Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

15.05.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Із позову вбачається, що 27.08.2002 року позивачка зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. Від шлюбу з відповідачем вони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачкою. Дитина знаходиться на утриманні позивачки, відповідач проживає окремо та добровільно не допомагає дитині. Відповідач нікому іншому аліменти не сплачує, не працевлаштований офіційно. Просить стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1500 гривен щомісяця з 15.05.2014 року й до досягнення дитиною повноліття. У судовому засідання позивачка суду пояснила, що вона працює та проживає разом з сином. Відповідач вже на протязі 2 місяців не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини. Аліменти у розмірі 1500 гривень на місяць вона визначила за думкою адвокату. Тому просить суд задовольнити її вимоги у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав частково, пояснивши в судовому засіданні, що він не заперечує свого батьківського обов'язку матеріально утримувати свого неповнолітнього сина, він згодний виплачувати аліменти на його утримання, але у меншому, чим визначено позивачкою, розмірі. Він за домовленістю з позивачкою щомісяця добровільно сплачував грошові кошти по 600 грн., потім у зв'язку зі зміною його матеріального положення та у зв'язку з тим, що він не працює, то на протязі двох місяців він не сплачує аліменти. На теперішній час він не має постійного місця роботи, на життя заробляє тимчасовими заробітками. На його утримання інші неповнолітні діти чи непрацездатні особи не перебувають. Стан його здоров'я задовільний. Тому просить позовні вимоги позивача задовольнити частково та стягнути з нього на користь позивачці на утримання дитини аліменти у розмірі 600 гривень. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, вислухавши думку сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 27.08.2002 року. (а.с. 3) Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини у позивача та відповідача від шлюбу народилася дитина - син [PERSON], [INFO] (а.с. 3), який на теперішній час проживає разом з позивачкою. Згідно копії трудової книжки відповідач не працевлаштований з 12.03.2014 року (а.с. 10 - 12). Договір про сплату аліментів на дитину між сторонами не укладався. Домовленості між батьками щодо способу утримання дітей та порядку сплати аліментів на теперішній час не досягнуто. Вищенаведені обставини визнані сторонами в судовому засіданні, тому у відповідності з частиною 1 статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню у справі. Відповідно до положень частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в частині 2 статті 51 Конституції України і статті 180 Сімейного кодексу України. У випадку ухилення батьків від виконання цього обов'язку, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька й (або) у твердій грошовій сумі (ст. 181 СК України). Відповідно до частини 1 статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За змістом частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Правова природа аліментів у розумінні норм глави 15 СК України є такою, що з одного боку вони є правом, а з іншого - обов'язком, і надаються тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина. За правилами статті 182 СК України та пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач проживає окремо від неповнолітньої дитини. Він не має постійного місця роботи, має нерегулярний і мінливий заробіток. Фактичний розмір отриманих відповідачем тимчасових доходів будь-якими належними доказами по справі не підтверджено. Стан здоров'я відповідача задовільний, на його утриманні інші неповнолітні діти та непрацездатні особи не перебувають. Передбачених законом підстав для звільнення [PERSON] від обов'язку утримання дитини судом не встановлено. Представлені відповідачем докази та наведені ним у судовому засіданні доводи не позбавляють його обов'язку утримувати неповнолітнього сина. Враховуючи викладене, суд визнає, що [PERSON] не виконує у повному обсязі передбачені сімейним законодавством батьківські обов'язки з утримання дитини, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є обґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд також приймає до уваги положення статті 7 Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VІІ «Про Державний бюджет України на 2014 рік», згідно якої з 1 січня поточного року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, становить: на дитину віком від 6 до 18 років - 1286 грн. Прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів для харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг) необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України від 15.07.1999 р. № 966-ХІV «Про прожитковий мінімум»). Проаналізувавши встановлені по справі фактичні обставини, оцінивши наведені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності і взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що визначений позивачкою розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на місяць не відповідає встановленим фактичним обставинам по справі та перевищую матеріальні можливості відповідача, тому, враховуючи вищенаведене, визначає [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі - 600,00 грн. на місяць, що з урахуванням передбаченого законодавством обсягу майнового обов'язку матері, відповідає забезпеченню необхідних і розумних потреб дитини. Відповідач не надав суду належних, переконливих доказів неможливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. Між тим, вимоги позивачки щодо визначення в судовому рішенні аліментів на неповнолітню дитину у мінімальному розмірі - не менш, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не підлягають задоволенню, оскільки суперечать положенням частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України. Відповідно до вимог частини 1 статті 79 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць, згідно вимогам статті 367 ЦПК України, підлягає негайному виконанню. Позивача, на користь якого ухвалене судове рішення, у встановленому законом порядку звільнено від сплати судових витрат при зверненні до суду, тому відповідно до положень частини 3 статті 88 ЦПК України при постановленні рішення вони підлягають стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial