Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

15.12.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,що він та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 1995 по 2014 рік. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.05.204 року , шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу , а саме 30 квітня 2000 року , вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, який знаходиться по [ADDRESS],який був зареєстрований на колишню дружину [PERSON]. Вартість будинку на 2000 рік становила 20 975 грн.. Відповідно до ст. 60 СК України майно , набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається , що кожна річ , набута за час шлюбу , крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, дане майно є їхньою спільною сумісною власністю. Оскільки ніякого договору про набуте майно між ними не було - воно належить кожному з них у рівних частках кожному. Угода про поділ спільного майна між нами не досягнуто. Відповідач неодноразово ухилявся від можливості врегулювання майнового питання мирним шляхом. Отже , підлягає розподілу навпіл, під час спільного проживання з відповідачем ними набуте майно , у вигляді житлового будинку площею 54,1 кв.м., надвірні споруди та земельна ділянка., на якій розташовані житловий будинок з надвірними спорудами. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав , надав пояснення відповідні вищенаведеному. 18.02.2016 року відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом про поділ майна подружжя . В обґрунтування позову зазначила, що з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з 29.04.1995 року, який було розірвано відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.05.2014 року. Під час перебування у шлюбі 30.04.2000 року нею було придбано житловий [ADDRESS] з надвірними будівлями, який знаходиться по [ADDRESS]. Разом з тим. Від шлюбу у них [INFO] року народилася донька - [PERSON]. У 2015 році вона змінила прізвище в звїязку із вступом в новий шлюб на [PERSON]. В зв'язку з неможливістю проживати разом, що суперечить інтересам подружжя , шлюб яких було розірвано, з початку березня 2014 року вона разом з донькою проживають окремо від [PERSON]. С того самого періоду вона виключно за власний кошт власноруч утримує неповнолітню доньку - [PERSON]. Натомість батько дитини - [PERSON] жодної участі ані у вихованні дитини , ані в її утриманні не приймає, тривалий час він ніде не працює. Всі витрати на утримання спільної сумісної власності подружжя - будинку та прибудинкової території за адресою [ADDRESS] фактично несе вона, про що свідчать квитанції про оплату за комунальні послуги. У спірному будинку [PERSON] не проживає з травня 20154 року , а отже не доглядає за вказаною будівлею та прибудинковою територією , в зв'язку із чим стан вказаного майна кожного дня погіршується. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин , що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав , знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини , чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів , які вони одержують , недостатній для забезпечення їхнього фізичного , духовного розвитку та лікування. Враховуючи вищенаведене, позивач за зустрічним позовом вважає, що вона має право на збільшення своєї частки у спільному майні. У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов підтримав, надав пояснення відповідні вищенаведеному. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] , зустрічний позов не визнала та пояснила,що останнім часом відповідач за первісним позовом [PERSON] постійно перешкоджає позивачу у володінні та користуванні житловим будинком [ADDRESS] , який був придбаний під час шлюбу. Внаслідок чого позивач змушений проживати у батьків та знайомих при тому, що вказаний житловий будинок належить як відповідачу , так і позивачу на праві спільної часткової власності. Є неправдивими доводи відповідача за первісним позовом проте що він [PERSON], не приймає участі у вихованні та утриманні неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO]. Він постійно спілкується з донькою по телефону, зустрічається з нею, проводить виховні бесіди, а також дає грошові кошти на необхідні для неї потреби. Представник позивача за зустрічним позовом ., та відповідача за первісним позовом [PERSON] зустрічний позов не визнав , з підстав зазначених у позовній заяві [PERSON]. Суд , вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, зустрічним позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.04.1995 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований у Палаці одруження «Орджонікідзевський». Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28.05.2014 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. /а.с.6/ 30.04.2000 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Пендюріною І.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 1062, відповідач придбала будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] /а.с.5/. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України) Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів визначаються Сімейним кодексом України. Однак, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення вказаного положення Конституції України міститься у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно з яким дію нормативно-правового акта в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Суд констатує, що права та обов'язки сторін щодо спірного майна виникли в момент придбання цього майна, а саме у 2000 році, а тому правовий режим цього майна та правовідносини сторін із приводу нього регулюються нормами КпШС від 20.06.1969, оскільки норми СК, який набрав чинності 01.01.2004 застосовуються до сімейних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. Відповідно до статті 16 Закону «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний будинок набутий сторонами за час перебування у шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України) Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що «спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо (пункт 23)». Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом. Оскільки суд встановив, що спірний будинок був придбаний сторонами під час перебування їх у спільному шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, тому при поділі майна, частки сторін в цій квартирі є рівними. Відповідно до вимог статті 22 КЗпШС України (в ред. 1969 року) майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним. Вимогами статей 28-29 КЗпШС України (в ред. 1969 року) визначено, що в разі поділу майна,яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя,враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя,що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна,то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення;про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя,що заслуговують на увагу. Як вбачається зі свідоцтва про народження [NUMBER] батьками [PERSON],[INFO] є [PERSON] та [PERSON]. /а.с.40/ Донька сторін у справі є повнолітньою , що підтверджується свідоцтвом про народження /а.с.40/, а тому її інтереси при поділі майна між сторонами у справі, не можуть бути прийняті до уваги. Також , на думку суду, не можуть бути прийняті до уваги інші обставини , на які посилається позивач за зустрічним позовом, а саме : не дбання [PERSON] про матеріальне забезпечення сім'ї, нехтування своїм обов'язком щодо утримання спільної сумісної власності- будинку та прибудинкової території, оскільки такі не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] повністю, а [PERSON] частково.

Outcome: partial