Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

15 березня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом згідно якого 23 травня 2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») укладено договір фінансового лізингу для придбання міні трактора ДТЗ 244.4 вартістю 65000 грн., з яких 32500 грн. - авансовий платіж, що був сплачений ним згідно договору. 25 грудня 2015 року заочним рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області його позов задоволено та зобовязано відповідача передати йому предмет лізингу. 09 лютого 2016 року на підставі рішення суду йому було видано виконавчий лист. Відповідач не погодився із рішенням суду та оскаржив його в апеляційному порядку. В цей же час відповідач з метою врегулювання спору звернувся до нього з пропозицією укласти мирову угоду із якою погодився та 01 червня 2016 року сторони уклали додатковий договір згідно з яким відповідач має йому повернути 34450 грн. в строк до 60 банківських днів з дати підписання (до 01 серпня 2016 року). 23 червня 2016 року апеляційним судом, в звязку з наявністю додаткового договору між сторонами, заочне рішення суду першої інстанції від 25 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення яким йому в позові відмовлено. Водночас, станом на 19 лютого 2018 року кошти йому ніхто не повернув, відповідач при укладенні мирової угоди та додаткового договору до договору фінансового лізингу ввів його та апеляційний суд в оману гарантуючи повернення грошових коштів. Телефонні переговори з представниками відповідача щодо повернення йому коштів не принесли результату. Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобовязання щодо сплати грошових коштів у розмірі 34450 грн., тому на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідач зобовязаний сплатити на його користь не лише вказану суму коштів, але й 3% річних від простроченої суми за період з 01 серпня 2016 року по 19 лютого 2018 року, що складає 1607,44 грн., суму заборгованості із врахуванням індексу інфляції у розмірі 12971,57 грн. Йому заподіяна також моральна шкода, яку оцінює в розмірі 20000 грн. Враховуючи зазначене просить стягнути з відповідача грошові кошти на загальну суму 69029,01 грн., а також сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн. 19 березня 2018 року ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 01 червня 2018 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти винесення заочного рішення та розгляду справи на підставі наявних матеріалів. Представник ТОВ «ЛК «Автофінанс» в судове засідання не зявився. На вказану в позовній заяві адресу відповідача (вул. Шовковична, 42-44, оф. 9 СР 2, м. Київ, 01601) судом направлено повістку та матеріали позовної заяви, однак такі повернуті з відміткою працівника поштового звязку, що відповідач за адресою не знаходиться. 06 червня 2018 року судом отримано інформацію з відповідних державних реєстрів про ТОВ «ЛК «Автофінанс», в тому числі й щодо місця знаходження. 03 липня 2018 року на офіційному сайті суду опубліковано оголошення про виклик в судове засідання на 13 серпня 2018 року ТОВ «ЛК «Автофінанс» та вказано, що останнє відоме місце перебування відповідача вул. Шовковична, 42-44, оф. 9 СР 2, м. Київ, 01601. Аналогічного змісту оголошення судом було опубліковано 09 жовтня 2018 року про судове засідання 29 жовтня 2018 року. Разом з тим, в жодне судове засідання представник відповідача не зявився, не подав до суду ні відзив на позовну заяву, ні докази на підтвердження чи спростування позиції позивача, яка викладена у позовній заяві. У відповідності до ч. 10 ст. 128 ЦПК України судова повістка була направлена відповідачу за місцезнаходженням, повідомлення про виклик до суду розміщений на офіційному сайті суду, тому на підставі ст.ст. 130, 131 ЦПК України відповідач вважається належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи, а представник відповідача не зявився в судове засідання без поважних причин. Зазначені обставини в сукупності дозволяють суду провести заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. У звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 629 ЦК України вказано, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання (ч. 2 ст. 614 ЦК України). Судом встановлено, що 23 травня 2014 року між ТОВ «ЛК «Автофінанс» (Лізингодавець) та [PERSON] (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №010220 згідно якого лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу (міні - трактор ДТЗ 244.4) у власність та передати його у користування лізингоодержувачу. 25 грудня 2015 року Летичівським районним судом Хмельницької області у справі №678/388/15-ц (провадження №2-678-446/15) за позовом [PERSON] до ТОВ «ЛК «Автофінанс» про захист прав споживачів ухвалено заочне рішення яким позов задоволено. Зобовязано ТОВ «ЛК «Автофінанс» передати [PERSON] предмет лізингу міні трактор ДТЗ 244.4 вартістю 65000 грн. Зазначене рішення суду скасоване Апеляційним судом Хмельницької області 23 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. В рішенні апеляційного суду зазначено, що [PERSON] звернувся до суду 26 листопада 2015 року з позовом тоді, коли зобовязання відповідача по передачі для нього трактора, як предмета лізингу наставало згідно п. 4.1 означеного договору за спливом 120 днів, тобто 05 березня 2016 року. Крім того, як видно з змісту додаткового договору від 01 червня 2016 року до договору фінансового лізингу №010220 від 23 травня 2014 року, який надано апеляційному суду, основний договір сторони розірвали (п. 8) та домовились про повернення для [PERSON] сплачених ним 34450 грн. Отже, підстава з якої був заявлений позов відпала. З матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс» дійсно було укладено мирову угоду з визначеними умовами, вказана мирова угода мала бути подана на затвердження апеляційного суду. Однак, 01 червня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «ЛК «Автофінанс» укладено додатковий договір до договору фінансового лізингу №010220 від 23 травня 2014 року згідно якого: сторони підтверджують, що лізингоодержувачем при виконанні зобовязань по договору сплачено комісію за організацію договору на загальну суму 6500 грн., авансовий платіж на загальну суму 32500 грн., комісію за передачу предмету лізингу 1950 грн. (п. 1); сторони домовились, що лізингодавець замість придбання предмета лізингу для передачі його лізингоодержувачу у користування виконає часткове повернення лізингоодержувачу сплачених коштів на загальну суму 34450 грн. Повернення буде здійснене в порядку та в строки, передбачені п. 3, 4, 5 додаткового договору (п. 2); сторони домовились, що повернення буде здійснене шляхом безготівкового перерахунку коштів (в національній валюті) з поточного рахунку лізингодавця на поточний рахунок лізингоодержувача, який надано останнім (п. 3); для здійснення перерахунку коштів лізингоодержувачем надано банківські реквізити (п. 4); сторони домовились, що повернення коштів буде здійснене в строк до 60 банківських днів з дати підписання додаткового договору (п. 5); якщо банківський рахунок лізингоодержувача не функціонує, заблокований, тощо, лізингоодержувач зобовязаний відкрити його (або новий рахунок) та повідомити про його відкриття разом з повідомленням відповідних реквізитів лізингодавцю. У разі не повідомлення лізингоодержувачем реквізитів свого банківського рахунку, лізингодавець не вважатиметься таким, що порушив умови цього додаткового договору в частині сплати лізингоодержувачу належної йому суми згідно з п. 2 та 5 додаткового договору (п. 6); лізингоодержувач заявляє, що з моменту підписання додаткового договору та у разі належного його виконання не матиме жодних майнових чи немайнових претензій до лізингодавця з приводу сплачених за договором №010220 від 23 травня 2014 року грошових коштів та інших будь-яких претензій, так чи інакше повязаних з вищевказаним договором. Крім того, лізингоодержувач попереджений про відповідальність у разі порушення будь-якої комерційної таємниці, що повязана з діяльністю лізингодавця, та у разі порушення такої або розголошення будь-яких відомостей, що могли їй стати відомі під час виконання зобовязань по договору, буде відповідати відповідно до чинного законодавства України (п. 7); договір лізингу вважається розірваним за взаємною згодою сторін (п. 8); у разі несплати коштів чи їх частини в строк передбачений п. 5 додаткового договору, лізингоодержувач має право в судовому порядку вимагати виплати коштів (п. 9). Отже, безпосередньо у додатковому договорі до договору фінансового лізингу сторони визнали, що [PERSON] на виконання договору сплатив 40950 грн. (6500+32500+1950). Водночас, лізингова компанія зобовязалась повернути [PERSON] 34450 грн. в строк до 60 банківських днів з дати підписання додаткового договору. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У звязку з тим, що відповідач не повернув зазначені в додатковому договорі до договору фінансового лізингу №010220 від 23 травня 2014 року грошові кошти в сумі 34450 грн. протягом визначених 60 банківських днів з дати підписання додаткового договору (до 01 серпня 2016 року), тому суд вважає, що зі сторони відповідача мало місце порушення взятих на себе перед позивачем зобовязань. Враховуючи зазначене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення 34450 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Таким чином, неповернення лізинговою компанією сплачених [PERSON] коштів (в розмірі, що визначений п. 2 додаткового договору) у визначений сторонами в додатковому договорі строк є простроченням виконання грошового зобов'язання. За вказаних обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Позивачем у позовній заяві наведено детальний обрахунок розміру трьох процентів річних від простроченої суми та визначено, що такий становить 1607 грн. Крім того, визначено суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, яка складає 12971 грн. Суд погоджується із вказаним розрахунком. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти відповідно до умов додаткового договору до договору фінансового лізингу №010220 від 23 травня 2014 року, тобто зобов`язання за вказаним договором не виконав. Відповідачем доказів, які б стосувалися припинення існування договірних зобовязань за додатковим договором суду не надано, не спростовано доводи позовної заяви щодо обрахунку розміру трьох процентів річних від простроченої суми, визначення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Аналізуючи вищезазначені обставини позовні вимоги підлягають задоволенню на загальну суму 49029,01 грн. (34450,00+1607,44+12971,57). Разом з тим, доводи позовної заяви про відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн. задоволенню не підлягають, адже ні чинним законодавством, ні укладеним між сторонами договором (основним та додатковим) не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у звязку з неповерненням грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задовольняються частково на загальну суму 49029,01 грн., при цьому ціна позову була визначена в сумі 69029,01 грн. Отже, судом задоволено позов на 71%, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 71% від сплаченої ним суми судового збору, а саме 500,49 грн.

Outcome: partial