Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

16.08.2018 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просив розірвати договір оренди землі, укладений з ФГ «Ажур+Н» кад. № [NUMBER], площею 4,9009 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Стягнути з ФГ «Ажур+Н» орендну плату в розмірі 23421,64 грн., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказав, що дійсно між ним та відповідачем, 01.03.2014 року укладено договір оренди земельної ділянки площею 4,9009 га, що належить позивачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на умовах платного строкового використання, проте відповідач свої зобов'язання за договором не виконує, в тому числі орендну плату не сплачує з 2015 року, у зв'язку із чим утворилася заборгованість за 2015 рік в сумі 6890,48 грн., за 2016 рік 8268,58 грн. та за 2017 рік 8268,58 грн. Добровільно розірвати договір та погасити заборгованість відповідач не погоджується, в зв'язку з чим позивач був змушений звернутися до суду, сплативши судовий збір. В судове засідання позивач не з'явився, його представник [PERSON] надав заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності на підставі наявних доказів, позовні вимоги підтримав з наведених мотивів, просив задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про час, день та місце судових засідань 20.11.2018 року та 04.12.2018 року був повідомлений своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Ухвалою суду від 04.12.2018 року постановлено здійснити розгляд справи у заочному порядку відповідно до вимог ч.1 ст.280 та ч.1 ст.281 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання усіх учасників справи фіксування судового засідання звукозаписувальним технічним засобом не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відзиву з боку представника відповідача на позов, суд встановлює наступні обставини справи на підставі наданих позивачем суду доказів. 01 березня 2014 року позивач [PERSON] з одного боку, як орендодавець, та відповідач фермерське господарство «Ажур+Н», в особі директора Журкану М.В., з другого, як орендар, уклав договір оренди землі (надалі Договір). Згідно з п. 1 Договору орендодавець приймає, а орендар передає в оренду земельну ділянку площею 4,9009 га сільськогосподарського призначення, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться на території Удянської сільської ради Золочівського району Харківської області, що належить позивачу на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 28 грудня 2010 року. Договір укладено строком на 5 років. Пункт 9. Договору визначає, що орендна плата за договорами визначається в розмірі 4% від грошової оцінки земельної ділянки. Граничним строком сплати орендної плати визначено 30 грудня поточного року. Пунктом 28 Договору передбачено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати, пункт 31 передбачає обов'язок орендаря по сплаті орендної плати. Пункт 37 Договору визначає, що договір припиняється за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором. Договір зареєстрований державним реєстратором Мальцевою М.В. 08.09.2014 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 15647336. З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів від 26.10.2018 року, вбачається, що [PERSON] не отримував прибутку від ФГ «Ажур+Н» в період з 2015 по 2018 роки. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV (надалі Закон), Земельним Кодексом України (надалі Кодекс), Указом Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (надалі Указ). Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи громадянина захищаються судом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 526 ЦК України визначає загальні умови виконання зобов'язання, так зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України встановлює, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 611 ЦК України передбачає, правові наслідки порушення зобов'язання. Відтак, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки. Статтею 21 Закону надано поняття орендної плати, так орендною платою за землю - є платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Стаття 24 Закону перелічує права та обов'язки орендодавця. Зокрема, орендодавець має право серед іншого вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; своєчасного внесення орендної плати. Стаття 32 Закону коментує підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Так, на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України ( 2768-14 ) та іншими законами України. Положеннями ст. 93 Земельного Кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Стаття 96 Земельного Кодексу України перелічує обов'язки землекористувачів, так серед іншого землекористувачі зобов'язані: в) своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Частина 4 ст. 124 Земельного Кодексу України визначає, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Згідно із п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Частиною 1 Указу визначається пріоритетним завдання пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Тобто за змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стаття 83 ЦПК України обумовлює подання доказів, так, зокрема, позивач, особи, яким законом надано справо звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третіх осіб. Відтак, судом встановлено, що 01 березня 2014 року між сторонами було укладено договір оренди відповідно до положень ст. 124 ЗК України. Сторонами було погоджене платне користування ФГ «Ажур+Н» земельною ділянкою, належною позивачу. Розмір орендної плати у Договорі визначений у розмірі 4 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати переглядається щорічно, з урахуванням зміни нормативної оцінки земельної ділянки а також коефіцієнтів індексації, визначених законодавством. Обов'язки сторін визначені у Договорах дублюють положення ст. 96 Земельного Кодексу України, ст. 24, 32 Закону. Державна реєстрація проведена 08 вересня 2014 року. В позові та своїх поясненнях позивач вказує, на підставу розірвання договору оренди несплату відповідачем орендної плати за 2015, 2016 та 2017 роки. В порушення вимог ст. ст. 12,81,83 ЦПК України відповідач своїм правом на надання доказів на спростування тверджень позивача (як то платіжні відомості тощо) не скористався, хоча не був позбавлений такої можливості. Відтак, суд розглядаючи справу, виходячи з наявних доказів, встановлює, що відповідач, орендувавши земельну ділянку позивача [PERSON], у 2015, 2016 та 2017 роках включно не сплачував позивачу орендну плату за користування землею, що безумовно є систематичним невиконанням його зобов'язань за договором оренди від 01.03.2014 року по сплаті орендної плати, що є самостійною та достатньою підставою для розірвання договорів в розумінні положень ст. 32 Закону України «Про оренду землі» та п. 41 Договору. З відповідача на користь позивач також підлягає стягненню заборгованість по оренді земельної ділянки, за 2015 рік у розмірі 6890,48 грн. та за 2016 та 2017 роки по 8268,58 грн. за кожен рік, а всього 23421,64 грн. Оскільки судом встановлено систематичне невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати орендної плати за три роки поспіль, права позивача має бути захищено. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає допущеному порушенню, відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, договір оренди земельної ділянки має бути розірваний та заборгованість по орендній платі стягнута. Одночасно, враховуючи задоволення судом позовних вимог з відповідача також підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved