Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

\~\~ \~ 16.12.2016 року, позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визначення місця проживання дитини та зміну прізвища. В своїй заяві позивач зазначила, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року, який розірвали рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року. Від вказаного шлюбу у них 30.08.2007 року народився син [PERSON], який проживає разом з нею. Після розірвання шлюбу нею було змінено прізвище з «Коняхіна» на своє дошлюбне «Семеняченко». Прізвище «Коняхін» завдає дитині моральні страждання, через образи серед однолітків. З приводу реєстрації дитини за адресою її проживання та з приводу зміни його прізвища, вона звернулася за наданням згоди до відповідача, але він відмовив їй через брак часу. Крім того, позивач не сплачує аліменти на утримання дитини, в звязку з чим утворилася заборгованість по аліментам, а також участь у вихованні дитини не приймає. Посилаючись на викладене, позивач просила суд, визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з нею, змінити його прізвище з «Коняхін» на «Семеняченко», а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із наведених в позові підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання та зміни його прізвища не заперечував. Разом з тим, заперечував проти стягнення з нього судового збору. Крім того, зазначив, що він не погоджується з розміром заборгованості по аліментам та пояснив суду, що не приймає участі у вихованні дитини, оскільки позивач йому в цьому перешкоджає. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача, при вирішенні питання про стягнення судових витрат покладалася на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, обєктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. З 28 квітня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 21 березня 2011 року розірвали (а.с. 4). Від вказаного шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія І-КЕ № 055500, вид. Кринківською сільською радою Глобинського району Полтавської області 25 вересня 2007 року (а.с.5). Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з «Коняхіна» на «Семеняченко». Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 148 Сімейного кодексу України, у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. Згідно ч. 5 ст. 148 Сімейного кодексу України, у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як зазначено в ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В частині 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. \~\~\~ Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. Судом встановлено, та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що після розірвання шлюбу дитина фактично проживає з матірю, відвідує Гімназію № 5 міста Кременчук, у суду відсутні дані про те, що позивач зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, веде аморальний спосіб життя, неналежним чином виконує свої батьківські обовязки. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що відповідач позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини та зміну прізвища визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Надаючи правову оцінку вимозі позивача про стягнення з відповідача на її користь судового збору, суд зазначає наступне. При відкритті провадження, ухвалою суду позивачу, враховуючи її майновий стан, було надано відстрочку по сплаті нею судового збору. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що позивачем при подачі позову до суду не було сплачено судовий збір, суд дійшов висновку, що її позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають, а останній підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, суд виходив з наступного. Відповідно до п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Як зазначено в ч.3 ст. 6 зазначеного Закону, у разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Позивачем в своєму позові було заявлено дві вимоги немайнового характеру, які задоволені судом, а отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1102,40 коп. (551,20 розмір судового збору за вимогу немайнового характеру х 2 задоволені вимоги).

Outcome: partial