Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

15 серпня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд, стягнути з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальних збитків, заподіяних пошкодженням майна 2010 грн. та моральну шкоду 1000 грн., мотивуючи це неприязними стосунками, які склались між сторонами, які виникли з приводу спору про земельну ділянку, на межі якої він побудував огорожу з шиферу, частину якої демонтував відповідач, вважаючи незаконною вказану огорожу. 15.01.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з заявою про уточнення позовних вимог, в якій збільшив вимоги про стягнення моральної шкоди з 1000 грн. до 5000 грн. і у прийнятті якої до розгляду було відмовлено судом та повернуто позивачеві на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України у зв'язку неподанням до суду позивачем належних документальних доказів направлення такої заяви та доданих до неї документів відповідачу, про що зазначається у рішенні суду. У зв'язку з чим, судом розглядаються позовні вимоги [PERSON] в первісній редакції позову від 15.08.2016 р. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свій позов в редакції від 15.08.2016 р. та просив його задовольнити. Представниця відповідача позов не визнала повністю, з підстав його безпідставності і необґрунтованості, з мотивів, викладених у письмових запереченнях на позов, в якому, крім іншого, просила суд, застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин, пропущений позивачем з 2009 р. без поважних причин і відсутністю заяви на його поновлення. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно ст. 22 ЦК України - особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 1167 ЦК України - моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами до пункту 9, внесеними постановою від 25.05.2001 р. № 5) - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Стаття 1192 ЦК України передбачає - з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 22.02.2006 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.06.2006 р. - позов [PERSON] задоволений частково, зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні належною їй на праві власності земельною ділянкою площею 0,137 га по [ADDRESS], звільнити від огорожі та будівельних матеріалів, самочинно зайняту ним земельну ділянку загального користування площею 0,008 га з боку [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду 300 грн. та судові витрати 17 грн., а всього 317 грн., в задоволені решти позову відмовлено (а.с. 98-99). Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.01.2009 р., яке набрало законної сили 23.01.2009 р. - позов прокурора Овідіопольського району Одеської області в інтересах держави в особі управління з використання та охорони земель в Одеській області до [PERSON], Сухолиманської с/р, 3-тя особа Новодолинська с/р про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку - задоволено та визнано недійсним державний акт серії [NUMBER] виданий на ім'я [PERSON] про право власності на земельну ділянку площею 0,137 га за адресою : [ADDRESS] (а.с. 12). Крім цього, рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.05.2010 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.09.2010 р. - в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення меж земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено (а.с. 100-102). Вищевказаним рішенням було встановлено, що постановою УІМ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 03.11.2009 р., у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст.ст. 121-125,296 КК України, в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] - відмовлено. Постановою ст.о/у ОУР Великодолинського СВМ Овідіопольського РВ ГУМВС України в Одеській області від 04.11.2009 р. було знову відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], оскільки 10 листів шиферу та металеві труби (предмет даного позову) не були вкрадені та знаходяться на земельній ділянці [PERSON], а між останнім та [PERSON] має місце цивільно-правові відносини (а.с. 5,10,36-39). В подальшому, на підставі рішення Новодолинської с/р Овідіопольського району Одеської області від 27.12.2011 р. № 184-IV - [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1348 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] (а.с. 97). Суд встановив, що [PERSON] (дружина відповідача) є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою : [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 13.12.2006 р. виданого на підставі рішення виконкому Новодолинської с/р від 23.11.2006 р. № 128 (а.с. 95,96). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.11.2014 р. - задоволено апеляційну скаргу [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], рішення Овідіопольського райсуду Одеської області від 20.06.2013 р. скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] задоволено частково, зобов'язано [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у користуванні земельною ділянкою шляхом звільнення її частини, зайнятою з боку [PERSON] углиб земельної ділянки [PERSON] на 3,06-3,10 м., в іншій частині позову відмовлено, стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір 121 грн. (а.с. 105-108). Суд встановив, що між сторонами дійсно склались довготривалі неприязні стосунки з приводу спору про земельну ділянку, що підтверджується вищенаведеними рішеннями судів двох інстанцій. В своєму позові [PERSON] стверджує, що внаслідок неприязних стосунків з приводу земельної ділянки, на межі якої він побудував огорожу з шиферу, частину якої нібито самовільно і незаконно демонтував [PERSON], вважаючи огорожу незаконною. Однак, суд встановив, що відповідач проживає за адресою : [ADDRESS] в будинку, який, як було вказано вище, належить на праві власності його дружині [PERSON], як і належить їй земельна ділянка, площею 0,1348 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою : [ADDRESS] (а.с. 95-97). Також, суд з'ясував, що згідно даних державного акту, [PERSON] не є суміжним землекористувачем з ділянкою [PERSON], тобто його земельна ділянка не межує з ділянкою останнього, що підтверджується вищенаведеним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 25.05.2010 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.09.2010 р. - в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про встановлення меж земельної ділянки, стягнення матеріальної та моральної шкоди, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено, і яким були встановлені факти відсутності з боку [PERSON] крадіжки та заподіяних збитків демонтажем огорожі з боку відповідача ще в 2009 р., а також було встановлено відсутність доказів неправомірних дій відповідача по відношенню до позивача та будь-якої спричиненої йому моральної шкоди (а.с. 100-102). В даній справі, судом також не було встановлено жодних фактів самовільного демонтажу відповідачем огорожі із шиферу, який встановив позивач, і які не підтверджуються належними та допустимими доказами по справі, яких не надав суду позивач. При чому, квитанція на придбання шиферу та труби на загальну суму 2010 р. від 12.12.2007 р., надана позивачем до свого позову - може лише підтверджувати факт придбання позивачем вищевказаних будівельних матеріалів, що не заперечувалось представницею відповідача, однак жодним чином не свідчить про незаконно демонтовану відповідачем [PERSON] частини огорожі, як стверджує позивач, а тому до уваги судом, як належний та допустимий доказ не приймається. Таким чином, позивачем, у будь-який спосіб - не було доведено суду факт протиправних дій з боку відповідача по незаконному демонтажу останнім частини огорожі і нібито спричинення відповідачем - позивачу матеріальної шкоди на повну вартість пошкодженого шиферу і труби у розмірі 2010 грн., а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити, як безпідставному і необґрунтованому. На думку суду, слід також відмовити в задоволенні позову і в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 1000 грн., яку начебто спричинив йому відповідач своїми протиправними діями з посиланням на те, що відповідач перешкоджає його родині у володінні, користуванні та розпорядженні його земельною ділянкою, що порушує спокій і спричиняє душевні хвилювання родини [PERSON], так як будь-яких протиправних дій з боку відповідача по відношенню до позивача, як було вказано вище, судом не встановлено, враховуючи, що між сторонами склались довготривалі і існуючі на сьогодні неприязні відносини, що підтверджується вищенаведеними рішеннями судів з приводу цивільно-правових відносин щодо меж земельних ділянок. Позивач, мотивуючи розмір моральної шкоди посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 26.11.2014 р. Однак, з вказаного рішення вбачається, що звертався позивач до суду не своїх інтересах, а від імені та в інтересах свого онука [PERSON], так як саме його земельна ділянка межує з земельною ділянкою, яка належить навіть не відповідачу, а його дружині, про що було вказано вище, і саме з приводу цієї земельної ділянки між сторонами виникали спори. Однак, жодних позовних вимог в даному провадженні до дружини відповідача [PERSON] - [PERSON] позивачем не заявлялось і судом не розглядалось, а отже суд дійшов висновку, що будь-яких порушень позивача, як землевласника з боку відповідача порушено не було, а тому і вимагати стягнення моральної шкоди в даному випадку, позивач не може. З огляду на довго триваючі вищевказані судові провадження та рішення судів двох інстанцій в період з 2006 р. по 2014 р. включно з приводу меж земельних ділянок та усунення перешкод у користуванні земельних ділянок як з боку позивача, так і з боку відповідача, за їхніми позовами, а також з приводу огорожі між земельними ділянками, суд вважає, що позивачем не було пропущено строк позовної давності, який просила застосувати представниця відповідача, як одну з підстав відмови у позові, і у задоволенні позову слід відмовити не через пропуск позивачем строку позовної давності, передбачений ст.ст. 256,257,261 ЦК України, а через безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Outcome: dismissed