Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

17.01.2019 року [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що упродовж останніх декількох років стосунки із відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння, стали частими сварки. З червня 2018 року сторони живуть окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім'я припинила своє існування. Сторони мають непримиренні протиріччя. Спільного сімейного життя та господарства сторони не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Спорру про поділ майна сторони не мають. Угоду щодо утримання дітей між сторонами досягнуто. Позивач вважає примирення та збереження шлюбу неможливим. На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити. У підготовче судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, у якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю, проти позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у зв'язку із визнанням позову відповідачем згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, позов підлягає задоволенню у підготовчому засіданні. Як встановлено у судовому засіданні, 12.03.2011 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 96, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Проте спільне життя сторін не склалося, з червня 2018 року сторони живуть окремим життям та своїми інтересами, подружніх відносин не підтримують, відновляти їх не мають наміру. Нормами ст. 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст.112 СК України. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно ст.ст. 110, 112 СК України позовна заява про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них і мають істотне значення. Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, вище викладені обставини свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. За такого, суд вважає, що сім'я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved