Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

15 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31 березня 2017 року стягнуто з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 164322,32 грн. 30 серпня 2017 року державним виконавцем МВДВС по Основянському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківський області відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно [PERSON], а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та транспортні засоби. 25 вересня 2017 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за заявою [PERSON] заочне рішення від 31 березня 2017 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку. 29 вересня 2017 року за заявою [PERSON] державним виконавцем МВДВС по Основ»янському та Слобідському районах м. Харків ГТУЮ у Харківський області виконавче провадження закінчене та скасовано арешт майна боржника. Цього ж дня [PERSON] подарував все належне йому майно своїй матері [PERSON], в тому числі й квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на те, що укладений договір є фіктивним, оскільки укладений [PERSON] з метою ухилення від виконання рішення суду, позивачка просила: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечував. При цьому посилався на те, що оспорюваний договір відповідає вимогам цивільного законодавства, його не можна кваліфікувати як фіктивний. Юридичні наслідки після укладення договору дарування досягнуті, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Більш того, остання завжди проживала у спірній квартирі і до 2011 року була її власником. 16 листопада 2011 року [PERSON] подарувала квартиру своєму сину [PERSON] Крім того, [PERSON] не надано доказів, підтверджуючих порушення її прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним договором дарування квартири. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 29 вересня 2017 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування, зареєстрований в реєстрі за №1250, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], за яким безоплатно передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Цивільним Кодексом\~передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 2005 року була власником квартири [ADDRESS], а 16 листопада 2011 року [PERSON] подарувала вказану квартиру своєму сину [PERSON] (а.с. 127). При цьому [PERSON] з 2005 року постійно проживала та продовжує проживати за вказаною адресою, що підтверджується довідкою з місця проживання від 22 вересня 2017 року дільниці № 22 КП «Жилкомсервіс» (а.с. 129). Відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає та не зареєстрований. 29 вересня 2017 року [PERSON] подарував зазначену квартиру своїй матері, яка постійно з 2005 року в ній проживає. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Отже, вказана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до розяснень, які містяться в п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,\~ оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга\~статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України). З матеріалів справи вбчається, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року позовні вимоги ТОВ «Сподобівка», [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів залишені без задоволення. За змістом ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів, на підтвердження порушення її прав та законних інтересів у зв'язку з укладеним відповідачами вказаного договору дарування. Обставини, на які посилалася [PERSON] в своєму позові не знайшли підтвердження під час судового розгляду, а тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed