Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-31 00:00:00

16.11.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача, до якого 19.12.2016 року надав уточнення та просить визнати за ним право власності на ? частку домоволодіння за адресою: АР Крим, м. Євпаторія, пров. Семашка, 6/30; право власності на ? частку земельної ділянки, загальною площею 0,06 га за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с/р Таїровська, Масив 40, вул. 150-ти річчя [PERSON], 61; право власності на ? частку автомобіля Hyunday Accent, 2009 року випуску. При цьому позивач посилається на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого подружжя придбало спірне майно. Оскільки спільне майно подружжя зареєстровано за відповідачем, позивач змушений звернутися до суду із позовом. 20.04.2017 року відповідач [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати за нею майнове право на ? частину обєкта будівництва, а саме квартиру, згідно договору, укладеного між ТОВ «ЗЛАТОГРАД» та [PERSON] Ухвалою суду від 20.04.2017 року прийнято зустрічний позов та обєднано в одне провадження із первісним. 01.09.2017 року ухвалою суду за заявою сторони [PERSON] залишено без розгляду зустрічні позовні вимоги. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовну заяву підтримав та просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, та вказала, що частка у праві власності позивача не може складати ? та має бути зменшена на користь відповідача. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони з 18.06.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.10.2014 року у справі № 520/9691/14-ц. Рішення набрало законної сили 17.10.2014 року /а.с. 15/. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 46/ вбачається, що за відповідачем [PERSON] на праві власності зареєстровано: -домолодіння за адресою: АР Крим, м. Євпаторія, пров. Семашка, 6/30, на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2014 року; -земельна ділянка, загальною площею 0,06 га за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с/р Таїровська, Масив 40, вул. 150-ти річчя [PERSON], 61, на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2013 року. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, судом встановлено, що домоволодіння за адресою: АР Крим, м. Євпаторія, пров. Семашка, 6/30; та земельна ділянка, загальною площею 0,06 га за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с/р Таїровська, Масив 40, вул. 150-ти річчя [PERSON], 61; а також автомобіль Hyunday Accent, 2009 року випуску, зареєстровані за відповідачем [PERSON], та є обєктами права спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуті відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Окрім того, відповідно до п. 23 вказаної Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2014 року у справі № 520/17391/14-к [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки. Вирок набрав законної сили 29.01.2015 року. По даній справі дочка сторін є потерпілою. Судом досліджено рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2015 року у справі № 520/5130/15-ц, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 3000 грн., щомісячно до досягнення дитиною повноліття, тобто до 16.02.2022 року, починаючи з 09.04.2015 року. Рішення набрало законної сили 01.07.2015 року /а.с. 70/. Згідно розрахунку по сплаті аліментів, затвердженого 31.01.2017 року начальником Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, заборгованість боржника [PERSON] по аліментам станом на 31.01.2017 року становить 45\~916,00 грн. /а.с. 74/. Матеріали справи містять довідку Суворовського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області від 31.01.2017 року, з якої вбачається, що [PERSON] не отримувала аліменти від [PERSON] за період з 09.04.2015 року по 31.01.2017 року за виконавчим листом № 520/5130/15-ц від 10.09.2015 року /а.с. 75/. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2015 року у справі № 520/5130/15-ц ухвалено позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON]. Рішення набрало чинності 01.09.2015 року /а.с. 72/. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, обставини встановлені вироком Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2014 року, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2015 року та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.08.2015 року не підлягають доказуванню в даному судовому провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши встановлені обставини, а також те, що дочка сторін проживає з матір'ю - відповідачем по справі, враховуючи наявність заборгованості відповідача по аліментам, суд приходить до висновку, що наявні підстави у розумінні ч. 3 ст. 70 СК України для відступлення від засади рівності часток подружжя. У звязку із чим, суд вважає, що за позивачем слід визнати право власності на 1/3 часку спільного майна подружжя. При цьому суд погоджується із поясненнями представника відповідача щодо недобросовістності дій позивача, що виражаються у перерахуванні на користь відповідача аліментів у мізерній сумі. Разом з тим, стороною позивача на спростування вказаних пояснень не надано жодних доказів. Стосовно вимог позивача про визнання за ним права власності на частку автомобіля Hyunday Accent, 2009 року випуску, суд зазначає наступне. Судом зясовано, що 21.04.2015 року за відповідачем [PERSON] на праві власності зареєстровано автомобіль Hyunday Accent, 2009 року випуску /а.с. 36/. Згідно листа Регіонального сервісного центру в Одеській області від 15.09.2016 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ № 011231 від 21.04.2015 року на імя [PERSON] видано на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 071102 від 20.04.2015 року /а.с. 73/. Судом досліджено довідку-рахунок серії ААЕ № 071102 від 20.04.2015 року /а.с. 77/, з якої слідує, що [PERSON] продано і видано автомобіль Hyunday Accent, 2009 року випуску, вартістю 110\~000,00 грн. Попереднім власником автомобіля згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 713121 був позивач [PERSON] /а.с. 78/. Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що спірний автомобіль був зареєстрований за [PERSON] 21.04.2015 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами. У звязку із чим, оскільки автомобіль Hyunday Accent, 2009 року випуску, не набутий відповідачем у період шлюбу, суд приходить до висновку, що транспортний засіб у розумінні ст. 60 СК України не являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, та як наслідок не може бути обєктом поділу. З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Outcome: partial