Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

15 вересня 2015 року до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаною позовною заявою звернувся представник ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач, в обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 08 жовтня 2007 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та фізична особа [PERSON] уклали кредитний договір. Відповідно до якого Відповідач отримав кредит у розмірі 2060,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення що відповідає строку дії картки. Відповідач станом на 30.09.2015 року має заборгованість у сумі 5 964,24 грн. 08.02.2016 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява від позивача, в якій було конкретизовано позовні вимоги та зменшено їх розмір до 5\~793,22 грн. Дана сума являється заборгованістю за процентами за користування кредитними коштами. Представник позивача у судове засідання не зявився, надавши заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечила позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що вона дійсно укладала угоду про отримання кредиту. За наявності коштів здійснювала його погашення. Про прийняте рішення 07 лютого 2013 року Миргородським міськрайонний судом вона не знала. Погашення зобовязання за прийнятим рішенням в ході примусової процедури виконання рішення здійснила її сестра. Представник відповідачки, адвокат [PERSON], також заперечив позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] з наступних підстав. Так представник вказав, що відповідно до п. 8, п.п. 8.5 Умов та правил надання банківських послуг Миргородський міськрайонний суд не повноважний розглядати дану справу. Термін дії кредитного договору між позивачем та відповідачкою закінчився 09.11.2009 року разом із закінченням терміну дії банківської картки, а тому просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Окрім того представник вказав на те, що постановлення рішення суду про стягнення боргу та в подальшому його примусове повне виконання являється підставою для припинення зобовязання між сторонами. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши письмові докази по справі, надані сторонами на засадах змагальності і диспозитивності, проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Дана справа підступна Миргородському міськрайонному суду, так як статтю 112 ЦПК України, яка визначала можливість встановлення договірної підсудності, виключено на підставі Закону № 2453 від 07.07.2010 року . Судом встановлено, що згідно укладеного договору без номеру від 08.10.2007 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та фізична особа [PERSON], уклали кредитний договір. Відповідно до якого відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та позивачем договір, що підтверджується його підписом у заяві (а.с.8). Відповідач отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.8) П. 3.2, п.3.3. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. (а.с.11). При укладанні Договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 9.12 п. 9 . Умов та правил надання банківських послуг кредитний договір між сторонами діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на той же строку. Так як сторонами не надано суду доказів припинення договору суд вважає його дійсним по теперішній час, і позивачем не пропущено строків позовної давності щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користуванням кредитом, так як відповідачка 10.02.2011 року та 30.01.2013 року здійснила погашення заборгованості по кредитному договору на суму 90 грн. та 3370 грн., що відповідно статті 264 ЦК України стало підставою для переривання строку позовної давності та обрахунок якого починався заново. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Висновками Верховного Суду України, викладеними в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2015 р. визначено, що позикодавець відповідно до ст. 1048 зазначеного Кодексу має право отримати проценти від суми позики, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 квітня 2015 р. у справі № 6-37цс15). Виходячи із комплексного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 р. у справі № 6-1206цс15). Враховуючи вищевикладене, виконання свого зобовязання відповідачкою в ході примусового виконання рішення суду від 07 лютого 2013 року про стягнення заборгованість по договору не припинило правовідносин сторін по кредитному договору та не звільняє її від сплати відсотків нарахованих в період неналежного виконання зобовязання. У порушення зазначених норм закону та умов договору, Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав та станом на 30.09.2015 року має заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом в сумі 5793 грн. 22 коп. Умови Договору Відповідачем порушені, про що свідчить розрахунок, наданий позивачем (а.с.5-а.с.7). На підставі вищевикладеного з Відповідача, [PERSON], необхідно стягнути на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 5 793,22 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Понесені позивачем судові витрати в розмірі 1218.00 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене

Outcome: approved