Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

16.10.2014 року Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки до комунальної власності. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2015 року позовні вимоги задоволені в повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07.10.2015 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради, [PERSON] задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2015 року в частині задоволення вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та повернення земельної ділянки в комунальну власність скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. У задоволенні вимог Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері Миколаївської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права влсності та повернення земельної ділянки в комунальну власність відмовлено. В інші частині рішення суду залишити без змін. Ухвалю Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.05.2016 року Касаційну скаргу [PERSON], який діє від імені [PERSON], задоволено частково. Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.06.2015 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07.10.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва позовні вимоги щодо визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 14.05.2010 №646 та від 12.09.2014 №960, укладені між [PERSON] та [PERSON], а також між [PERSON] та [PERSON] щодо земельної ділянки з кадастровим номером 4810136300:12:001:0010 площею 901 кв.м по пров. Авіаційному, 2 у м. Миколаєві - залишено без розгляду. В судове засіданні представник позивача з'явився, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання з'явився представник відповідача [PERSON] [PERSON], позовні вимоги не визнала, просила в задоволені позовної заяви відмовити. В судове засідання представник відповідача [PERSON] [PERSON] не з'явився. надав до суду письмову заяву, просив розглядати справу у його відсутність В судове засідання представник Миколаївської міської ради не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду в обґрунтування заявлених вимог і заперечень проти позову, дослідивши надані докази, наявні в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19.06.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вулиці Леваневців, 25 в м. Миколаєві та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м ТОВ «Миколаївбудпроект» в оренду строком на десять років. Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1000 кв.м, за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект», з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному в місті Миколаєві, в тому числі відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 901 кв.м по провулку Авіаційному, 2 в м. Миколаєві. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140134, згідно якого остання стала власником земельної ділянки за вищевказаною адресою. 14.05.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки по провулку Авіаційному, 2 в м. Миколаєві. 12.09.2014 року [PERSON] за договором купівлі-продажу, продала вищевказану земельну ділянку [PERSON] Право власності на землю набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону і гарантується державою. За положеннями\~ст. 4 Водного кодексу України\~та\~ст. 58 Земельного кодексу України\~до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Для створення сприятливого режиму водних об'єктів уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою. За змістом статей\~ 60,\~61 ЗК України\~та статей\~88,\~89 ВК України\~прибережні захисні смуги встановлюються з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення й засмічення та збереження їх водності. На цих смугах, як природоохоронних територіях, з вищезазначеною метою встановлюється режим обмеженої господарської діяльності із забороною: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництва та городництва; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництва будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки. Відповідно до ч.5\~ст.87 ВК України\~зовнішні межі водоохоронних зон визначаються за спеціально розробленими проектами. Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.87 ВК України). Згідно з п. п. 1,5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок), розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Проекти цих зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, а на території Автономної Республіки Крим - з органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань екології та природних ресурсів, водного господарства та земельних ресурсів і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад. За змістом п.п. 4, 5 Порядку проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення органів водного господарства та інших спеціально уповноважених органів, узгоджуються з органами Мінекоресурсів, Держводгоспу, Держкомзему, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади та виконавчими комітетами Рад. Пунктом 10 Порядку передбачено, що на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Виконавчі комітети місцевих Рад зобов'язані доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях (частина сьома статті87 ВК України). Таким чином, фактичні розміри і межі прибережних захисних смуг в існуючих населених пунктах існують не в силу їх законодавчого закріплення. Для визначення, встановлення та закріплення меж прибережної захисної смуги, та як наслідок віднесення цієї території до земель водного фонду, законодавством України передбачений порядок, який полягає у розробці проекту та виділення на його підставі земель водоохоронних зон та прибережних захисних смуг. Віднесення земельної ділянки в межах населеного пункту до земель прибережної захисної смуги та категорії земель водного фонду, без відповідних доказів, що підтверджували б існування таких обставин, є порушенням\~ст. 60 ЦПК України. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України у цивільній справі №6-25цс13, яка є обов'язковою для усіх судів України. В судовому засіданні прокурор не надав належних доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду відповідно до вищезазначеного Порядку. Суд критично відноситься до позиції прокурора про автоматичне встановлення двокілометрової зони від урізу води Бузького лиману в місті Миколаєві, оскільки закон прямо визначає виключення із загального правила для земель в межах населеного пункту. Суд констатує, що значна частина земель міста Миколаєва історично перебуває у двокілометровій зоні від урізу води Бузького лиману. З урахуванням викладеного, суд приходить до переконання про необґрунтованість і безпідставність позовних вимог прокурора щодо визнання незаконними та скасування п.п. 38-56 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04.09.2009 року та повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Миколаєві в особі Миколаївської міської ради шляхом витребування її у [PERSON], що є підставою для відмови у позові. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ч.2 ст. 121\~Конституції України\~(у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Статтею 45 ЦПК України\~передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Відповідно до ст.ст.3,15 ЦПК України\~обовязковою передумовою для звернення до суду має бути порушення прав та законних інтересів. З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка на момент її виділення у власність [PERSON] перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва. Відповідно до положень ст. 13, ч.3 ст.140 Конституції України, \~ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада є органом, який здійснює права власника відносно земель, які належать територіальній громаді міста. Крім того, п. «в»\~ст.5 ЗК України\~встановлено принцип невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 6\~ст.319 ЦК України, держава не втручається у здійснення власником права власності. Звертаючись до суду із позовом в інтересах держави, прокурор визначив органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Державну інспекцію сільського господарства України. Із дослідженого судом спірного рішення міської ради вбачається, що земельна ділянка виділена у власність фізичній особі із земель комунальної власності. Відповідно до ст. 12 ЗК України та ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень сільських, селищних, міських рад належать повноваження щодо розпорядження землями комунальної власності. Державна інспекція сільського господарства України створена відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 року №459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України», яким затверджено Положення про Держсільгоспінспекцію. Із положень Земельного кодексу України, вищезазначеного Положення вбачається відсутність повноважень Держсільгоспінспекції щодо володіння, користування та розпорядження землями міста Миколаєва. Таким чином, прокурором не доведено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів держави в особі Держсільгоспінспекції, що є підставою для відмови у задоволені позову з підстав його необґрунтованості. Отже, суд констатує, що у даній цивільній справі прокурором не дотримано вимог\~ст. ст. 3,15 ЦПК України\~та відповідно до приписів\~ст. 60 ЦПК України\~не доведено обґрунтованість предявленого позову. Згідно позовної заяви прокурор просить повернути земельну ділянку до комунальної власності, обґрунтовуючи таку вимогу недійсністю договорів купівлі-продажу земельної ділянки (реституція). Прокурор не предявляв вимогу про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянкута подав заяву про залишення без розгляду вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, яка задоволена судом. Земельне законодавство встановлює нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності на земельну ділянку. Заявлені прокурором вимоги не породжують правових наслідків щодо законності цього правовстановлюючого документу, а тому суд робить висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, реституція як спосіб захисту цивільного права ( ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Між прокурором, яким заявив позов фактично в інтересах держави, та набувачами земельної ділянки за договорами купівлі-продажу відсутні договірні відносини. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом предявлення віндикаційного позову. Представники відповідачів просили суд встановити пропуск строку позовної давності. Прокурор у позовній заяві зазначав, що пропустив строк позовної давності, просив поновити строк позовної давності, під час судових засідань вказував, що відповідні строки ним не пропущені. Відповідно до\~ст.256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1\~ст.261 ЦК України\~передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. У спорах за позовами прокурора в інтересах держави перебіг строку позовної давності слід рахувати з моменту, коли держава в особі уповноваженого органу (органу як субєкта владних повноважень) довідалася або могла довідатися про порушення свого права. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 25 травня 2016 року у цій справі, суд касаційної інстанції зазначає, що з огляду на положення ст. 261 ЦК України, ст. 45 ЦПК України з урахуванням тієї обставини, що у справі, яка переглядається, прокурор не обґрунтував правових підстав не зазначення органу для захисту інтересів держави, при тому, що визначає цей орган, заявляючи вимогу про витребування майна певному органу, а не позивачу, не вказавши його, і, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є відповідна міська рада, суди повинні були з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду фактично в інтересах держави в особі відповідного органу, яке (право) пов'язано з моментом, коли саме уповноваженому органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Прокурор предявив позов в інтересах держави і у позовній заяві зазначив уповноваженим органом на здійснення функцій у спірних правовідносинах Держсільгоспінспекцію, яка не наділена повноваженнями щодо володіння, користування та розпорядження земельними ділянками в межах міста Миколаєва. Отже, субєктивне право Держсільгоспінспекції порушено не було. Прокурор або прокуратура як юридична особа також не були власниками спірної земельної ділянки, отже їх субєктивні права також не порушені. Обізнаність Держсільгоспінспекції та прокурора (прокуратури) не впливають не перебіг строку позовної давності, оскільки їх права не порушені. При цьому, прокурор не предявляв позову в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради власника земельної ділянки, а тому у суду відсутні правові підстави зясування, коли саме уповноваженому органу - Миколаївській міській раді, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. Суд критично відноситься до посилань прокурора на можливість бути обізнаним із порушеннями земельного законодавства лише з березня 2013 року. Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що під час прийняття спірного рішення Миколаївською міською радою №36/61 від 04.09.2009 року на сесії був присутнім помічник прокурора м. Миколаєва та копія вищевказаного рішення була направлена прокурору м. Миколаєва, тобто про прийняття рішення 36/61 органам прокуратури було достеменно відомо в день його прийняття 04.09.2009 року. Згідно п. 2.4 Регламенту Миколаївської міської ради, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 01.06.2006 року №1/12, яке було чинним на момент існування спірних правовідносин, рішення Миколаївської міської ради було оприлюднено на офіційному сайті Миколаївської міської ради та прокурор також мав реальну можливість ознайомитись з текстом спірного рішення на офіційному сайті. Крім того, згідно п. 9\~розділу XV Конституції України, ст.19 Закону України «Про прокуратуру», 1991 року, прокуратура продовжувала виконувати відповідно до чинних законів функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів, у тому числі за відповідністю актів, які видаються всіма органами, положенням\~Конституції\~та законів України. Відповідно до ст.ст.\~8,\~20 Закону України «Про прокуратуру», чинного на час виникнення спірних правовідносин, прокурор був наділений правом вимагати будь-які рішення для перевірки, витребувати документи, отримувати довідки, проводити перевірки, вносити подання або протест на рішення місцевих рад, звертатися до суду тощо. Отже, враховуючи положення\~Закону України «Про прокуратуру»\~та обізнаність прокурора про прийняте Миколаївською міською радою рішення, прокурор мав можливість здійснити перевірку правомірності оскаржуваного рішення з власної ініціативи та звернутися до суду з відповідним позовом в межах позовної давності. Крім того, згідно п.п.2, 4 наказу Генерального прокурора України від 19.05.2005 року №3гн, на всіх нижчестоящих прокурорів було покладено обов'язок забезпечити нагляд за додержанням законів, передусім і в органах державної влади, місцевого самоврядування, контролюючих та правоохоронних органів, одним з напрямків зосередження зусилля на додержання законів було визначено захист економічних інтересів держави від неправомірних посягань\~\~щодо земельних ресурсів та природного середовища. У подальшому п.10 наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів» від 18.10.2010 року №3гн органи прокуратури були зобовязані здійснювати перевірку законності правових актів органів місцевого самоврядування не рідше одного разу на місяць. Вище вказані накази були обовязкові для виконання для всіх органів прокуратури, згідно п. 7\~ст.1 Закону України «Про прокуратуру». Завданням Генеральної прокуратури України на прокурора Миколаївської області, міських, районних, міжрайонних та прирівняним до них прокурорів було покладено зобовязання щодо забезпечення належного нагляду за додержанням земельного законодавства, своєчасність і повноту реагування на виявлення порушення, представницьку діяльність у цій сфері на виконання Рішення розширеного засідання колегії Генеральної прокуратури України від 24.09.2010 року з порядком денним: «Про стан додержання вимог земельного законодавства та прокурорського нагляду у цій сфері». За прокурорами закріплювався обовязок щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів в діяльності Миколаївської міської ради та її виконавчого комітету, щодо безпосереднього нагляду за додержанням і застосуванням законів щодо охорони земельних ресурсів та природного середовища. Прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 16.10.2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності не надав. Відповідно до\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом(судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року наголошує, що позовна давність\~це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав\~учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства». Разом з цим, оскільки застосування наслідків спливу строку застосування позовної давності можливо лише за наявності підстав для задоволення позову, а у даній справі таких підстав не встановлено, суд прийшов до переконання про відмову у задоволенні позову в звязку з безпідставністю і необґрунтованістю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed