Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

17.01.2014 року позивач звернувся з позовом до суду до [PERSON] про визнання права власності посилаючись на те, що відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Але фактично вказана квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Восени 2013 року позивачка дізналась , що відповідач має намір продати вказану квартиру. Позивачка домовилась з відповідачем щодо купівлі вищезазначеної квартири. Оскільки відповідач не бажав займатись оформленням необхідних документів , то 18.11.2013 року відповідач надав довіреність на право продажу квартири [ADDRESS]. Під час оформлення довіреності нотаріус зазначив в довіреності адресу нерухомого майна так, як зазначено в правоустановчих документах на квартиру. 16.12.2013 року позивачка остаточно розрахувалась із відповідачем за зазначену квартиру про що була видана письмова розписка. Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення договору купівлі продажу позивачу було відмовлено, так як не співпадають адреси знаходження майна зазначені в договорі купівлі-продажу та довіреності. Позивач вказує на те, що виправити помилку в договорі купівлі-продажу не можливо, а тому не можливо посвідчити нотаріально договір купівлі-продажу. Позивач вважає, що договір купівлі продажу нерухомого майна вчинений у письмовій формі, про що свідчить розписка відповідача. Позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги. Ухвалою суду від 25.02.2014 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи судом фактично встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідач є власником квартир [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.09.1996 року. 18.11.2013 року [PERSON] надав [PERSON] довіреність на представництво інтересів з питань, пов'язаних продажем квартири [ADDRESS]. 16.12.2013 року [PERSON] надав письмову розписку про продаж ним квартири [ADDRESS] та отримання від [PERSON] грошових коштів. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Враховуючи що позивачем та відповідачем не дотримані вимоги закону щодо укладання договору купівлі-продажу, то такий правочин є нікчемним. Таким чином правових підстав для набуття права власності у позивача на квартиру не має. Позовні вимоги є безпідставними та не обґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed