Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

17.06.2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб зареєстрований 16.05.2015 року та стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі по 3000 грн щомісячно на кожну дитину окремо, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідно віку, починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони на разі не проживають однією сім`єю, з весни 2020 року стосунки сторін припинені, подружнє життя позивача та відповідача не склалося через різні погляди на життя, шлюб та сім`ю, втрачені почуття любові один до одного, подальше сумісне життя та збереження сім`ї неможливе. Після припинення сімейних відносин, відповідач жодного аліментарного утримання дітей не надає. Забезпеченням спільних дітей займається матір, всі фінансові витрати на утримання дітей несе позивач. 20.07.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, просить визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн на утримання [PERSON] та у розмірі 1200 грн на утримання [PERSON] . В обґрунтування зазначає, що купував своїм дітям одяг, подарунки, організовував дні народження, заробітна плата з лютого 2021 року по червень 2021 року у відповідача не нараховувалась, матеріальне становище відповідача скрутне, постійного стабільного місця проживання не має, заробітної плати вкрай бракує для нормального та повноцінного існування. Просив розглядати справу без його участі. У судове засідання учасники справи не з`явились, надали заяви про слухання справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного. Відповідно до\~ст.51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частинами 3, 4\~ст.56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ч.1\~ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] між сторонами 16.05.2015 року зареєстровано шлюб, актовий запис №597. За положенням ч.2 ст. 112 СК України, суд, постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як роз`яснено у п.10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи викладене, оскільки фактичні шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинено, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї не можливе та суперечить інтересам позивача та відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу. Згідно з\~ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Щодо вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Згідно копій свідоцтв про народження № [NUMBER] та № [NUMBER] сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти проживають з матір`ю, що не оспорюється відповідачем. Згідно ч.3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано\~постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що в питаннях захисту і безпеки дитини національні органи влади повинні вживати всіх заходів, спрямованих на забезпечення їх «найкращих інтересів», які складаються з двох аспектів: по-перше, в найкращих інтересах дитини необхідно зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Верховний Суд у постанові по справі №759/10277/18 зазначив, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання\~не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1\~ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Судом встановлено, що відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, інших утриманців не має, має у власності нерухомість домоволодіння загальною площею 142,3 кв.м. та вартістю 37185,92 грн за аресою: [ADDRESS] та будинок загальною площею 54,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що спростовує доводи відповідача про скрутне матеріальне становище та відсутність стабільного місця проживання. Судом також, встановлено, що дитина [PERSON] має інвалідність та потребує домашнього догляду (копія довідки №129/70 КНП «Міська дитяча поліклініка №4». Щодо доводів відповідача про купівлю речей дитині, суд зазначає, що добровільне утримання дитини є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. Викладене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 27.05.2020 справа № 712/4702/19, провадження № 61-929св20. Згідно з вимогами ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» встановлено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить для дітей віком до 6 років з 1 грудня - 2100 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років з 1 грудня - 2618 гривень. При визначені способу та розміру аліментів, суд враховує, що сторони повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, встановленого прожиткового мінімуму на дітей, майновий та фізичний стан відповідача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення аліментів на утримання дітей, та стягувати аліменти із відповідача на утримання [PERSON] в примусовому порядку в розмірі 2100 грн щомісячно з дня подання позовної заяви, та на утримання [PERSON] у розмірі 1900 грн щомісячно. Суд відхиляє доводи позивача про необхідність стягнення аліментів у більшому розмірі, оскільки виходячи з норм\~ст. 185 СК України, витрати на лікування суд не вважає витратами, які входять до складу аліментів, за своєю природою вони відносяться до додаткових витрат на дитину, що обумовлені розвитком її здібностей, хворобою тощо. При цьому суд вважає, що найвищі інтереси дитини є пріоритетними як для суду, так і для батьків, оскільки дитина в силу свого віку не може самостійно захищати свої інтереси та вказаний обов`язок покладається не лише на батьків, а й на державу також. При зверненні до суду позивач звільнена від сплати судового збору згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за вимоги про стягнення аліментів. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягають до стягнення судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 908 грн. За вимогу про розірвання шлюбу позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. Також, 15.12.2021 року представником позивача подано клопотання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини першої\~статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої\~статті 133 ЦПК України\~передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-шостої\~статті 137 ЦК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 07.06.2021 року між позивачем та адвокатом Заруцьким Р.М. укладено договір про надання правової допомоги. За актом прийняття-передачі правової допомоги загальна вартість наданої правової допомоги становить 4000 грн, вказана сума сплачена позивачем згідно наданих копії товарних чеків. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача у повному обсязі судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, які підтверджується договором про надання правової допомоги та актом про надання послуг за договором про надання юридичних послуг. На підставі наведеного,

Outcome: partial