Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

16 липня 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять суд: 1). визнати за ними право власності по 1/5 частині кожному на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з : А-1 - житловий будинок, а,а1- прибудова,1- коридор пл. 6,1 кв.м., 2- комора - пл.. 2,6 кв.м., 3- кухня - пл. 10,1 кв.м., 4- санвузол-5,0 кв.м., 5- житлова кімната - пл. 12,3 кв.м., 6- житлова кімната - пл. 15,4 кв.м., 7- житлова кімната - пл.11,4 кв.м., 8- житлова кімната пл. 6,6 кв.м., 9- коридор пл. 7,6 кв.м., загальною площею -77,1 кв.м., житловою 45,7 кв.м., допоміжної - 31,4 кв.м. та надвірних будівель: Б,Ж,З,К - сараї, Д- погріб, Г-гараж, В- вбиральня, Е - теплиця, Л- літній душ, М- альтанка, № 1 -паркан, № 2 - колодязь, які розташовані на земельній ділянці пл. 1272 кв.м.; 2). Визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 1/5 частку житлового будинку [ADDRESS] , який складається з : А-1 - житловий будинок, а,а1- прибудова, 1- коридор пл.6,1 кв.м., 2- комора - пл. 2,6 кв.м., 3- кухня - пл. 10,1 кв.м., 4- санвузол-5,0 кв.м., 5- житлова кімната - пл. 12,3 кв.м., 6- житлова кімната - пл. 15,4 кв.м., 7- житлова кімната - пл.11,4 кв.м., 8- житлова кімната пл. 6,6 кв.м., 9- коридор пл. 7,6 кв.м., загальною площею -77,1 кв.м., житловою 45,7 кв.м., допоміжної - 31,4 кв.м. та надвірних будівель: Б,Ж,З,К - сараї, Д- погріб, Г-гараж, В- вбиральня, Е - теплиця, Л- літній душ, М- альтанка, № 1 -паркан, № 2 - колодязь, які розташовані на земельній ділянці пл. 1272 кв.м. в порядку спадкування за законом після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] ; 3). Свідоцтво про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду при Ізюмському районному вузлові зв`язку 22 квітня 1994 року за № 2 та зареєстроване в Ізюмському МБТІ Харківської області 30 листопада 1994 року за № 218, книга 3 вважати таким, що втратило чинність. В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації державного житлового фонду при Ізюмському районному вузлові зв`язку 22 квітня 1994 року за № 2 та зареєстроване в Ізюмському МБТІ Харківської області 30 листопада 1994 року за № 218 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . У зазначеному свідоцтві відсутні підпис та печатка керівника відділу приватизації державного житлового фонду при Ізюмському районному вузлові зв`язку. В зв`язку з цим позивачі не мають реальної можливості вільно розпоряджатися вказаним будинком. Після смерті дружини ії чоловік (позивач у справі) [PERSON] звертався до нотаріальної контори з заявою для оформлення спадщини після смерті дружини, але йому було відмовлено у зв`язку з неналежним оформлення правостановлючого документа на будинок. Представник позивачів в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача надав суду письмову про розгляд справи без їх участі. Покладаються на розсуд суду. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження ( а.с.23-25). На підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 квітня 1994 року, виданого згідно з розпорядження від 19 квітня 1994 року №2, Відділом по приватизації державного житлового фонду при Ізюмському районному вузлові зв`язку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить будинок загальною площею 77,3 кв.м. ( а.с.37- 38). Вказане свідоцтво зареєстровано 30.11.1994 року Ізюмським міським бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу за № 218 книга 3, однак на зворотному аркуші свідоцтва відсутні підпис керівника та не проставлена печатка ( а.с.37 оборот). Згідно довідки КП « Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації» від 03 вересня 2020 року вартість будинку за адресою: [ADDRESS] становить 387640,00 гривень (а.с.34). [PERSON] 03 серпня 2013 року зареєструвала шлюб та після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії [NUMBER] , видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 03 серпня 2013 року ( а.с.27). [PERSON] померла [INFO] ( а.с.22). Відповідно до ч. 1ст. 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до вимог ст. 328 ЦК України, своє право власності на будинок по [ADDRESS] , позивачі набули на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, тому є підстави для визнання за ним цього права. За змістом положень частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так, відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений коном або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту рушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції, вважаються законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченим цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи те, що позивачі в іншій спосіб, крім як звернутися з позовом до суду про визнання права власності, захистити своє порушене право не можуть, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Як, передбачено ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Померла [PERSON] заповіту не залишила, а тому спадкування має здійснюватися за законом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі п. 4.14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Згідно зі ст. 182 ЦК України та ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, право власності на нерухомість підлягає обов`язковій державній реєстрації та виникає з моменту такої реєстрації. Будь-які правочини щодо нерухомого майна, в тому числі видача свідоцтва про право на спадщину, вчиняються, якщо право власності на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Із відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори № 1245/02-17 від 17 жовтня 2019 року вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] заведена спадкова справа № 827/2006, з заявами про прийняття спадщини звертались [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 61-84). Видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частку житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості, так як у правовому документі - свідоцтві про право власності на житло відсутні підпис та печатка відділу по приватизації Державного житлового фонду при Ізюмському РВЗ ( а.с.36). [PERSON] надала суду заяву, в якій не заперечує проти визнання за батьком [PERSON] права власності на 1/ 5 частку житлового будинку [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті дружини [PERSON] ,яка померла [INFO] . Оцінивши надані докази в їх сукупності, враховуючи, що незаконність набуття померлим права власності на спадкове майно судом не встановлено, позивач у справі є спадкоємцем за законом, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання права власності на спадщину, яка залишилася після смерті дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , так як досліджені докази свідчать про неможливість оформити спадщину в нотаріальному порядку через відсутність підпису керівника та печатки відділу по приватизації Державного житлового фонду при Ізюмському РВЗ у свідоцтві про право власності на житло.

Outcome: approved