Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

15 травня 2018 року заявник [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що 12 листопада 2016 року в м. Донецьку Донецька область померла його дружина [PERSON], [INFO], уродженка м. Пенза, причина смерті рак яєчника. Для державної реєстрації факту смерті та отримання свідоцтва про смерть заявник звернувся до Добропільського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, однак йому було відмовлено, оскільки предявлений документ для підтвердження факту смерті виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та рекомендовано звернутися до суду. Заявник [PERSON] в судове засідання не зявився, як вбачається з наданої до суду заяви просить розглянути його заяву про встановлення факту смерті без його участі в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, начальник відділу надала до суду заяву про розгляд справи без присутності представника відділу ДРАЦС, рішення просить винести на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Пунктом 13 Постанови пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», розяснено, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується долученою копією паспорта серії ВА № 597816 виданий Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 21.02.1997 року та перемістився з тимчасово окупованої території та на теперішній час мешкає за адресою: Донецька область м. Білозерське, вул. Східна, 16/24, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 19.04.2018 року. Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження» (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2018 р. № 79-р) м. Донецьк Донецької області віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЖЕ № 495122 від 25.12.1984 року, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] є чоловіком [PERSON] (померлої). З долученого до матеріалів справи лікарського свідоцтва про смерть № 268 від 14.11.2016 року, яке було видано КЗ «Центр первинної медичної допомоги № 3 м. Донецька», [PERSON], [INFO] померла 12 листопада 2016 року в м. Донецьку Донецька область. З долученої до матеріалів справи копії довідки про причину смерті № 268 від 14 листопада 2016 року виданої КЗ «Центр первинної медичної допомоги № 3 м. Донецька», [PERSON], померла 12 листопада 2016 року у віці 69 років, причина смерті рак яєчника. До матеріалів справи заявником була долучена копія паспорта померлої серії ВА № 597815 виданий Калінінським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 21.02.1997 року, згідно якої [PERSON], [INFO], уродженка м. Пенза на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті начальника Добропільський районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.04.2018 року №15.32-1094, вбачається, що заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 12.11.2016 року в м. Донецьк Донецької області, оскільки заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Також на підтвердження факту смерті [PERSON] до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про смерть ДНР № 045355 від 16.11.2016 року, копія виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 5005 хірургічного відділення № 1 м. Донецька, копія свідоцтва про поховання на кладовищі «Мушкетові» м. Донецька та фотознімки з місця поховання. Листом начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21.05.2018 року № 15.32-5/1379 повідомлено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян за період з 12.11.2016 року по 21.05.2018 року, актовий запис про смерть [PERSON], [INFO] не виявлено. Вказане лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть видані цивільними закладами м. Донецька Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть та свідоцтво про смерть, які видані установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 12 листопада 2016 року в м. Донецьк Донецької області та дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразка України. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання .

Outcome: approved