Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

15.07.2021 [PERSON] звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що на підставі договору дарування від 17 грудня 2003 року йому належить на праві власності квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані він та його дочка - [PERSON] , [INFO] . Відповідач ще у 2016 року добровільно припинила користуватися вказаним житловим приміщенням та з вказаного періоду фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , що встановлено рішенням суду від 27.09.2016 у справі № 357/8912/16-ц та рішенням суду від 21.05.2020 у справі № 357/3589/20, а також підтверджується іншими доказами доданими до позову. Особистих речей та майна відповідач у спірній квартирі не має, за квартиру відповідач кошти не сплачує, не приймає участі в оплаті за комунальні послуги та взагалі протягом усього часу житлом не цікавиться, щодо створення їй перешкод у користуванні квартирою нікуди не зверталася. Будь - яких домовленостей між ним та відповідачем з приводу порядку користування спірним житлом, тривалості строку збереження права користування ним не існує. Як повідомила мати відповідача, в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання відповідач погодиться тільки у випадку, якщо він сплатить їй 25000,00 грн. Факт реєстрації відповідача у належній йому квартирі порушує його права як власника, змушує нести додаткові витрати по комунальним платежам, перешкоджає в оформленні субсидії, є перешкодою у здійсненні правомочностей щодо користування і розпорядження належним йому майном. Тому, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на його користь судові витрати: судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. 04.08.2021 судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач - [PERSON] судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, відповідач була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні як член сім`ї власника, адже є його дочкою, та задля отримання на її ім`я чорнобильського посвідчення. Відповідач проживала у квартирі до березня 2017 року, а потім переїхала до іншого житлового приміщення, при цьому вона забрала усі свої особисті речі та залишила ключі від квартири. Відповідач житлом не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні майна не приймає, наміру на вселення не виявляє. Оскільки комунальні послуги нараховуються на кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, це змушує його нести додаткові витрати по комунальним платежам, а також, враховуючи напружені відносини з відповідачем, є перешкоди в оформленні субсидії та у здійсненні вільного користування і розпорядження належним йому майном. Він звертався до матері відповідача щодо добровільного вирішення питання, про зняття з реєстрації дочки у вказаній квартирі, однак отримав не прийнятну для нього умову щодо сплати 25000,00 грн., тому звернувся до суду. Відповідач - [PERSON] судовому засіданні погодилася із заявленими вимогами щодо визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , та пояснила, що в досудовому порядку батько до неї не звертався щодо зняття з реєстраційного обліку за вказаної адресою, дійсно з березня 2017 року вона не проживає у вказаному житловому приміщенні, забрала усі свої особисті речі та залишила ключі від квартири батьку, на його вимогу. Вона не мала можливості проживати у квартирі, оскільки батько створив нестерпні умови для проживання. Наміру проживати у вказаному житлі вона не має, оскільки там проживає нова дружина батька, а позивач вживає алкогольні напої та здійснює щодо неї фізичний і моральний тиск. Вона заперечує проти стягнення з неї судових витрат, адже являється інвалідом другої групи, є студентом та не має матеріальної можливості на сплату вказаних позивачем судових витрат. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши позивача, відповідача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , [INFO] , на підставі договору дарування квартири від 17 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Моцною Д.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3881 ( а.с.10), є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.12.2003 ( а.с.11). Також встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с. 9). Звитягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади №15.2-03/15880 від 16.06.2021 (а.с. 12), вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані з 27.01.2004 року позивач - [PERSON] , [INFO] , та з 09.03.2004 року відповідач - [PERSON] , [INFO] . Також встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є інвалідом з дитинства 2 групи з ураженням ОРА, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , хоча і зареєстрована, однак, фактично у вищевказаному житловому приміщенні не проживає, що підтверджується матеріалами справи, зокрема, позовними заявами [PERSON] , про стягнення аліментів на повнолітню дочку, про стягнення додаткових витрат, про збільшення розміру аліментів та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2020 (а.с.14,15,16,17,18-27) та визнається відповідачем. Свідок - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з 10 липня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а до цього вони два роки проживали у цивільному шлюбі. Вони із позивачем проживають постійно у квартирі [ADDRESS] , комунальні послуги за яку сплачує позивач та займається утриманням даного житла. Відповідач є дочкою позивача, однак вона її до даного часу ніколи не бачила, вона у квартирі не проживає більше року, особистих речей у ній не має, участі в утриманні майна не приймає та не сплачує комунальні послуги. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до приписів ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що на даний час у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає позивач разом зі своєю дружиною [PERSON] , який сплачує житлово - комунальні послуги та утримує житло у належному стані, однак не має можливості вільно користуватися, володіти та розпоряджатися майном. Відповідач зареєстрована у житловому приміщенні, як член сім`ї власника квартири, однак у житловому приміщенні не проживає більше року, особистих речей у ньому немає, житлом не цікавиться, участі в його утриманні не приймає, поважні причини не проживання у квартирі та домовленості між відповідачем та власником щодо користування житлом відсутні, фактично [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи, які узгоджуються з показами свідка та поясненнями сторін. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивач [PERSON] , на підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх відшкодування надав: копію договору №70/ЦС про надання правничої допомоги від 14.07.2021 року, копію акта про надання правничої допомоги до договору №70/ЦС від 14.07.2021 від 15.07.2021 та квитанції №0.0.2196649658.1 від 15.07.2021 на суму 4000,00 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 28-30). Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Так, відповідачем в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України (у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами), заявлено клопотання, в якому вона заперечує проти стягнення з неї судових витрат, адже є інвалідом другої групи та студентом, тому не має матеріальної можливості на сплату вказаних позивачем судових витрат. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, у зв`язку з вищевикладеним, суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, приймає до уваги конкретні обставини справи, зокрема, фінансовий стан відповідача, яка є інвалідом 2 групи та студенткою, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, фактичної їх оплати в розмірі 4000 грн., приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 1000,00 грн. Також, позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 908,00 грн. (а.с. 5). Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Вищевказаний розподіл судових витрат також стосується і випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідача звільнено від сплати судового збору (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного суду №703/686/15-ц від 01.03.2017). Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Судом встановлено, що відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 21.12.2019 УСЗН БМР, відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи з дитинства та відповідно до Закону України «Про судовий збір» належить до переліку осіб, які звільнені від сплати судового збору, тому суд приходить до висновку, що судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, компенсується за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved