Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

15.04.2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.05.2010р. в с.Заріччя Дніпропетровської області, сталася ДТП за участю двох автомобілів: [NUMBER], яким керував [PERSON] та «ЗАЗ» д.н. [NUMBER] під керуванням [PERSON], внаслідок якого автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження. На момент ДТП між відповідачем та позивачем був укладений договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 21.11.2011р. № АВ/0578716, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «ВАЗ» д.н. [NUMBER]. 01.09.2012р. було проведено експертизу з визначення матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу. На підставі Страхового акта позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 7822.36 грн. Верхньодніпровським районним судом відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП внаслідок порушення Правил дорожнього руху України та притягнуто до відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП, на підставі чого просить стягнути з відповідача на їх користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 7822.36 грн.; та стягнути з відповідача на їх користь сплачений судовий збір у сумі 243.60 грн. В судове засідання 29.07.2015р., яке проводилося в режимі відео конференції, представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що страхова компанія сплатила страхове відшкодування потерпілому - власнику транспортного засобу ЗАЗ» д.н. [NUMBER], проте доказів сплати, які свідчать про перерахування на банківський рахунок потерпілого або видачу потерпілому в готівковій формі суми страхового відшкодування надати не може. У письмовому клопотанні зазначав, що доказом сплати страхового відшкодування є платіжне доручення №67582 від 30.11.2012р. та відомість №2301112 від 30.11.2012р. (а.с. 66-68) Надалі представник позивача в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду клопотання в якому просив розглянути справу за відсутності представника позивача (а.с. 66-68). Відповідач в судове засідання з'явився, проти позову не заперечував, визнав обставини дорожньо-транспортної пригоди за його участю, яка відбулася 20.05.2010р. Пояснив, що йому не відомо про здійснення позивачем страхового відшкодування на користь потерпілого - [PERSON] Надалі відповідач в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю (а.с.48) Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач володіє та користується транспортним засобом - автомобілем [NUMBER], на підставі Довіреності від одинадцятого жовтня 2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу [PERSON], та який належить на праві власності [PERSON] (а.с. 8; 11). 22.11. 2012р. між позивачем та відповідачем укладений Договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується Полісом №АВ/0578716, строк дії якого встановлений до 21.11.2012р. Відповідно до Полісу №АВ/0578716 страховим випадком є подія внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої наступає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Ліміт відповідальності, зокрема, за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 50000 грн.; франшиза - 1000 грн. (а.с.5) 20.05.2012 року близько 19 год. 00 хв. в с. Заріччя Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, відповідач перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, керував автомобілем [NUMBER], рухався по а/д до с. Заріччя, де на закругленні 1+100 км вказаної дороги виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з рухаючимся на зустріч автомобілем [NUMBER], внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження, що підтверджується Постановою Верхньодніпровського районного суду та Довідкою про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.6-7). Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2012 року [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та його притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді 40 годин громадських робіт. Постанова набула законної чинності 02.07.2012 року (а.с.6). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобілів [NUMBER] і марки ВАЗ 2107 д.н. [NUMBER], керування відповідачем транспортним засобом с стані алкогольного сп'яніння, та вина відповідача в цій ДТП, встановлені Постановою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області та не підлягають доведенню в силу ч.4 ст. 61 ЦПК України. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Таким чином, дорожньо-транспортна пригода, яка сталася 20.05.2012 року за участю автомобіля під керуванням відповідача, є страховим випадком в розумінні ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль [NUMBER] одержав механічні ушкодження, розмір відшкодування якоих, відповідно до Висновку експертного дослідження автотоварознавця №0093/09 від 01.09.2012р., складає 8822,36 грн. (а.с. 18-32). Відповідно до Страхового акту №289412/05 від 02.11.2012р. визначений розмір страхового відшкодування згідно Полісу АВ 05787716 від 21.11.2011р. в розмірі 7822,36 грн. з зазначенням одержувачем страхового відшкодування - [PERSON] (а.с. 14-15). Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Згідно зі ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. За змістом статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно статті 1191 Цивільного Кодексу особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до п.п. «а» п.п. 38.1.1 пункту 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов, зокрема, до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Із вищезазначених норм випливає, що право на регресну вимогу у страховика виникає виключно після виплати страхового відшкодування потерпілому, у межах фактичних витрат. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд роз'яснював позивачеві обов'язки, передбачені ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України та наслідки їх невиконання, та пропонував надати до суду доказі, які підтверджують перерахування страхового відшкодування безпосередньо на рахунок потерпілого або видачі йому в готівковій формі. Проте позивачем не надано суду доказів, підтверджуючих виконання ним своїх обов'язків страховика та виплати страхового відшкодування потерпілому. Суд не приймає до уваги копії платіжного доручення №67582 від 30.11.2012р. та відомості №2301112, як належний доказ здійснення страхового відшкодування, оскільки, як убачається із змісту платіжного доручення, отримувачем коштів в сумі 321299,21 грн. є Райффайзен Банк Аваль м. Київ., а ні потерпілий. Документів, що свідчать про подальше перерахування Банком грошових коштів в сумі 7822,36 грн. (сума заявлена позивачем) на рахунок потерпілому або видачі йому готівкою, суду не надано. Копія відомості також не містить будь-яких доказів фактичного перерахування або виплати потерпілому страхового відшкодування. Враховуючи, що позивачем не надано до суду належних доказів в підтвердження здійснення страхового відшкодування потерпілому, тобто не доведено набуття позивачем права регресної вимоги до відповідача, то позовні вимоги є необґрунтованими. Крім того, як вбачається із матеріалів справи, автомобіль [NUMBER], що отримав механічні ушкодження внаслідок ДТП належить [PERSON] (а.с.18). Під час вищезазначеної ДТП автомобілем [NUMBER] керував [PERSON] та він визначений як отримувач страхового відшкодування відповідно до Страхового Акту №289412/05 від 02.11.2012р. Відповідно до статей 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. В силу п. 1.3 та 1.6 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з урахуванням положень ст. 1166 ЦК України, право на відшкодування має особа (потерпілий) майну якого внаслідок ДТП, завдана шкода, при цьому потерпілий має бути власником цього майна або законним володільцем (користувачем) майна на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатувати майно на інших законних підставах. Як зазначено вище, автомобіль [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], тоді як отримувачем страхового відшкодування, яке пов'язане тільки з відновленням пошкодженого автомобіля, зазначений [PERSON] Одночасно з цим в матеріалах справи відсутні документи, які свідчать про наявність законних підстав на володіння та/або користування зазначеним автомобілем [PERSON], а також права на отримання ним страхового відшкодування. Зазначені обставини в сукупності свідчать про необґрунтованість визначення [PERSON] потерпілим та отримувачем страхового відшкодування пов'язаного з відновленням пошкодженого автомобіля [NUMBER]. За такими обставинами позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачеві відмовлено в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав не обґрунтованості позовних вимог, що виключає стягнення судових витрат з відповідача в силу ст. 88 ЦПК України, тому зазначені витрати відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed