Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

15.07.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що не приймав спільної участі по обов`язкам згідно Договору довічного утримання №1286 укладеного 12.11.2005року та визнати особистою приватною власністю за нею, [PERSON] , [INFO] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на підставі Договору довічного утримання №1286, укладеного 12.11.2005року. В обґрунтування пред`явлених вимог позивач [PERSON] зазначає, що їй на підставі Договору довічного утримання №1286, укладеного 12.11.2005року з її матір`ю [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, належить квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала їм, в рівних частках, на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Харківським міським Центром приватизації державного фонду 19.10.1994 року, за реєстраційним №5-94-38106, договору про визначення ідеальних часток, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С. 27.10.2005року за реєстраційним №1151. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . В червні вона вирішила продати квартиру, однак нотаріус не посвідчує договір без згоди її колишнього чоловіка [PERSON] , з яким вона перебувала з 12.12.1980 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.04.2005року. Свідоцтво про розірвання шлюбу вона отримала лише 20.03.2016року. Договір довічного утримання був укладений після набрання законної сили рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.04.2005року, та весь час дії договору, його умови вона виконувала особисто. Відповідач ніякої участі у виконанні договору довічного утримання не приймав. На утримання [PERSON] та [PERSON] вона витрачала тільки свої особисті кошти, а тому спірна квартира не є спільною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України (в редакції, що діяла під час розірвання шлюбу) у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Ч. 1, 2 ст.. 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Той факт, що один з подружжя повинен був зареєструвати в державному органі реєстрації актів цивільного стану розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду та отримати Свідоцтво про розірвання шлюбу й став тією підставою, що вона не можу реалізувати своє право та продати квартиру, яка належить їй на підставі Договору довічного утримання № 1286, укладеного 12 листопада 2005 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу нею було отримано 20.03.2006 р. Однак, в подальшому, відповідно до внесення змін до Сімейного Кодексу України в редакції Закону N 2398-VI ( 2398-17 ) від 01.07.2010 \ ст. 115 СК України викладена в новій редакції: серед іншого документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.09.2020року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.10.2020року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку, у тому числі через оголошення на сайті Московського районного суду м. Харкова, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , форма власності - приватна, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9064685 від 25.11.2005 року. Квартира належить позивачу на підставі Договору довічного утримання, укладеного 12.11.2005 року з [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С., зареєстрованого в реєстрі за №1286. [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.12.1987 року. [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть. [PERSON] , [INFO] померла [INFO] , що підтверджується копію свідоцтва про смерть. Позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 12.12.1980 року у відділі РАГС виконкому Орджонікідзевської районної Ради народних депутатів м. Харкова. Шлюб був розірваний на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.04.2005 року по справі № 2-248705, яке набрало законної сили 10.05.2005. Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] було видано 20.03.2006року. 16.02.2007року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач. У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Так, зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша статті 749 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У відповідності до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч.2 ст. 114 СК України (станом на час розірвання шлюбу), у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 115 СК України (станом на час розірвання шлюбу) , розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. При визначенні правового режиму спірного майна за договором довічного утримання, суд враховує, що воно було набуте позивачем після набрання чинності рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.04.2005 року про розірвання шлюбу між сторонами, в своїх особистих інтересах, а не в інтересах сім`ї [PERSON] і [PERSON] , і відповідач, який не визначений у договорі довічного утримання як набувач, не виконував обов`язки за цим договором солідарно з набувачем. У зв`язку з цим позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині визнання квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача. Позовні вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що не приймав спільної участі по обов`язкам згідно Договору довічного утримання №1286 укладеного 12.11.2005року задоволенню не підлягають, як такі що не ґрунтуються на вимогах Закону та є безпідставними. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Outcome: partial