238-л від 23 вересня 2019 року про покарання та 507-к головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 24 вересня 2019 року про звільнення [PERSON] - сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 з посади 24 вересня 2019 року у зв`язку із прогулами без поважних причин, пункту 4 стаття 40 КЗпП України та поновити її на посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1; стягнути з Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 вересня 2019 року по час поновлення на посаді. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху на надано строк для усунення недоліків (сплати судового збору та викладу обставин, якими позивач обгрунтовує свій позов). 20 листопада 2019 року позивачем подано уточнену позовну заяву, у якій вона просила скасувати наказ № 507-к головного лікаря Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 24 вересня 2019 року про звільнення [PERSON] - сестри медичної сімейної амбулаторії №1 з посади 24 вересня 2019 року у зв`язку із прогулами без поважних причин, пункту 4 статті 40 КЗпП України та поновити її на посаді. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 листопада 2019 року відкрито провадження у справі. У період з 15 жовтня 2019 року до 28 січня 2021 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 29 січня 2021 року для розгляду справи визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 лютого 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. 23 березня 2021 року позивачем подано заяву про звільнення позовних вимог, в якій вона просила: скасувати наказ № 507-к головного лікаря Комунального некомерційного підприємства миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 24 вересня 2019 року про звільнення її з посади сестри медичної сімейної амбулаторії № 1; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з часу звільнення до поновлення на посаді; судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2021 року ця заява прийнята до розгляду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання з`явилися позивач, його представник - адвокат Мілюченко В.А. та представник відповідача - адвокат Ткаченко О.І. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] до суду не з`явився, надавши заяву з проханням справу розглядати без його участі. Позивач та її представник [PERSON] позов підтримали просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши матеріали справи судом встановлено таке. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2019 року у справі № 490/527/19 [PERSON] скасовано наказ головного лікаря Комунального некомерційного підприємства миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 10 грудня 2018 року № 246-к про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної з фізіотерапії з 14 грудня 2018 року у зв`язку із скороченням численності та штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) та поновлено її на цій посаді. Вирішено питання про стягнення на її користь середнього заробітку та судових витрат на користь держави. На виконання цього судового рішення наказом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 23 травня 2019 року № 206-к скасовано наказ «Про звільнення [PERSON] з посади сестри медичної з фізіотерапії з 14 грудня 2018 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників від 10 грудня 2018 року № 246-к» та поновлено її на рівнозначній посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 з 14 грудня 2018 року. Заявою від 27 червня 2019 року [PERSON] погодилася на посаду сестри медичної з ЄКГ. 29 липня 2019 року [PERSON] виявила свою згоду бути переведеною на роботу до маніпуляційного кабінету, про що свідчить відповідна заява, копія якої наявна у матеріалах справи. Заявою від 14 серпня 2019 року позивач погодилася на запропоновану адміністрацією посаду сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 (до поновлення роботи фізкабінету, закритого 23 травня 2019 року) (а.с.84 том.1). Наказом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» від 15 серпня 2019 року № 446-к [PERSON] сестру медичну з фізіотерапії переведено на посаду сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 з 19 серпня 2019 року. У пероід з 19 серпня до 04 вересня 2019 року позивач була звільнена від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЖ № 159708, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 7 том.1). У цьому листку непрацездатності вказано - стати до роботи п`ятого вересня 2019 року. В матеріалах справи наявна заява [PERSON] про надання відпустки, в якій позивач просила надати їй планову відпустку за 2019 рік з 05 вересня 2019 року (а.с. 86 том. 1). Доповідною запискою від 05 вересня 2019 року лікар [PERSON] повідомила головного лікаря [PERSON] про те, що медична сестра [PERSON] 05 вересня 2019 року була відсутня на робочому місці та з`явилася на робочому кабінеті о 15 год 30 хв. та у присутності пацієнта влаштувала сварку (а.с. 95 том. 1). 05 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до головного лікаря Мотуза С.В. із заявою, в якій просила у зв`язку із необхідністю реабілітації за наслідками адміністративного тиску та морально психологічних знущань після незаконного звільнення та у зв`язку із поновленням її на роботі, одночасно - у зв`язку із тим, що через втручання адміністрації процес її лікування після отриманої під час повернення з роботи 15 серпня 2019 року травми не доведеного до завершення (перерваного), тому необхідності завершити лікування в умовах без втручання адміністрації, прошу негайно надати належну їй планову відпустку за 2019 рік, одночасно просила надати матеріальну допомогу на оздоровлення, з 06 вересня 2019 року. Відпускні згодна отримати через 10 днів. На цій заяві наявний підпис головної медичної сестри (а.с. 39 том. 1). Листом від 06 вересня 2019 року № 407/5-02.01, за підписом головної медичної сестри [PERSON] , [PERSON] повідомлено про те, що ця заява не підписана керівником та їй необхідно з`явитися на робочому місці (а.с. 39 том. 1 зворот). Також цього ж дня 06 вересня 2019 року позивачу за номером телефона [NUMBER] повідомлено про те, що наказ про її відпустку відсутній та у зв`язку із виробничою необхідністю їй потрібно терміново з`явитися на робочому місці та надати пояснення щодо відсутності на роботі. Цього ж дня 06 вересня 2019 року позивачем подано головному лікарю Мотузу С.В. заяву про відмову працювати з лікарем [PERSON] (а.с. 89 том. 1). У відповідь лист відповідача від 06 вересня 2019 року № 407/5-02.01, позивач 09 вересня 2019 року [PERSON] направила відповідачу лист, у якому вказала, що на вимогу головної медичної сестри [PERSON] та надіслала новий, без виправлень примірник її заяви про надання відпустки за 2019 рік та повідомила, що будь-які, тим паче - не значні недоліки-виправлення заяви, згідно законодавства не є підставою для її нерозгляду по суті, тому попередила про наслідки. Також [PERSON] вимагала припинити демонстрацію хворобливої сваволі бюрократа-чиновника щодо морально психологічного тиску на неї та створення неможливих і не сумісних з людяністю умов праці після поновлення її на роботі судом (а.с. 40 том.1). Надалі 09 вересня 2019 року позивач подала заяву про надання їй планової відпустки за 2019 рік з 05 червня 2019 року (а.с.90 том. 1). Доповідною запискою від 09 вересня 2019 року завідуючий Сімейної амбулаторії №1 [PERSON] повідомив головного лікаря Мотуза С.В. про те, що [PERSON] 05, 06 та 09 вересня 2019 року не з`явилася на робочому місці з невідомих причин (а.с. 96 том. 1). Наказом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 09 вересня 2019 року № 234-Л призначено проведення службового розслідування на підставі доповідної записки завідувача сімейною амбулаторією № 1 щодо невиходу на роботу сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 [PERSON] . Цим же наказом створено відповідну комісію (а.с. 97 том. 1). Листом від 11 вересня 2019 року № 416/5-04.01, за підписом інспектора відділу кадрів Мильнікової І.Ю., повідомлено позивачку про те, що її заява від 09 вересня 2019 року щодо надання відпустки з 05 вересня 2019 року, керівником не підписана, наказ відсутній. У зв`язку із виробничою необхідністю позивачу необхідно терміново з`явитися на робочому місці. Графік роботи такий: непарні з 08:00 до 15:42, парні з 11:18 до 19:00. В разі відсутності на роботі та ненадання пояснень позивачем її буде звільнено відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.41 том 1). На цей лист позивач [PERSON] подала звернення до головного лікаря Мотуза С.В. (від 17 вересня 2019 року), в я кому повідомила, що подати заяву про належну їй відпустку за 2019 рік її примусили добре відомі адміністрації обставини, головно з яких - необхідність реабілітації після перерваного лікування травми, отриманої 15 серпня 2019 року за наслідками адміністративно морального тиску, влаштованого адміністрацією після її поновлення на роботі судом. Враховуючи наведене, одночасно те, що перервати відпустку, тим самим процес реабілітації, на даний час не надається можливим, тому - з 05 вересня 2019 року та до дня підписання керівником їй відпустки згідно поданої заяви, просить вважати її у вимушеній відпустці за свій рахунок, без збереження заробітної плати (а.с. 42 том. 1). У відповідь на лист відповідача від 13 вересня 2016 року № 422/5-04.01 за підписом інспектора кадрів І. Мильникової позивач на адресу головного лікаря надано пояснення щодо її конфлікту із лікарем [PERSON] та викладено прохання припинити морально-психологічне знущання. Телефонограмою від 13 вересня 2019 року позивачку повідомлено, що її заява про надання щорічної відпустки від 05 вересня 2019 року та від 09 вересня 2019 року не підписані керівником, наказ - відсутній. У зв`язку із виробничої необхідністю позивачці слід з`явитися на робочому місці (а.с. 92 том. 1). Листом від 13 вересня 2019 року № 422/5-02.01 відповідач повідомив [PERSON] про те, що її заява від 06 вересня 20196 року щодо неможливості працювати з лікарем терапевтом [PERSON] , керівництвом установи не задоволена. Заява від 09 вересня 2019 року щодо надання відпустки не задоволена з огляду на те, що відпустка не може бути надана та розпочатися у день написання заяви. Відповідно до статті 21 розділу 5 Закону України «Про відпустки » заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше як за три дні до її початку. Порушення чинного законодавства тягне за собою накладення санкцій. Також у листі зазначено, що наказу про відпустку [PERSON] не існує. З огляду на зазначене позивачу запропоновано надати пояснення щодо подій 05 вересня 2019 року та зазначити причини відсутності на роботі, за наявності документів, які підтверджують поважність таких причин. Строк надання пояснень та документів до 19 вересня 2019 року (а.с. 98 том. 1). Листом від 16 вересня 2019 року № 425/5-02.01 відповідач повідомив [PERSON] про те, що на підставі наказу від 09 вересня 2019 року № 234-Л проводиться службове розслідування. Також викладено прохання терміново надати пояснення щодо відсутності на роботі із зазначенням причин за наявності документів, які підтверджують поважність таких причин. Строк надання пояснень та документів до 23 вересня 2019 року (а.с. 43 том. 1 зворот). Листом від 18 вересня 2019 року № 424/5.04-01 відповідач повідомив [PERSON] про те, що 23 вересня 2019 року о 13:00 у приміщенні Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» за адресою м. Миколаїв, вул. Адміральська, 6 каб. № 24 відбудеться засідання комісії Позивача було запрошено на це засідання. Це повідомлення направлено засобами поштового зв`язку (а.с. 94 том. 1). Протоколом № 2 засідання комісії з проведення службового розслідування Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» від 23 вересня 2019 року рекомендовано керівництву визнати дні відсутності [PERSON] на роботі (05, 06 ,09, 10, 11, 12, 13, 16, 17, 18, 19, 20,23 вересня 2019 року) прогулами без поважних причин. Рекомендовано застосувати до неї за грубе порушення трудової дисципліни дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. 23 вересня 2019 року комісією складено висновок службового розслідування, яким вирішено рекомендувати керівництву звільнити [PERSON] відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (05, 06 ,09, 10, 11, 12, 13, 16,17, 18, 19, 20,23 вересня 2019 року). Наказом Комунального некомерційного підприємства миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 24 вересня 2019 року [PERSON] сестру медичну сімейної амбулаторії № 1 звільнено з посади 24 вересня 2019 року у зв`язку з прогулами без поважних причин, пункт 4 стаття 40 КЗпП України. Та наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку з 14 грудня 2018 року (а.с.5 том. 1). Підставою для винесення цього наказу є наказ «Про дисциплінарне стягнення щодо [PERSON] » від 23 вересня 2019 року № 238-Л, висновок комісії службового розслідування від 23 вересня 2019 року та акти про запізнення та відсутність на робочому місці у період з 06 по 23 вересня 2019 року № 12, довідка профспілкового комітету від 24 вересня 2019 року. Листом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» від 24 вересня 2019 року № 443/5-04.01 [PERSON] повідомлено про її звільнення та запропоновано отримати трудову книжку, за її згодою, поштою (а.с. 25 том 1 зворот). Листом від 02 жовтня 2019 року позивач [PERSON] повідомила головного лікаря [PERSON] про те, що таке звільнення є порушенням її трудових прав. Отже, із наведеного слідує, що позивач [PERSON] за рішенням суду була поновлена на роботі, а з 19 серпня 2019 року [PERSON] за її згодою переведено на посаду сестри медичної сімейної амбулаторії № 1. У період з 19 серпня до 04 вересня 2019 року [PERSON] був період тимчасової непрацездатності, а з 05 вересня 2019 року вона мала приступити до роботи на посаді сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 та працювати з лікарем терапевтом [PERSON] . Графік роботи сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 такий: з 08:00 до 15:42, та з 11:18 до 19:00. Допитаний під час розгляду свідок [PERSON] , яка є заступником директора з кадрових питань зазначили, що 05 вересня 2019 року у [PERSON] графік роботи був з 11:18 до 15:42. У цей день, 05 вересня 2019 року [PERSON] з`явилася на роботу близько 14 год 00 хв, до обов`язків сестри медичної не приступила, подала заяву про надання їй планової відпустки за 2019 рік починаючи з цього ж дня (05 вересня 2019 року) та подала керівництву звернення щодо неможливості працювати разом із лікарем [PERSON] . Надалі у період з 05 до 23 вересня 2019 року на роботу не виходила, посадові обов`язки сестри медичної сімейної амбулаторії № 1 не виконувала. Зазначені обставини встановлені відповідачем під час службового розслідування, підтверджуються показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та не заперечувалися позивачем під час розгляду справи. В обгрунтування свого позову [PERSON] вказує на те, що відповідач в порушення її конституційного права на відпочинок, не надав їй відпустку отримати яку вона відповідно до пункту 2 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» має право у зручний для неї час. Весь час у період з 05 до 24 вересня 2019 року позивачка вважала, що перебуває у відпустці. З огляду на ці обставини позивач вважає її звільнення за прогули незаконним. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог суд виходить із такого. Відповідно до статті 74 Кодексу законів про працю України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - КЗпП України) громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи закріплені у Закону України «Про відпустки» 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 504/96-ВР ). Частина друга статті 2 Закону № 504/96-ВР визначає, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Частиною першою статті 4 Закону № 504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. З матеріалів справи слідує, що позивач [PERSON] 05 вересня 2019 року звернулася із заявою про надання їй планової відпустки за 2019 рік. Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивач мала право на отримання щорічної відпустки з 14 грудня 2018 року. Тому, подана [PERSON] заява є заявою про надання щорічної відпустки. Згідно із пунктом 2 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються особам з інвалідністю. З довідки Обласного центру медико-соціальної експертизи від 03 листопада 2011 року серії 10ААА [PERSON] є інвалідом ІІІ групи безстроково. Висновок про умови та характер праці: може виконувати легку працю без тривалого перебування на ногах. Рекомендовані заходи по відновленню працездатності: лікування у травматолога, ендопротезування колінного суглоба; санаторно-курортне лікування. Отже, із наведеного слідує, що [PERSON] має право отримувати відпустку у порядку, визначеному пунктом 2 частини тринадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР. Зазначена обставина має бути врахована під час складання графіку відпусток. Судом встановлено, що щорічна відпустка [PERSON] не була включена до графіку відпусток на 2019 рік, оскільки позивачка була поновлена на роботі у травні 2019 року, тоді як такий графік складено на початку цього року (до 05 січня 2019 року). Однак, зазначена обставина на думку суду, не може бути перешкодою у реалізації права позивачки на отримання передбаченої законодавством відпустки. З метою реалізації свого права на відпустку позивачка 05 вересня 2019 року та 09 вересня 2019 року звернулася до керівництва Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» із заявою про надання їй планової (щорічної) відпустки починаючи з 05 вересня 2019 року. Надалі 17 вересня 2019 року [PERSON] подала заяву у якій просила вважати її такою, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати починаючи з 05 вересня 2019 року. Як свідчать матеріали справи та підтверджується поясненнями сторін та свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , будь-якого рішення за результатами розгляду заяви позивача від 05 вересня 2019 року (в тому числі і у редакції з виправленнями щодо дати початку відпустки) та від 17 вересня 2019 року керівництвом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» прийнято не було. За результатами розгляду заяви від 09 вересня 2019 року позивачку листом від 13 вересня 2019 року № 422/5-02.01 повідомлено про те, що ця заява керівництвом установи задоволена не була. Представник відповідача під час розгляду справи пояснив, що заяви про надання позивачці відпусток були подані з порушенням визначеного порядку, який би забезпечував відповідачу можливість дотриматися вимог законодавства, зокрема щодо виплати позивачці заробітної плати не пізніше ніж за три дні до її початку (стаття 21 Закону України «Про відпустки»). Відповідно до приписів чинного законодавства прийняття рішення щодо надання чи ненадання працівнику відпустки відносить до повноважень роботодавця, у даному випадку Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4». Отже, зважаючи на це роботодавець зобов`язаний прийняти рішення щодо задоволення чи відмови у задоволенні заяви працівника про надання йому відпустки. Однак, заяви позивачки від 05 та 17 вересня 2019 року залишилися не розглянутими, що свідчить про недотримання відповідачем вимог законодавства. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була обізнана про те, що відповідачем не прийнято рішення про надання їй відпустки починаючи з 05 червня 2019 року. Однак будь-який дій щодо оскарження такої бездіяльності та відмови відповідача у встановленому порядку позивачкою вчинено не було. Питання щодо правомірності відмовити відповідача у наданні позивачу відпустки та бездіяльності яка полягала у нерозгляді заяв від 05 та 17 вересня 2019 року про надання відпусток не є предметом спору у цій справі. Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на приписи частини другої статті 264 ЦПК України питання щодо правомірності ненадання відповідачем позивачці відпустки, не може бути вирішено під час розгляду цієї справи, оскільки предметом спору у справі є правомірність наказу відповідача про звільнення позивачки з роботи відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Судом становлено, що наказу про надання позивачці відпустки відповідачем видано не було, а відтак [PERSON] помилково вважала, що у пероід з 05 до 24 вересня 2019 року вона перебувала у відпустці. Отже, позивач будучи обізнаною про те, що керівництвом Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» не видано наказу про її відпустку та про необхідність приступити до роботи, у пероід з 05 до 24 вересня 2019 року не з`являлася на роботі та не виконувала обов`язків сестри медичної сімейної амбулаторії №1. Зазначена обставина не заперечувалася і самою позивачкою під час розгляду справи. Відповідно до пункту 3.1 розділу ІІІ Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4», затверджених на зборах трудового колективу 28 грудня 2018 року, зобов`язані зокрема, дотримуватися трудової дисциплін, вчасно приходити на роботу, використовувати весь робочий час для продуктивної праці. Пункт 7.1 розділу VII цих правил передбачає, що порушення трудової дисципліни, тобто невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тягне за собою вжиття заходів дисциплінарного стягнення або громадського впливу. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки одне із таких дисциплінарних стягнень: 1) догана; 2) звільнення. На думку суду не видання відповідачем наказу про надання позивачці відпустки, навіть у разі, якщо вона вважає такі дії (бездіяльність) незаконними, не дає їй права самовільно залишати місце роботи та не виходити на роботу взагалі. Відсутність позивачки на роботі у період з 05 до 24 вересня 2019 року є порушенням трудового розпорядку. Щодо поважності причин відсутності [PERSON] на роботі у зазначений період суд зазначає таке. В матеріалах справи наявна відповідь Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 4» від 19 березня 2021 року № 27/01.1-26, з якої вбачається, що [PERSON] у період з 19 серпня до 04 вересня 2019 року перебувала на лікуванні у лікаря-травматолога з діагнозом забій (травма 15 серпня 2019 року) правого колінного суглобу з наявністю сіноовіїїту на фоні ганартрозу ІІІ-ІV та з 04 вересня 2019 року пацієнтка в задовільному стані виписана до праці з рекомендацією подальшого лікування відновлювального захворювання, не пов`язаного з травмою з діагнозом: гонартроз ІІІ-ІV ступню, ПФС ІІІ ст. (а.с. 18 том. 2). Як свідчить лікарняний лист копія якого наявна в матеріалах справи, 05 вересня 2019 року позивачка мала стати до роботи. Із зазначеного слідує, що за результатами лікування, проведеного КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 4», лікар дійшов висновку про те, що [PERSON] є такою, що може стати до роботи починаючи з 05 вересня 2019 року. Доводи позивачки про те, що її лікування перервано у зв`язку із втручанням керівництва Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 4» не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами під час розгляду справи. Як зазначає сама позивачка рішення про проходження лікування вона прийняла самостійно, посилаючись на наявність у неї направлення на обстеження та проходження медичних процедур. В матеріалах справи наявна копія направлення на лікування КЗ ММР «ЦПСЬД №6», у якому зазначені результати аналізу крові, сечі, ЄКГ та інші обстеження (а.с. 63 том. 1). Також наявна копія картки амбулаторного хворого [PERSON] , з якої вбачається, що у період з 19 серпня до 12 вересня 2019 року приймала процедури (а.с.61 том. 1). Листок повторного огляду травматолога від 04 вересня 2019 року (встановлено, що стан задовільний) (а.с. 8 том.2), довідка звернення [PERSON] до отоларингологічного відділення (а.с. 10 том. 2), запис лікаря від 16 вересня 2019 року (а.с. 13 том. 2). Також у матеріалах справи наявні копії журналів реєстрації лікувальних процедур, лікарняних листів та обліку первинних хворих за 2019 рік КНП ММР «Міська лікарня №4» Однак зазначені докази не дають можливості достовірно, поза розумним сумнівом, дійти висновку, що прийняття такого обстеження та прийняття медичних процедур було неможливими без відриву від роботи. Крім того, зазначеними документами підтверджується, що позивачка приймала процедури у період з 19 серпня до 12 вересня 2019 року, тоді як на роботі вона була відсутня у період з 05 до 24 вересня 2019 року. Будь-яких доказів проходження лікування у період з 16 до 24 вересня 2019 року суду не надано. За такого, зважаючи на те, що відповідно до висновку лікаря, викладеному у листку непрацездатності позивачки, зроблено висновок про те, що [PERSON] є такою, що готова стати до роботи, та відсутності належних та допустимих доказів наявності поважних причин невиходу [PERSON] на роботу, суд дійшов висновку, що позивачка [PERSON] у період з 05 по 24 вересня 2019 року була відсутня на робочому місці без поважних причин. Також слід відмітити, що позивачкою не було подано відповідачу будь-яких доказів на підтвердження поважності причин відсутності її на роботі у зазначений період. Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Суд дійшов висновку, що [PERSON] у період з 05 до 24 вересня 2019 року була відсутня на роботі без поважних причин дійшов висновку про наявність визначених законодавством підстав для звільнення її за прогули без поважних причин. Окремо слід зазначити, зазначити, що підставою для винесення наказу відповідача від 24 вересня 2019 року № 507-к, окрім матеріалів службового розслідування, також є і наказ відповідача від 23 вересня 2019 року № 238-Л «Про дисциплінарне стягнення». Оскільки під час розгляду справи позивачем двічі було подано заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог (а.с. 15-20 том. 1, а.с. 1-4 а.с. том.2) цей наказ (№ 238-Л) небув предметом спору у цій справі. Відповідно до пункту 10 статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Такі ж норми закріплені у пункті 10 статті 38 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності». Зі змісту наведеного слідує, що роботодавець у разі звільнення працівника з його ініціативи, повинен запитати згоду щодо його звільнення у профспілкової організації на підприємстві, де працює відповідний робітник, якщо такий працівник є членом цієї профспілки. Як свідчить лист голови профспілкового комітету КНП ММР «ЦПМСД №4» позивач [PERSON] не є членом цієї профспілкової організації, яка діє в Комунального некомерційного підприємства Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4». За такого, суд не приймає до уваги наявні у матеріалах справи заяву професійної спілки військовослужбовців м. Миколаєва про підтримання позову у цій справі з огляду на незаконність звільнення працівника [PERSON] . У відповідача з огляду на приписи пункту 10 статті 247 КЗпП України відсутній обов`язок щодо отримання згоди на звільнення [PERSON] за ініціативою роботодавця у зазначеної профспілкової організації. Крім того, ця заява містить лише посилання на незаконність звільнення без зазначення конкретних обставин, тоді як ці висновки спростовуються отриманими під час розгляду справи доказами. Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення. Відповідно до статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати відносяться на рахунок позивача. Судові витрати не розподіляються з огляду на їх відсутність.

Outcome: dismissed