Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

16 грудня 2019 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , Слов`янська міська рада, про визнання права користування житловим приміщенням та визнання права на реєстрацію місця проживання. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 20 серпня 2018 року Ѕ частка квартири [ADDRESS] належить її матері [PERSON] ј частка належить її бабусі [PERSON] На ј частку вищезазначеної квартири свідоцтво про право на спадщину за законом ще не видано, спадкоємиця якої є [PERSON] . У травні 2018 року позивачка зі своєю матір`ю та бабусею вселилися у квартиру, та з моменту свого вселення стали проживати однією сім`ю. В зазначеній квартирі позивачка проживає по теперішній час, яка є її єдиним і постійним місцем проживання, куди вона перевезла свої особисті речі так як не має іншого житла. Зазначає, що вона є інвалідом другої групи, для отримання пенсії по інвалідності їй потрібно мати місце реєстрації. В жовтні 2019 року її мати звернулася до відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради для реєстрації позивачки у даній квартирі, але відділ з ведення реєстраційного обліку відмовив, у зв`язку з тим, що немає згоди співвласника [PERSON] .. Рішенням суду від 06 травня 2019 року [PERSON] визнана безвісно відсутньою. [PERSON] свідоцтво про право на спадщину не отримала, а державний нотаріус Алперіна О. Ю. на звернення іншого спадкоємця [PERSON] щодо встановлення опіки над майном, обмежилася загальною відповіддю, будь-яких нотаріальних дій щодо звернення не здійснила. У зв`язку з викладеним, позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким визнати за нею право на користування квартирою та права на реєстрацію в квартирі [ADDRESS] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , яка діє на підставі ордеру серії АА № 110448 від 16 грудня 2019 року та договору про надання правової допомоги та представництва інтересів від 28 листопада 2019 року не з`явилися, до суду подали заяву з проханням розгляд справи провести у їх відсутності. Позовні вимоги просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися, до суду подали заяву з проханням розгляд справи провести у їх відсутності. Не заперечували проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Слов`янської міської ради в судове засідання не з`явився, до суду подав заяву з проханням розглянути справу без участі представника відділу. Рішення просить винести на розсуд суду, з урахуванням наявних у справі матеріалів. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 10 січня 2020 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 23 квітня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 серпня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори Алперіною О. Ю. зазначено, що на ј частку спадкового майна квартири [ADDRESS] видано [PERSON] , на ј частку спадкового майна квартири [ADDRESS] не видано, на Ѕ частку спадкового майна квартири [ADDRESS] видано [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135145428 від 21 серпня 2018 року власником ј частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 53028713 від 20 серпня 2018 року спадкоємцем спадкового майнаквартири [ADDRESS] після [PERSON] , який помер [INFO] є [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20 серпня 2018 року посвідченого Алперіною О. Ю. державним нотаріусом Першої слов`янської державної нотаріальної контори, що на підставі заповіту, посвідченого Причепою В.Р. державним нотаріусом Першої Слов`янської державної нотаріальної контори Донецької області, 24 січня 2013 року, зареєстрованого в Реєстрі за № 1-24 спадкоємцем квартири [ADDRESS] [PERSON] , 1960 року народження, який помер [INFO] є його рідна сестра [PERSON] [INFO] , спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з Ѕ частки (а.с. 8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 135145827 від 21 серпня 2018 року власником Ѕ частки квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно ВДРАЦС по м. Слов`янську Слов`янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області 22 серпня 2019 року [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю записана [PERSON] (а.с10). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 62, 05 червня 1996 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] , після укладення шлюбу позивачці присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с. 11). Відповідно до технічного паспорту КП «Бюро технічної інвентаризації» № 12365, квартира [ADDRESS] є посімейного, спільного заселення на п`ятому поверсі, дев`яти поверхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 33,0 кв.м., загальною площею квартири 55,1 кв.м.. (а.с.12-13). Згідно із актом складеного керівником комітету мікрорайону «ЖЕУ №3» від 22 листопада 2019 року, виданого [PERSON] про те, що вона фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 02 жовтня 2018 року і по теперішній час, про що підтверджують свідки - сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 06 травня 2019 року [PERSON] , [INFO] визнано безвісно відсутньою (а.с.15). Згідно із актом складеного керівником комітету мікрорайону «ЖЕУ № 3» від 01 листопада 2019 року, виданого [PERSON] про те, що [PERSON] , 1991 року не проживає за адресою: [ADDRESS] з 2015 року і по теперішній час, вважається за рішенням суду безвісно відсутньою, про що підтверджують свідки - сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 1- ААА № 401240 від 27 січня 2011 року, [PERSON] , [INFO] є інвалідом другої групи безстроково (а.с.3). Відповідно до листа відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб Слов`янської міської ради № 22-13/83 від 24 жовтня 2019 року, [PERSON] повідомлено, що у зв`язку з відсутністю у [PERSON] зареєстрованого в установленому порядку права власності на відповідне житло, реєстрація місця проживання даної особи повинна здійснюватися за згодою співвласників житла та запропоновано звернутися до нотаріуса з заявою про встановлення опіки над майном особи зниклої безвісті(а.с. 17). Відповідно до листа Першої Слов`янської державної нотаріальної контори № 247/01-16 від 05 лютого 2020 року, [PERSON] було повідомлено, що станом на 05 лютого 2020 року нею не надано нотаріусу відповідних документів, в тому числі довідки про останнє місце проживання громадянки Російської Федерації [PERSON] та про належність їй будь якого майна (а.с.18). Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно із ст. 6 зазначеного закону громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Згідно із п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 року, встановлено, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності, на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачкою [PERSON] до суду було подано письмову заяву, зі змісту якої видно, що остання позов визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідачки у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки з огляду на їх законність та обґрунтованість. Аналіз чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що вирішення питання про реєстрацію місця проживання особи в житловому приміщенні залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням (відсутність такого права, втрата права користування). В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка вселилася до спірної квартири як дочка [PERSON] та онука [PERSON] і член їх сім`ї, які є співвласниками квартири [ADDRESS] . Зважаючи на вищенаведені встановлені судом обставини та відповідні норми чинного законодавства, вселення позивачки до спірної квартири є правомірним, що дозволяє дійти висновку про наявність у позивачки права на користування спірною квартирою. При цьому суд звертає увагу, що відповідачка та третя особа [PERSON] проти визнання за нею права користування спірною квартирою та відповідно реєстрації місця проживання позивачки в спірній квартирі не заперечували. Судом достовірно встановлено, що співвласниця [PERSON] відповідно до рішення суду визнана безвісно відсутньою за своїм постійним місцем проживання квартири [ADDRESS] . У зв`язку з цим, позивачка позбавлена можливості зареєструвати у встановленому законом порядку місце свого проживання і виконати вимоги ст. 6 ЗУ ««Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». З огляду на викладене у суду також відсутні будь-які дані, що задоволення позову призведе до порушень прав співвласника [PERSON] .. У зв`язку з цим, суд вважає за можливе визнати за позивачкою право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право на реєстрацію місця проживання у вказаній спірній квартирі. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», що передбачає пільги щодо сплати судового збору, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема особи з інвалідністю I та II груп. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом ч. 6 згаданої статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З врахуванням вказаних положень можна дійти висновку, що у поняття судових витрат, вказаних у ч. 6 ст. 141 ЦПК включається також і судовий збір. Наведене положення узгоджується також із частиною другою вказаної норми, де на відміну від частини шостої йдеться про «інші судові витрати». За таких обставин, слід дійти висновку, що у разі звільнення від сплати судових витрат, у тому числі судового збору, сторони, на користь якої ухвалено рішення, то з протилежної сторони стягуються витрати, які були понесені іншими особами, а решта компенсується за рахунок держави. Таким чином, враховуючи, що позивачка є звільненою від сплати судового збору при зверненні до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів, а позов судом задоволений у повному обсязі, то підстав для стягнення судового збору з відповідача в дохід держави у суду не має, оскільки за вимогами ч. 6 ст. 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави. Такий висновок суду також узгоджується із нормами, передбаченими ч. 1 ст. 142 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved