Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

16 травня 2016 року позивач звернулась до суду із позовною заявою, в якій зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу рішенням Жовтневого районного суду м.Луганська між нею та [PERSON] син проживає разом з нею, вона піклується про здоровя дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні дитини не приймає, її розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток не надає. Тривалий час [PERSON] не бачився з дитиною, не спілкується з сином, участі у його житті не приймає. У звязку з проведенням антитерористичної операції вона разом із сином змушена була переїхати до м.Києва, зареєстрована там як внутрішньо-переміщена особа. Відповідач залишився у м.Луганську, жодного звязку з ним немає. Для забезпечення повноцінного відпочинку сина, покращення стану здоровя дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку, підвищення рівня його світогляду відповідач має можливість виїхати до Російської Федерації, проте у звязку з тим, що батько дитини проживає на тимчасово окупованій території та не підтримує з нею жодного звязку оформити дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини у нотаріальному порядку не представляється можливим. Тому вона змушена звернутись до суду з позовом про надання [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд у Російську Федерацію у супроводі його матері [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], терміном з дати набрання чинності рішенням суду до 30.08.2016 року. Сторони в судове засідання не зявились. Позивач надала суду письмову заяву,згідно якої вона просила справу розглянути без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-сайті Троїцького районного суду Луганської області. Причину неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. За таких обставин суд розглянув справу на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступне. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії 1-ЕД №252348 від 13.01.2004 року, яке видане міським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського обласного управління юстиції, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ЕД №044072 від 15.05.2007 року яке видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 15.05.2007 року, про що зроблено актовий запис №295 (а.с.7). Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії 1-ЕД №123853 від 29.12.2010 року, виданого Відділом державної реєстрації шлюбів та народжень Луганського міського управління юстиції, після укладення шлюбу 29.12.2010 року [PERSON] набула прізвище «Куркіна» (а.с.8). Згідно з копією довідки №3005-2713 від 13.11.2014 року [PERSON] зареєстрована у м.Києві як внутрішньо-переміщена особа, разом з нею прибули неповнолітні [PERSON] 15.11.2003 р. та [PERSON], 03.10.2011 р. (а.с.9). Відповідно до ст..313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з «Правилами перетинання державного кордону України», які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 р. №57, виїзд з України громадян,\~ які не досягли 16-річного віку, здійснюється\~ за\~ згодою\~ обох\~ батьків\~ (усиновлювачів)\~ (далі\~ - батьки) та в їх супроводі\~ або\~ в\~ супроводі\~ осіб,\~ уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян,\~ які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за\~ нотаріально\~ посвідченою\~ згодою\~ другого з батьків із зазначенням у ній\~ держави\~ прямування\~ та\~ відповідного\~ часового проміжку\~\~ перебування\~ у\~ цій\~ державі,\~ якщо\~ другий\~ з\~ батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків якщо предявлене рішення суду\~ про\~ надання\~ дозволу\~ на\~\~ виїзд\~\~ з\~\~ України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Як вбачається з положень ст..33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та порядок вїзду в Україну громадянами України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, за відсутності\~ згоди\~ одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон\~ може\~ бути\~ дозволено\~ на\~ підставі рішення суду. За приписами ст..2 вищезазначеного закону документами, що дають право на виїзд\~ з\~ України\~ і\~ в'їзд\~ в Україну\~ та\~ посвідчують\~ особу\~ громадянина\~\~ України\~\~ під\~\~ час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за\~ кордон; проїзний документ дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Відповідно до ст..12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно «Конвенції про права дитини», прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Положення ч.7 ст.7 та ч.2 ст.155 СК України зазначають, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином, судом не встановлено жодних перешкод для тимчасового виїзду дитини за межі України, при цьому суд враховує, що це буде відповідати її інтересам. Відсутність згоди батька стосовно надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина для забезпечення його повноцінного відпочинку, покращення стану здоровя дитини, фізичного, духовного та морального розвитку, підвищення його рівня світогляду суперечить вищезазначеним вимогам діючого законодавства, а тому права неповнолітнього [PERSON] підлягають судовому захисту. Питання щодо стягнення судового збору суд вирішує на підставі ст..88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved