Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

16.06.2021 позивач звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 30.06.2021, обґрунтовуючи тим, що 03 липня 2018 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідного до якого він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. строком до 09 липня 2018 року, та 26 жовтня 2018 року між ними було укладено договір позики, відповідного до якого він передав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 6000,00 доларів США строком до 31 жовтня 2018 року, на підтвердження отримання відповідачем вказаних коштів були написані відповідні розписки. Відповідач у встановлений строк зобов`язання не виконав та не повернув йому кошти, тому просив у судовому порядку стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 250 000,00 грн., 6000,00 доларів США та судові витрати у розмірі 4496,96 грн. 22.07.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.08.2021 відповідач подав до суду відзив на позов мотивуючи тим, що від 03.07.2018 року він позичив у позивача 250000,00 грн. та повернув їх, що визнає позивач, а суму коштів у розмірі 6000,00 доларів США він не позичав. Додана до позову копія розписки є нечіткою, він не визнає факт отримання кошів та дату повернення боргу - 31.05.2021. Відсутність оригіналу розписки свідчить, що між сторонами не виникали відносини, що випливають з договору позики. Розрахунок позивачем 3% річних недоведений, позов надійшов до суду 30.06.2021, а кінцем розрахунку зазначено 31.05.2021 - раніше ніж поданий позов, він не визнає дату повернення боргу, адже це лише припущення позивача. 29.09.2021 позивач подав до суду заяву, про зміну предмету позову, мотивуючи тим, що відповідачем було частково повернуто борг за договором позики від 03 липня 2018 року у розмірі 200 000,00 грн., шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, а саме: 25.08.2018 та 07.09.2018, тому враховуючи, що кошти частково повернуті просив стягнути з відповідача на свою користь залишок боргу у розмірі 50000,00 грн. та згідно ст. 625 ЦПК України 3 % річних за прострочення виконання даного зобов`язання у розмірі 4832,88 грн. Також, відповідач після пред`явлення позову повернув йому суму коштів за договором позики у розмірі 6000,00 доларів США, тому просив стягнути з відповідача на його користь згідно ст. 625 ЦПК України 3 % річних за прострочення виконання даного зобов`язання у розмірі 465,50 доларів США та судові витрати у справі. 29.09.2021 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про прийняття заяви позивача про зміну предмету позову. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та зазначив, що вони з відповідачем знайомі з 2010 року, останній час від часу позичав у нього кошти та завжди їх повертав. 03.07.2018 відповідач отримав від нього у позику кошти у розмірі 250000,00 грн. строком до 09.07.2018, однак повернув лише частину боргу: 25.08.2018 - 100 000, 00 грн. та 07.09.2018 - 100 000, 00 грн. Також, 26.10.2018 відповідач отримав від нього у позику суму коштів у розмірі 6000,00 доларів США строком до 31.10.2018, однак повернув їх лише у липні 2021 року. Тому, оригінал розписки від 03.07.2018 він надав до суду, адже відповідачем не у повному обсязі виконано зобов`язання, а оригінал розписки від 26.10.2018 він повернув відповідачу, оскільки він повернув борг, що підтвердить свідок - [PERSON] , який особисто завозив відповідачу розписку. Представник позивача, адвокат Новікова Надія Іванівна, у судовому засіданні позов підтримала та просила стягнути з відповідача на користь позивача залишок боргу за договором позики від 03.07.2018 у розмірі 50000,00 грн. та згідно ст. 625 ЦПК України 3 % річних за прострочення виконання даного зобов`язання у розмірі 4832,88 грн., 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за договором від 26.10.2018 у розмірі 465,50 доларів США та судові витрати у справі. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у відзиві вказав клопотання про розгляд справи за його відсутності та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно із ч. 3 ст. 2 ЦПК України, одним із основних принципів цивільного судочинства є верховенство права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З матеріалів справи (а.с.16,37,58), вбачається, що позивач - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , а відповідач - [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрованим по м. Києву та Київській області не значиться та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що 03 липня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідного до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. строком до 09 липня 2018 року, що підтверджується оригіналом розписки (а.с. 56), а відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався повернути суму позики у встановлений строк. Позивач пояснив, що відповідачем не було виконано вказане зобов`язання у строк до 09.07.2018, а повернуто лише частково суму позики, шляхом перерахування коштів на рахунок дружини, відкритий у АТ «ПриватБанк», а саме: 25.08.2018 - 100 000, 00 грн. та 07.09.2018 - 100 000, 00 грн. ( а.с.52), що визнається відповідачем. Також, встановлено, що 26 жовтня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідного до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 6000, 00 доларів США строком до 31 жовтня 2018 року, а відповідач отримав вказані кошти та зобов`язався повернути суму позики у встановлений строк, що підтверджено копією розписки (а.с.8), однак, вказана сума позики була повернута відповідачем у липні 2021 року, що підтверджено показаннями свідка [PERSON] , який зазначив, що на прохання позивача він передав відповідачу, якого знає вже близько 20 років, оригінал розписки від 26.10.2018 щодо суми позики отриманої від позивача в розмірі 6000 доларів США, в зв`язку із поверненням боргу, та в судовому засіданні підтвердив, що копія розписки, яка міститься в матеріалах справи ( а.с.8) відповідає оригіналу, який він передав відповідачу. Відповідач заперечуючи проти укладення договору позики від 26.10.2018 жодних доказів в спростування доводів позивача до суду не подав. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст.11 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики)... Договір позики є укладеним з моменту передання грошей... Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі... На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч.3 ст.545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, враховуючи, що борговий документ, а саме: розписка від 03.07.2018, була надана до суду позивачем, відповідач свої зобов`язання за договором у визначений строк та у повному обсязі не виконав, а зобов`язання за договором позики від 26.10.2018 виконав у повному обсязі, однак не у визначений строк, тому позивач має право на повернення не сплаченої суми коштів за договором та право на компенсацію прострочення виконання грошового зобов`язання. На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику... у такій самій кількості..., що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.610 ЦК України: невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Позивачем доведено факт укладення договорів позики, факт отримання відповідачем коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення. Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача на його користь суми коштів за договором позики від 03.07.2018 у розмірі 50000,00 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з висновків Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові від 20 вересня 2019 року у справі №638/10417/15ц, - у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи в судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України чи у валюті 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Суд, перевіривши наведений позивачем розрахунок, дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 03.07.2018, в межах позовних вимог, за період з 09.07.2018 по 27.09.2021 у розмірі 4832,88 грн. (50000, 00 грн. (залишок боргу)*1177 (кількість днів прострочення)*3%/365). Також, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 26.10.2018 за період з 31.10.2018 по 31.05.2021, в межах заявлених вимог, у розмірі 465,50 доларів США (6000,00 доларів США (сума позики)*944 (кількість днів прострочення)*3%/365). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі. Також, згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати, а саме: сплачений при поданні позову судовий збір ( а.с.1) у розмірі 4496,97 грн.

Outcome: approved