Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

17.04.2018 р. позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 40 258,02 грн. та\~ судові витрати на сплату судового збору, посилаючись на те, що 30.05.2011 року між позивачем та [PERSON] укладено кредитний\~договір № б/н,\~згідно умов\~якого відповідач\~отримала кредит\~у розмірі\~7200\~грн.\~у вигляді\~встановленого кредитного\~ліміту на\~платіжну картку\~зі сплатою\~відсотків за\~користування кредитом\~у розмірі\~30,00\~%\~на рік\~на суму\~залишку заборгованості\~за кредитом\~з кінцевим\~терміном повернення,\~що відповідає\~строку дії\~картки.\~Відповідач зобов`язалась\~повернути кредит\~та сплатити\~відсотки за\~користування кредитними\~коштами в\~строки та\~порядку,\~встановлених кредитним\~договором.\~Однак відповідач [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 28.02.2018 року утворилась заборгованість у сумі 40258,02 грн., яка складається з: 6556,45 грн. заборгованість за тілом кредиту; 28127,21 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3181,12 грн. пені та комісії; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1893,24 грн. штраф (процентна складова), тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.\~ Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2018 р. вищезазначені позовні вимоги задоволені частково. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2020 р. вищезазначене заочне рішення суду скасоване та призначений новий розгляд даної цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження, сторонам встановлений строк для надання заяв по суті справи. Відповідач скористалася своїм процесуальним правом та надала суду відзив на позов, в якому зазначила, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення між нею та позивачем кредитного договору. Вважає, що заявлений розмір кредитної заборгованості не підтверджений належним чином, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не оформлений у відповідності до вимог законодавства. Також відповідачка просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. Також відповідачка, у разі відмови в задоволенні позовних вимог, просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу, а також витрати на сплату судового збору за пред`явлення заяви про перегляд заочного рішення. Представником позивача надана відповідь на відзив, в якому зазначено, що між сторонами укладений кредитний договір у вигляді договору приєднання відповідачем до загальних умов кредитування викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також Тарифах, які містяться на офіційному сайті кредитодавця. Відповідачка користувалась отриманими коштами, частково погашала їх, що також свідчить про наявність кредитного договору між сторонами. Розрахунок заборгованості підписаний уповноваженою особою представником АТ КБ «ПРИВАТБАНК», тому є належним доказом. Заявлена кредитна заборгованість підтверджується також випискою по рахунку. Сторони по справі за кредитним договором домовились, що кредитодавець має право змінювати встановлений кредитний ліміт, а також, що строк позовної давності з позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості становить 50 років. Заявлені відповідачкою вимоги про стягнення з позивача витрат на правову допомогу вважає безпідставними. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та просив їх задовольнити з підстав зазначених в позові та у відповіді на відзив відповідача. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вислухав пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.05.2011 року відповідачка підписала заяву про надання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (наразі даний банк іменується АТ КБ «ПРИВАТБАНК») їй банківських послуг, а саме надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно з даною заявою відповідачка надала свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною картою складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. При цьому відповідачка підписала не лише заяву від 30.05.2012 року, а й Довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду від 30.05.2011 р. (а.с. 7, 8) в якій визначені суттєві умови кредитного договору, як то відсоткова ставка за кредитом (2,5 % в місяць), що складає 30% річних, встановлення порядку погашення кредиту щомісячними платежами (до 25 числа місяця, наступного за звітним), розмір пені за прострочення зобов`язання це сума двох видів пені, а саме: 1-й вид пені = базова процентна ставка за договором/30 (нараховуються за кожен день прострочення); 2-й вид пені = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення по кредиту або процентів 5 чи більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше; інше. На підставі даної заяви відповідачці видана кредитна картка [NUMBER] , з терміном дії до 02.2015 р. (а.с. 90). З виписки кредитного рахунку [PERSON] , відкритого на підставі вищезазначеної заяви (а.с. 91-96), вбачається, що остання до 10.11.2012 р. активно та систематично користувалася даною кредитною карткою (здійснювала купівлю товарів, знімала готівку через банкомати, періодично поповнювала картковий рахунок), останній здійснений нею платіж на погашення кредитних коштів 10.11.2012 р. у розмірі 400 грн. Представником відповідача суду не надано доказів на спростування вищезазначених обставин. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до\~статті 1056-1 ЦК України\~ розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються у договорі. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на вищезазначене судом встановлено, що між сторонами укладений кредитний договір у вигляді анкети-заяви відповідачки про надання позивачем їй кредиту та Довідки про кредитування, в яких погоджені основні умови кредитування. Позивачем до позовної заяви додано копію Умов та Правил надання банківських послуг, які відповідачем не підписані. Оцінюючі даний письмовий доказ, суд враховує правову позицію Верховного Суду, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не містять датованого підпису позичальника, а тому суд критично ставиться до даного письмового доказу та визнає його неналежним доказом по справі, оскільки не можливо достеменно знати, що позичальник був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг в тій редакції, що надана суду. З досліджених судом доказів вбачається, що строком кредитування по даному кредитному договору є період з 30.05.2011 р. по лютий (включно) 2015 р. (по кінцевий строк дії кредитної картки, виданої позивачем відповідачу за цим кредитним договором). З первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій, в даному випадку виписки з особового карткового рахунку, вбачається, що в період кредитування відповідачка не систематично повертала отримані кредитні кошти та не повністю сплачувала проценти за користування цими коштами у встановленому за домовленістю сторін кредитного договору розмірі, в зв`язку з чим виникла кредитна заборгованість по тілу кредиту у розмірі 6556,45 грн., по не сплаченим процентам у розмірі 6468,09 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1381,12 грн. Відповідно до\~наданого позивачем\~розрахунку заборгованості\~за даним\~ кредитним\~договором,\~станом \~на 28.02.2018\~року \~за даним\~кредитним договором\~утворилась заборгованість\~у загальній\~сумі 6556,45 грн. заборгованість за тілом кредиту; 28127,21 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3181,12 грн. пені та комісії; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1893,24 грн. штраф (процентна складова). Суд частково погоджується із заявленою позивачем у вищевказаному розрахунку суми заборгованості по процентам та пені і комісіям, з урахуванням наступного. Строк кредитування по даному кредитному договору закінчився 28.02.2015 р. При цьому позивач продовжив нараховувати передбачені договором проценти після закінчення строку кредитування, що суперечить погодженим сторонами домовленостям, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування. Зазначений висновок узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12. За погодженими сторонами умовами кредитування у вищевказаній заяві про надання банківських послуг від 30.05.2011 р. та у Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 30.05.2011 р., передбачена сплата позичальником пені за несвоєчасне погашення заборгованості та погоджений її розмір, та комісій. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц ( провадження № 14-318цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другої статті 1050 ЦК України. Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 640/7146/16-ц. Під час вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд приходить до наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями\~статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~статті 549 ЦК України\~штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17. З урахуванням вищезазначеного суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо стягнення кредитної заборгованості, яка виникла в межах строку кредитування, а саме, по тілу кредиту у розмірі 6556,45 грн., по не сплаченим процентам у розмірі 6468,09 грн., заборгованість за пенею та комісією у розмірі 1381,12 грн., в іншій частині заявлені позовні вимоги не обґрунтовані. Відповідачкою заявлено про застосування строків позовної даності до пред`явлених позовних вимог. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до\~статті 253ЦК України\~перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Відповідачка у межах строку кредитування до 28 лютого 2015 року мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Відповідачка періодично здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості, визнаючи таким чином заборгованість та перериваючи позовну давність по черговим щомісячним платежам. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідач здійснила 10.11.2012 р. Починаючи з 01 березня 2015 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. З огляду на вищезазначене, у позивача з 01.03.2015 р. виникло право пред`явити позовні вимоги до відповідачки про стягнення всієї суми кредитної заборгованості, яка виникла в межах кредитування. Реалізувати дане право позивач мав до 01.03.2018 р. (включно), при цьому позивач звернувся з даним позовом лише 17.04.2018 р., тобто з пропуском строку позовної давності. Посилання позивача про погодження сторонами по справі в Умовах та Правилах надання банківських послуг збільшення строку позовної давності, суд не бере до уваги, оскільки надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг є неналежним доказом з вищезазначених підстав. З огляду на вищезазначене, в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, яка виникла за період з 30.05.2011 р. по 28.02.2015 р. слід відмовити у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, в іншій частині заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не обґрунтовані. \~ \~ \~ \~Відповідачкою заявлені вимоги про стягнення з позивача, понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 13\~579,60 грн. та витрат на сплату судового збору за пред`явлення заяви про перегляд рішення у розмірі 420,40 грн. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, суд вважає, що заявлені відповідачкою вимоги про стягнення з позивача на її користь витрат на сплату судового збору за пред`явлення заяви про перегляд заочного рішення, які підтверджені відповідною квитанцією (а.с. 75) обґрунтовані та підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Заявлені вимоги відповідачки про стягнення з позивача її витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з частиною другою\~статті 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно\~\~\~з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої\~статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою\~статті 137 ЦПК\~встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою\~статті 137 ЦПК\~обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови\~\~\~у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи\~\~з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі\~статті 41 Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод.\~Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі\~\~\~\~і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені\~\~в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року\~\~\~у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення\~\~\~ з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі\~\~№ 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови\~\~у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». Аналогічні висновки\~містяться в\~постанові Верховного\~Суду від\~23\~листопада 2020\~року у\~справі № 638/7748/18. Відповідачкою на підтвердження, понесених нею правових витрат, надано ордер адвоката Гончарова В.І, з якого в вбачається, що між ними 20.08.2020 р. укладений договір на правову допомогу №7-к, даного договору суду не надано. У відзиві на позов, який підписаний адвокатом Гончаровим В.І. вказано, що нею 20.08.2020 р. в якості авансу за надані послуги з правової допомоги сплачені кошти у розмірі 4500,00 грн., при цьому належного документального підтвердження (квитанцію, чеку, розписка тощо) цієї обставини не надано. Будь-яких інших доказів на підтвердження понесених відповідачкою витрат на правову допомогу по цій справі, суду не надано. Тобто, відповідач не надала суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. До того ж ненадання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. З огляду на вищевказане, заявлені відповідачкою вимоги про стягнення витрат на правову допомогу необґрунтовані і тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed