Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

15 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовом до Маріупольської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення. В обгрунтування позову зазначив, що він є спадкоємцем після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 27 березня 2015 роки, а також після смерті свого батька [PERSON], який помер 02 травня 2016 року, разом з якими він постійно проживав з 2012 року й до моменту їх смерті за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Рівнинна, 2/137. Після смерті його батьків залишилося спадкове майно, а саме будинок, розташований по вул.Рівнинної, 2/137 у м.Маріуполі Донецької області, який належав на праві особистої власності його батькові [PERSON] Після смерті батька і матері він продовжує проживати в квартирі, підтримує його в придатному для проживання стані. 18 вересня 2014 роки його батько [PERSON] та мати [PERSON] склали заповіт, яким заповідали йому на випадок їх смерті все належить їм майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося. У березні 2017 роки він звернувся до нотаріуса з метою оформлення спадщини, однак йому було роз'яснено, що він не надав документ, який би підтверджував факт його спільного проживання з спадкодавцями на момент відкриття спадщини, у зв'язку з чим нотаріус не в змозі відкрити спадкову справу. Заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті його батьків він не подавав. Таким чином, вважав, що він є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] та [PERSON] і є особою, що прийняв спадщину після їх смерті. Однак спільне проживання з спадкодавцями він не може підтвердити документально. Посилаючись, зокрема на ст.ст. 16, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.256,257 ЦПК України, просив суд: встановити факт того, що він - [PERSON], [INFO], в період з 01 вересня 2012 року і на момент відкриття спадщин, як після смерті матері [PERSON], яка померла 27 березня 2015 року, так і на момент відкриття спадщини після смерті його батька [PERSON], який помер 02 травня 2016 року постійно проживав разом із спадкодавцями за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Рівнинна, 2/137. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні, після дослідження доказів по справі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою [PERSON] Останній переїхав жити до батьків в осені 2012 року, у будинку яких проживає й по цей час. Свідок бачила у будинку особисті речі позивача. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його сусідом. Йому відомо, що останній переїхав жити до свого батька за адресою: вул.Рівнинна, 2 в осені 2012 року, де й проживай постійно по теперішній час. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а ч.4 цієї статті передбачає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на будівлю від 16.08.1988 року №800, житловий будинок по вул.Рівнинної, 2 у м.Жданові (нині м.Маріуполь) на праві власності у розмірі цілої частки належить [PERSON] (а.с.10). Згідно будинкової книги, [PERSON] та [PERSON] постійно проживали за адресою: [INFO] (а.с.12). Відповідно до довідки КСН «Новий східний» від 07.09.2012 року №124, [PERSON] дійсно проживає за адресою: [INFO]. Також з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] неодноразово звертався, зокрема 14.09.2012 року, 08.10.2013 року, 20.11.2014 року за медичною допомогою до КУ «ЦПМСП №5» м.Маріуполя, при цьому під час таких звернень зазначав, що проживає за адресою: [INFO]. Доказів того, що [PERSON] не проживав за адресою: [INFO] з вересня 2012 року, під час судового розгляду, суду не надано, а вже наявні докази стороною відповідача не спростовані. Таким чином, суд робить висновок, що під час судового засідання стороною позивача доведено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO] з вересня 2012 року. При цьому, будь-яких доказів того, що таке проживання почалося саме з конкретної дати - 01 вересня 2012 року суду не надано. На підставі викладеного,

Outcome: partial