Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

15 липня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа відділ у справах дітей Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, за кордон без згоди та супроводу одного з батьків. Мотивує свої вимоги тим, що 21.12.2001 року сторони по справі уклали шлюб, який було розірвано рішенням суду 13 липня 2017 року. Під час перебування у шлюбі були народжені діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Наразі, позивач з дітьми проживають разом та знаходяться на її утриманні. Батько дітей матеріально не допомагає, не займається їх розвитком. Наразі, [PERSON] затриманий правоохоронними органами КНР і утримується під вартою. В зв`язку з чим, позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , 2011 року народження за межі України до досягнення ним повноліття без згоди та супроводу батька - [PERSON] та надати дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України на ім`я [PERSON] до досягнення ним повноліття без згоди та супроводу батька - [PERSON] . Провадження у справі відкрито 23 липня 2019 року та встановлено загальний порядок розгляду справи. 31 січня 2020 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Відповідачем відзив на позов не подавався. 10 грудня 2020 року представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника, позов підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні. Сторони про час, дату і місце судового засідання повідомлялись належним чином, в судове засідання не з`явились. Судом здійснений виклик відповідача в судове засідання за місцем реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, який повторно в судове засідання не з`явився. Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 21 грудня 2001 року між сторонами був укладений шлюб у Міському відділі реєстрації актів громадського стану Одеського обласного управління юстиції. Заочним рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 13 липня 2017 року, справа № 522/9474/17-ц, шлюб розірвано. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Наразі сторони разом не проживають. Діти на даний час проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні. Як зазначає позивач, відповідач після розірвання шлюбу, участі у вихованні дітей не приймав, їх фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріально не допомагав, аліменти не сплачував. В зв`язку з необхідністю виїзду за кордон разом з дітьми, позивач звернулась до Міністерства закордонних справ із Електронним зверненням, в якому зазначила, що дізналась, що відповідач був затриманий органами Китайської Народної Республіки 25 квітня 2019 року і тримається під вартою. Позивач отримала відповідь від Посольства України в Китайській Народній Республіці, відповідно до якої відповідач - [PERSON] , 26 квітня 2019 року був затриманий правоохоронними органами САР Аоминь (Макао), КНР, за підозрою у вчиненні злочину. Станом на 08 липня 2019 року [PERSON] продовжує триматись під вартою. Згідно відповіді Посольства України в КНР від 23 жовтня 2020 року № 6156/19-533-647к, відповідач [PERSON] , [INFO] , був засуджений до 3 років та 6 місяців позбавлення волі. Станом на 23 жовтня 2020 року [PERSON] , [INFO] , продовжує утримуватися під вартою у в`язниці Coloane, САР Аоминь (Макао), КНР. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини щодо надання одним із батьків згоди на виїзд неповнолітньої дитини за межі України тільки в супроводі матері. Виходячи зі змісту ст.ст. 1, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 в редакції Постанови КМУ від 25.08.2010 року № 724 (п. п. 3-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У відповідності до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти, у разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених п. 4 цих Правил - паспорт (п. 17); оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду (п. 18). Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Як визначено ст. 3 «Конвенції про права дитини» прийнятої ООН 20.11.1989 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Відповідно до ст. 6 Конвенції про права дитини, держави-учасниці, забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Статтею 31 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля. Згідно протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Між тим, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На теперішній час позивачка має намір, поїхати разом із малолітнім сином за кордон, однак, відсутня згода відповідача у вигляді оформленої нотаріально заяви про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, що суперечить інтересам дитини. Як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, суд відмовляє в задоволенні позову про надання дозволу на виїзд за межі країни, виходячи з положень статті 141 Сімейного кодексу України, з посиланням на підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, і визначає, що суди мають право приймати рішення на разовий виїзд без згоди одного з батьків, не позбавлених батьківських прав з обов`язковим визначенням термінів перебування дитини за межами України і зазначенням чітко визначених країн перебування дитини в ці терміни (Справа №6-23132св09). Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Ст. ст. 6, 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Ст. 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 16.06.2019 по справі № 344/11069/18, найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Суду надано докази того, що громадянин України [PERSON] , [INFO] , затриманий правоохоронними органами САР Аоминь (Макао), КНР 26.04.2019 року та був засуджений до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Станом, на 23.10.2020 року [PERSON] продовжує триматись під вартою у в`язниці Coloane, САР Аоминь (Макао), КНР (а.с. 55). Враховуючи, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини [PERSON] 2011 року народження, за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог та надання дозволу малолітньому [PERSON] , 2011 року народження, на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька - [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] . Як з`ясовано судом, відповідач дійсно наразі утримується під вартою, що позбавляє таким чином можливості позивача виїхати разом з малолітнім [PERSON] за кордон без згоди батька. Тобто, з огляду на відомості про тимчасовий характер утримання відповідача під вартою, а саме засудження до 3 років 6 місяців позбавлення волі, суд доходить до висновку про необхідність надати дитині дозвіл на виїзд за кордон без згоди та супроводу одного з батьків, лише на цей певний час, а не до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в цій частині є недостатньо обґрунтованими та не доведеними, а тому задовольняє їх частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial