Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

17.06.2016 року заявник [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою, в якій просив ухвалити рішення про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 04 червня 2016 року у м. Вуглегірськ Донецької області, держава України. В обґрунтування своєї заяви заявник вказує, що 04 червня 2016 року померла його мати [PERSON], [INFO]. За фактом смерті [PERSON] бюро судово-медичної експертизи ДНР було видано лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті № 370 від 04.06.2016 року. Заявник звернувся до Відділу ДРАЦС по м. Артемівську щодо реєстрації смерті його матері, однак йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації, оскільки надане лікарське свідоцтво про смерть не відповідає формі, визначеної наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024 та було запропоновано звернутися до суду з відповідною заявою про встановлення факту смерті. Похованням матері заявник займався особисто, встановлення факту смерті необхідно для державної реєстрації смерті матері. Заявник [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити на підставах викладених у заяві. Представники заінтересованих осіб - Артемівського МВ ДРАЦС та Артемівського ОУ ПФУ Донецької області, в судове засідання не зявилися. Про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дістається висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті підлягають задоволенню за наступними підставами. Так, у ході судового розгляду встановлено, що встановлення факту, якого вимагає заявник, породжує правові наслідки. Встановити такий факт іншим шляхом неможливо. Згідно ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Зі свідоцтва про народження серії І-ЯР № 667431 вбачається, що померла [PERSON] є матірю заявник [PERSON], [INFO] (арк.с.4). Як вбачається з паспорта (серія ВВ 819231) заявника [PERSON], він зареєстрований за адресою: [INFO], 81/40 (арк.с.5-6). В судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2016 року у м. Вуглегірськ померла [PERSON], [INFO], про що надано лікарське свідоцтво про смерть № 370 від 04.06.2016 року (форми № 106/у), згідно якого причина смерті [PERSON] інтоксикація, злоякісне новоутворення печінки (арк.с.8). У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. В матеріалах справи є відмова Артемівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 1220/3.3-39 від 17.06.2016 року, згідно якого заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 04 червня 2016 року, відповідно лікарського свідоцтва про смерть № 370 від 04.06.2016 року, виданого Єнакіївським відділенням [PERSON] бюро судово-медичної експертизи ДНР, оскільки заявником для підтвердження факту смерті предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеної наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 (арк.с.11). Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Як вбачається зі змісту наказу Міністерства юстиції України від 29 жовтня 2014 року № 1801/5 «Про припинення доступу до деяких реєстрів інформаційної системи Міністерства юстиції України» відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Єнакієве тимчасово припинено доступ до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно до вимог ч.1\~ст. 57 ЦПК України\~«Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено\~ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування Закону України від 04 лютого 2016 року № 990-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» - «Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої\~статті 19 Конституції України, якою передбачено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією \~та законами України.\~Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати і висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v Turkey». «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як. наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог\~статті 213 ЦПК України\~щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку під час розгляду справ у порядку\~статті 257-1 ЦПК України. Як вбачається з Лікарського свідоцтва про смерть № 370 від 04.06.2016 року, причина смерті [PERSON] інтоксикація, злоякісне утворення печінки (арк.с.8). Однак, суд не приймає до уваги вказаний документ, як належний доказ, оскільки воно видане Лікарське свідоцтво про смерть № 370 від 04.06.2016 року видане Єнакіївським відділенням [PERSON] бюро судово-медичної експертизи ДНР та не відповідає вимогам діючого в Україні законодавства. Окрім того, у відповідності до\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398\~VІ\~та пункту 1 глави 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть форми № 106/у, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров»я України від 08 серпня 2006 року №545» зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/13024; г) рішення суду про встановлення факту смерті в певний час. Також, як встановлено в судовому засіданні, лікарських установ, які б діяли на території м. Єнакієве Донецької області, підконтрольних Україні на теперішній час немає. А згідно\~Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №\~і 207- VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Враховуючи вищевикладене, суд у відповідності до вимог\~ст. 59 ЦПК України, не приймає, як належний доказ Лікарське свідоцтво про смерть № 370 від 04.06.2016 року видане Єнакіївським відділенням [PERSON] бюро судово-медичної експертизи ДНР, оскільки воно є недійсним (арк.с.8). Відповідно до\~ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Як передбачено ч.1\~ст. 185 ЦПК України, письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні. Крім того, в п.п. 23, 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2, Пленум Верховного Суду України звернув увагу на наступне: « розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей\~58,59 ЦПК України\~про належність і допустимість доказів…», виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів ( статті\~58,59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями\~185,187,189 ЦПК України». На підставі вищевикладеного, суд приймає до уваги ті фактичні обставини - письмову інформацію, яка викладена в Лікарському свідоцтві про смерть № 370 від 04.06.2016 року, виданого Єнакіївським відділенням [PERSON] бюро судово-медичної експертизи ДНР, дата смерті 04 червня 2016 року, смерть настала вдова, за адресою: Єнакіївський район, м. Вуглегірськ ,вул. Горького, 19, причина смерті:інтоксикація, злоякісне новоутворення печінки. Таким чином встановлено, що [PERSON] померла від захворювання. Таким чином, суд вважає, що факт смерті [PERSON] в певний час і при певних обставинах підтверджений. \~У відповідності до вимог п.8 ч.1\~ст. 256 ЦПК України\~«Заявниками в цих справах можуть бути родичі померлого, чоловік або дружина, орган місцевого самоврядування, прокурор». \~Згідно з п.3.4\~Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил реєстрації актів громадянського стану в Україні» від 18 жовтня 2000 року № 52/5\~судове рішення є підставою для реєстрації факту смерті особи, яка проводиться за місцем проживання заявника (\~ст. 257 ЦПК України) в державних органах запису актів цивільного стану. У відповідності до п. 8 ч. 1\~ст. 367 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Відповідно до ч.4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно статті 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved