Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

16.01.2020 року [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Мякота Т. М. звернулась до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - Нововодолазької державної нотаріальної контори та Нововодолазького РВ ДВС східного міжрегіонального управління МЮ (місто Харків) «Про зняття арешту з майна» (вхідний № 239/20-вх), в якому просила зняти арешт, накладений на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- реєстраційний номер обтяження - 6238702, зареєстроване 17.12.2007 року за № 6238702 Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови № 051304 від 21.02.2003 року відділу державної виконавчої служби (додаткові дані - архівний номер: 3964591HARKOV112, архівна дата: 25.02.2003, дата виникнення: 25.02.2003, № реєстру: 12, внутр. № 4901FC3A23F436303D54). На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного 28.01.2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області, реєстраційний № 149. Право власності зареєстроване Нововодолазьким МКПТІ 28.01.2003 року (реєстраційний № 39). Маючи намір розпорядитися належним їй на праві приватної власності майном, вона звернулася до Держаного реєстратора Нововодолазької селищної ради та отримала інформацію про наявне обтяження на належний їй житловий будинок, а саме: реєстраційний номер обтяження - 6238702, зареєстроване 17.12.2007 року за № 6238702 Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови № 051304 від 21.02.2003 року відділу державної виконавчої служби. В постанові про накладання арешту власником вищевказаного домоволодіння зазначено [PERSON] . Однак, той не є та не був власником цього майна, й спір про право власності на зазначене домоволодіння між нею та відповідачем [PERSON] відсутній. Зазначила, що рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 03.12.2019 року по справі № 631/1063/17 за його позовом про зняття арешту у його задоволенні та скасуванні відмовлено в зв`язку із тим, що позов подано не тією особою, право якої може бути порушеним, й [PERSON] не доведено наявність речового права на майно, а також те, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не іншій особі. Ухвалою місцевого суду Харківського району Харківської області від 19.02.2003 року в порядку забезпечення заявленого [PERSON] позову накладено арешт на все майно, що належить саме [PERSON] , який проживає в будинку [ADDRESS] . Вироком вказаного суду від 20.02.2003 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 5228,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 1000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до акту опису й арешту майна (серії АА № 233193 від 21.02.2003 року) та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (серії АА № 051304 (знято копію серії АА № 085144) від 21.02.2003 року) було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , який мешкає за адресом: [ADDRESS] ,- та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного [PERSON] майна. Відповідно до листа відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області № 49 від 22.02.2003 року державному нотаріусу Нововодолазького району направлено постанову про арешт майна [PERSON] для примусового виконання. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.02.2003 року, виконавче провадження з примусового виконання ухвали місцевого суду Харківського району Харківської області від 19.02.2003 року про накладення арешту на майно [PERSON] закінчено. Зобов`язання, на підставі яких було накладено арешт, виконані в повному обсязі, що підтверджується заявою [PERSON] від 23.09.2017 року, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу, Шило І. В. та зареєстровано в реєстрі за № 680, де той підтверджує, що [PERSON] сплатив йому 5228,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 1000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди за вироком Харківського районного суду Харківської області від 20.02.2003 року та ніяких претензій як матеріальних, так і моральних до [PERSON] він не має. В довідці Нововодолазького РВ ДВС ГТУЮ у Харківській області № 4416 від 13.04.2017 року зазначено, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 13.04.2017 року на виконанні у відділі відсутні виконавчі провадження, за якими стороною (стягувачем або боржником) є [PERSON] , [INFO] , код [NUMBER] . Вказала, що наявність арешту на належне їй майно позбавляє можливості розпоряджатися ним на власний розсуд (а. с. 2 - 7). 13.03.2020 року за вхідним № 1674/20-вх до Нововодолазького районного суду Харківської області надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач [PERSON] зазначив, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить позов задовольнити (а. с. 42). Одночасно із відзивом, відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - [PERSON] , Нововодолазької державної нотаріальної контори та Нововодолазького РВ ДВС східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) «Про зняття обтяження - арешту з майна», яка зареєстрована за вхідним № 1675/20-вх. від 13.03.2020 року, де позивач просить зняти арешт, накладений на все майно, що йому належить, реєстраційний номер обтяження - 6238702, зареєстроване 17.12.2007 року за № 6238702 Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови № 051304 від 21.02.2003 року відділу державної виконавчої служби (додаткові дані - архівний номер: 3964591HARKOV112, архівна дата: 25.02.2003, дата виникнення: 25.02.2003, № реєстру: 12, внутр. № 4901FC3A23F436303D54), прийнявши його до спільного розгляду з первісним позовом (а. с. 45 - 48). 28.05.2021 року за вхідним № 2869/21-вх надійшло клопотання відповідача [PERSON] щодо долучення письмових доказів на обґрунтування його правової позиції стосовно того, що він не має відношення до спірного житлового будинку, з якого [PERSON] просить зняти арешт, яке задоволено та письмові докази долучені до матеріалів справи (а. с. 198, 199 - 206). Ухвалою про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, постановленою 31.05.2021 року, зустрічний позов повернуто відповідачу із роз`ясненням його права на подачу позову до суду окремо (а. с. 211 - 217). В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час і місце засідання повідомлялася належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак скористалася правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через свого представника за ордером - адвоката Мякоти Т. М. (а. с. 218, 223). Представник позивача [PERSON] - адвокат Мякота Т. М., яка діє за ордером на надання правової допомоги від 13.01.2020 року (серії ПТ № 152750), виданим на підставі договору про надання правової допомоги № 2/20, укладеного 13.01.2020 року між адвокатом Мякотою Т. М. та [PERSON] , а також Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області, у судове засідання теж не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, однак надала клопотання, зареєстроване за вхідним № 3569/21-вх від 29.06.2021 року, в якому просила справу розглянути за її та позивача відсутності (а. с. 101, 102, 104, 218, 220, 228). Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану за вхідним № 3566/21-вх від 29.06.2021 року, в якій просив судове засідання провести за його відсутністю, зазначивши, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення (а. с. 218, 222, 227). Відповідач [PERSON] в судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяви, зареєстровані за вхідним № 4886/20-вх від 28.08.2020 року та № 4887/20-вх від 28.08.2020 року, про визнання позовних вимог та проведення судового засідання за його відсутності. Також він письмово висловив свою позицію у заяві, зареєстрованій за вхідним № 2869/21-вх від 28.05.2021 року, щодо того, що він не має жодного відношення до житлового будинку, з якого вирішується питання зняти арешт. В подальшому (заява, зареєстрована за вхідним № 2870/21-вх від 28.05.2021 року та № 3461/21-вх від 23.06.2021 року) прохав справу розглядати за його участі та відкласти проведення судових засідань внаслідок запровадженого в Україні карантину (а. с. 119, 121, 198, 207, 218, 224, 226). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача, - Нововодолазької державної нотаріальної контори - в підготовче судове засідання також не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак від завідуючої Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Харківської області Козелько Т. надійшла заява, зареєстрована під вхідним № 4528/20-вх від 06.08.2020 року, в якій вона просила розглянути справу за відсутності їх представника (а. с. 99, 218, 225). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на боці відповідача, - Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Східного Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) - в підготовче судове засідання теж не з`явився, про дату, час і місце цього засідання був повідомлений належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак від головного державного виконавця Лугового В., який діє на підставі довіреності від 20.02.2020 року, надійшла заява, зареєстрована під вхідним № 4528/20-вх від 06.08.2020 року, в якій він просив справу розглянути за відсутності їх представника (а. с. 106, 107, 218, 221). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно з частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 наведеного кодифікованого процесуального закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у сторін, їх представників та представників третіх осіб свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Приходячи до такого, суд зауважує, що імперативними приписами пункту 2 частини 2 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України обумовлено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Зважаючи на чисельні нез`явлення відповідача [PERSON] у судові засідання, ураховуючи його посилання на запровадження в Україні карантину внаслідок спалаху в країні короновірусної хвороби, що, доречи, не заважало йому з`являтись до приміщення суду задля здавання у канцелярію заяв про відкладення розгляду справи, беручи до уваги, що ані Харківська область в цілому, ані селище міського типу Нова Водолага зокрема, не перебувають на цей час у красній карантинній зоні, суд не знаходить підстав задля визнання таких причин поважними, а, отже, неявка цього відповідача у судове засідання, про дату, час і місце якого він повідомлений своєчасно та належним чином, є такою, що слід вважати без поважних причин. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони, їх представники та треті особи посилались як на підставу своїх вимог та при їх визнанні, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави. Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзацу 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворений Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, затвердженої Кабінетом Міністрів України, тощо. При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів. Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом. Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно з частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відтак, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Згідно із Договором дарування (бланк серії ВАС № 990884), укладеного 28.01.2003 року та посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Разіною Л. О. (реєстраційний № 142), [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- й право власності на цей будинок зареєстроване в той же день Малим комунальним підприємством технічної інвентаризації за обдарованою [PERSON] (реєстровий запис № 4865 в реєстровій книзі № 39 (а. с. 10). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 84619629, сформованої 10.04.2017 року о 09:15:44 годин Нововодолазькою селищною радою на підставі заяви [PERSON] , з параметрами запиту - права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за адресом: [ADDRESS] ,- вбачається наявний арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 6238702), зареєстрованого 17.12.2007 року о 10:44:22 годин державним реєстратором Нововодолазької нотаріальної контори на підставі постанови № 051304, виданої 21.02.2003 року Відділом державної виконавчої служби (а. с. 11). Відповідно до Постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Матюшенка Я. О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.02.2003 року (бланк серії АА № 085144) знято з оригіналу серія АА № 051304), при примусовому виконанні ухвали Харківського районного суду Харківської області, постановленої 19.02.2003 року, було накладено арешт на все майно [PERSON] , який мешкає за адресом: [ADDRESS] (а. с. 12, 199). Також, з копії акту опису й арешту майна від 21.02.2003 року, складеного державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Матюшенком Я. О. (бланк серії АА № 233193), при примусовому виконанні ухвали Харківського районного суду Харківської області, постановленої 19.02.2003 року, вбачається, що було складено опис належного [PERSON] майна, який мешкає за адресом: [ADDRESS] (а. с. 13 - 14, 200 - 201). Із супровідного листа, зареєстрованого за вихідним № 49 від 22.02.2003 року, вбачається що постанова державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Матюшенка Я. О. від 21.02.2003 року про накладення арешту на все майно, яке належне [PERSON] , була направлена державному нотаріусу Нововодолазького району для примусового виконання (а. с. 15, 202). Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Матюшенка Я. О. від 24.02.2003 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області, постановленої 19.02.2003 року, якою було накладено арешт на все майно [PERSON] , що мешкає за адресом: [ADDRESS] (а. с. 16, 203). Ухвалою Місцевого суду Харківського району Харківської області, постановленої 19.02.2003 року в межах позовної заяви [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої з вини [PERSON] , в порядку забезпечення позову було накладено арешт на все належне [PERSON] майно, який проживає за адресом: [ADDRESS] (а. с. 17). Вироком Місцевого суду Харківського району Харківської області від 20.02.2003 року [PERSON] визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, що мало місце 30.06.2001 року, і призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, а також на підставі статей 75 та 76 Кримінального кодексу України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки. На підставі пункту 4 статті 6 Кримінального процесуального кодексу, статті 1, пункту «б» статті 11 Закону України «Про амністію» від 05.06.2001 року [PERSON] звільнено від призначеного покарання. Також з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 5228,00 гривень матеріальної шкоди та 1000,00 гривень моральної шкоди (а. с. 18 - 20). Відповідно до заяви [PERSON] , зробленої на бланку серії НМТ № 193113, посвідченої приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Шило І. В. 23.09.2017 року та зареєстрованої в реєстрі під № 680, [PERSON] сплатив [PERSON] 5228,00 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1000,00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Окрім того, в заяві зазначено, що він не має жодних претензій матеріального або морального характеру до [PERSON] (а. с. 21). Згідно з Довідкою, наданою начальником Нововодолазького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Пікаловим О. В., станом на 13.04.2017 року в Автоматизованій системі виконавчих проваджень на виконанні у відділі виконавчі провадження, за якими стороною (стягувачем або боржником) є громадянин [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , відсутні (а. с. 22). Як убачається зі змісту заочного рішення, ухваленого Нововодолазьким районним судом Харківської області 03.12.2019 року по справі з єдиним унікальним № 631/1063/17 (провадження № 2/631/202/19) за позовом [PERSON] до [PERSON] , із залученням в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: [PERSON] , Нововодолазьку державну нотаріальну контору Харківської області, Нововодолазький відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області «Про зняття арешту з майна», в задоволенні позову [PERSON] відмовлено з тих підстав, що [PERSON] не є тією особою, яка має право звернутись до суду з цим позовом (а. с. 23 - 27). З рішення, ухваленого 03.06.2003 року місцевим судом Нововодолазького району Харківської області у справі № 2-310 2003 рік, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - відділ державної виконавчої служби Нововодолазького району «Про звільнення із під арешту майна» задоволено та звільнено з під арешту майно, яке належить [PERSON] , а саме: телевізор, два дивана, два крісла, мебельну стінку, шифоньєр, трельяж, стіл - тумбу, телефон, сервант, прихожу, кухонний куточок, витяжку (а. с. 205, 238). Отже, наведені письмові докази не містять явних суперечностей та очевидних ознак підробки, відповідають критеріям належності, достовірності, допустимості, достатності та взаємозв`язку у їх сукупності, враховуються судом у їх повному обсязі та доводять, що: 1)30.06.2001 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої між [PERSON] та [PERSON] виникли деліктні правовідносини та порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України; 2)під час розгляду кримінальної справи місцевим судом Харківського району Харківської області потерпілим [PERSON] заявлений цивільний позов щодо стягнення на його користь з обвинуваченого [PERSON] матеріальної та моральної шкоди, який відповідною ухвалою суду, прийнятою 19.02.2003 року, забезпечений шляхом накладення арешту на все належне [PERSON] майно; 3)за наслідками розгляду цивільного позову в межах кримінальної справи 20.02.2003 року судом постановлено вирок, яким обвинуваченого [PERSON] за обставин, встановлених у ньому, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України, та стягнуто в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5228,00 гривень та моральної - 1000,00 гривень; 4)відповідно до змісту укладеного між [PERSON] та [PERSON] 28.01.2003 року договору дарування, перший подарував, а друга прийняла у дар житловий будинок, який розташований за адресом: [ADDRESS] ,- й право власності обдарованої зареєстровано в Малому комунальному підприємстві технічної інвентаризацій в той же день; 5) виконуючи ухвалу Харківського районного суду Харківської області, постановлену 19.02.2003 року, примусово, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції Матюшенком Я. О. 21.02.2003 року проведено опис та арешт майна [PERSON] , про що складено відповідний Акт щодо рухомого майна, яке знаходиться за місцем мешкання того: [ADDRESS] ,- в кількості 14 предметів на загальну суму 7340 гривень, а також прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження стосовно усього майна [PERSON] із забороною здійснювати відчуження будь-якого належного йому майна; 5)17.12.2007 року о 10:44:22 годин державним реєстратором Нововодолазької нотаріальної контори на підставі постанови, виданої 21.02.2003 року Відділом державної виконавчої служби, зареєстрований арешт нерухомого майна, розташованого за адресом: [ADDRESS] (реєстраційний номер обтяження 6238702); 6)примусове виконання постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Нововодолазького районного управління юстиції про арешт майна боржника та заборони його відчуження від 21.02.2003 року закінчено відповідною постановою державного виконавця, прийнятою 24.02.2003 року; 7)Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містить інформацію щодо обтяження із реєстраційним № 6238702, зареєстроване 17.12.2007 року Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови відділу державної виконавчої служби від 21.02.2021 року відносно житлового будинку, розташованого за адресом: [ADDRESS] ,- власником якого є [PERSON] ; 8)станом на 23.09.2017 року [PERSON] сплатив [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5228,00 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 гривень; 9)рішенням суду, ухваленим 03.06.2003 року, майно, яке належить [PERSON] , а саме: телевізор, два дивана, два крісла, мебельну стінку, шифоньєр, трельяж, стіл - тумбу, телефон, сервант, прихожу, кухонний куточок, витяжку, - звільнено з під арешту; 10)станом на 13.04.2017 року в Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутнє жодне виконавче провадження, за яким стороною (стягувачем або боржником) є [PERSON] . Відтак, на час розгляду справи судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресом: [ADDRESS] ,- який обтяжений заборонами, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, накладений в межах забезпечення виконання [PERSON] деліктних зобов`язань по відношенню до [PERSON] , що станом на 23.09.2017 року виконані у повному обсязі. Зважаючи на таке, суд убачає наявність порушення права позивача на мирне володіння майном, обумовлене приписами статті 1 Першого проколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, разом із Протоколами до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу Української РСР № 1540-VI від 18.07.1963 року (із змінами та доповненнями), Кримінально-процесуального кодексу України, № 1001-05 від 28.12.1960 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про власність» № 697-ХІІ від 07.02.1991 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХІV від 21.04.1999 року (із змінами та доповненнями), постановами Великої Палати Верховного Суду, прийнятими 30.05.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/7794/16-ц (провадження № 14-133цс18), 22.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) і 15.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 372/2904/17 (провадження № 14-496цс18), а також правовою позицію, сформульованою Верховним Судом України 15.05.2013 у своїй постанові, прийнятій в межах справи № 6-26цс13, підстав для відступу від якої Велика Палата Верховного Суду не знайшла. Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (пункт 2 рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року у справі № 9-зп). Частина 2 статті 129 Основного Закону нашої держави визначає засади судочинства, однією з яких (пункт 3 вказаної частини) є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Цивільний кодекс України у своїх статтях 1 та 2 регламентує, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є фізичні та юридичні особи. За змістом статей 15 і 16 цього кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового інтересу. Відтак, право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших прав, визначених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до її статті 13 повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені статтею 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Також частиною 1 статті 182 цивільного кодифікованого закону України зазначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Тобто, право власності на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його виникнення, і є офіційним визнанням державою такого права. Аналогічний висновок за своїм змістом міститься й у сформульованій правовій позиції Верховного Суду України, висловленої у своїй постанові від 13.06.2012 року при розгляді справи № 6-54цс12 та обов`язкової для застосування усіма судами нашої держави. Так, відповідно до приписів законодавства, чинного на час укладення подружжям [PERSON] договору дарування житлового будинку, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- тобто станом на 28.01.2003 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникало з моменту передання речі, якщо інше не було передбачено законом або договором. Переданням визнавалось вручення речей набувачеві (стаття 128 Цивільного кодексу Української РСР). Також, приписами статті 13 Закону України «Про власність» обумовлено, що об`єктами права приватної власності були жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Тобто, з огляду на зміст частини 2 статті 12 цього Закону громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Тобто, уклавши договір дарування з [PERSON] , зареєструвавши його в бюро технічної інвентаризації та отримавши житловий будинок із надвірними спорудами у власне володіння, [PERSON] набула на нього права власності. Крім того, спеціальні підстави законного обмеження особи в реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання в право мирного володіння майном. Зокрема, положеннями кримінально-процесуального законодавства України, чинного на час накладення арешту на майно позивача, а саме: приписами частини 1 статті 28, частини 1 статті 29, частин 1 і 2 статті 126 та пункту 7 частини 1 статті 253 Кримінально-процесуального кодексу України,- передбачалось, що особа, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, вправі при провадженні в кримінальній справі пред`явити до обвинуваченого або до осіб, що несуть матеріальну відповідальність за дії обвинуваченого, цивільний позов, який розглядається судом разом з кримінальною справою. При наявності достатніх даних про те, що злочином завдана матеріальна шкода, орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов`язані вжити заходів до забезпечення цивільного позову. Забезпечення цивільного позову провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрювано або осіб, які несуть за законом відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось. Майно, на яке накладено арешт, описується. Питання про заходи щодо забезпечення цивільного позову, зокрема, вирішує суддя, прийнявши рішення про призначення справи до судового розгляду. Зважаючи на таке, вказаний захід застосовувався судом тимчасово на період судового розгляду для забезпечення цивільного позову. Отже, внаслідок погашення зобов`язань за таким позовом втрачається легітимна мета арешту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Таким чином, після припинення кримінальної процедури та процедури виконання вироку суду щодо цивільного позову, відповідне втручання фактично набуло свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, так як утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень є головним обов`язком держави з огляду на положення статті 3 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічне вбачається також із змісту частини 1 і 2 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: арешт майна (коштів боржника) застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», ухваленим 24.06.2003 року, та у справі «Рисовський проти України», ухваленим 20.10.2011 року, закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. У пункті 71 рішення, зазначеного останнім, Європейський суд з прав людини вказав, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Окрім того, приписи частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язують державного виконавця вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Водночас, відповідно до змісту пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями) арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Наведена норма повністю узгоджується з вимогами частини 1 статті 5 вказаного кодифікованого процесуального закону, на підставі якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями вказаного кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Відтак, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна, поширюються норми Кримінально-процесуального кодексу України, проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації тільки після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку в кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Тобто, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття рішення про скасування арешту майна в означеній ситуації, той кримінально-процесуальний кодекс не передбачав. Отже, наявність на цей час арешту майна позивача стає публічним обтяженням її права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, й втрачена можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінально-процесуальними відносинами. Однак, суд не має сумнівів щодо безпідставних реєстраційних дій щодо обтяження шляхом накладення арешту на майно позивача, а тому ризик таких дій державного органу покладається на саму державу. Зважаючи на таке, суд упевнений, що оскільки під час винесення 21.02.2003 рокупостанови державним виконавцем про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, власником спірної нерухомості у виді житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- є позивач, то її позовні вимоги є обґрунтованими. За таких умов суд бере до уваги, що частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також, частинами 1 - 3 статті 319 цього ж нормативно-правового кодифікованого акту України обумовлено, що власник володіє, користується та розпоряджується майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пункта3 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу таким способом як припинення дії, яка порушує право. Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором. Отже, єдиним законним засобом захисту порушеного права [PERSON] є зняття раніш накладеного арешту саме у судовому порядку, так як вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до приписів частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, яка мовить про те, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Крім того, частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відтак, приписами частин 1 та 2 статті 386 Цивільного кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). В той же час пункт 1 вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз`яснив, що за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174 і 539 Кримінального процесуального кодексу України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Також згідно з пунктами 5 та 6 вказаної Постанови у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то скарга на його дії підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», що пред`являється за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність). Водночас, зі змісту статті 391 Цивільного кодексу України убачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відтак, за положеннями статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і безпосередньо досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення її позову шляхом зняття арешту, накладеного на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресом: [ADDRESS] ,- реєстраційний номер обтяження - 6238702, зареєстровано 17.12.2007 року за № 6238702 Нововодолазькою державною нотаріальною конторою на підставі постанови № 051304 від 21.02.2003 року відділу державної виконавчої служби (додаткові дані - архівний номер: 3964591HARKOV112, архівна дата: 25.02.2003, дата виникнення: 25.02.2003, № реєстру: 12, внутр. № 4901FC3A23F436303D54). Окрім того, суд також зазначає, що ухвалюючи рішення, він ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанови Великої Палати Верховного суду, прийняті: 30.05.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 640/7794/16-ц (провадження № 14-133цс18); 22.08.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) і 15.05.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 372/2904/17 (провадження № 14-496цс18), а також правовою позицію, сформульованою Верховним Судом України 15.05.2013 у постанові, прийнятій в межах справи № 6-26цс13, підстав для відступу від якої Велика Палата Верховного Суду не знайшла. Суд також констатує, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає компенсації (відшкодування) понесених нею і документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved