Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

15 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до колишнього начальника Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на неналежне виконання своїх обов`язків слідчими Хмельницького відділу поліції під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016240010002040 за ч.1 ст.190 КК України та необґрунтованого його закриття, про що слідчим 08 грудня 2018 року було винесено відповідну постанову. Відповідна постанова не була направлена заявнику, чим порушеного його права. Заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що внаслідок неправомірних дій під час досудового розслідування він, перебуваючи на лікування отримав стрес, був вимушений вживати заходів для відновлення свого порушеного права. 05 листопада 2021 року до суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , в якому він у задоволенні позову [PERSON] просив відмовити з тих підстав, що порядок відшкодування шкоди врегульований Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Судовими рішення не було встановлено неправомірність дій працівників поліції. Заподіяння моральної шкоди жодними доказами не підтверджено, причинний зв`язок між діями працівників поліції та наслідками не встановлено. 11 травня 2021 року представник третьої особи ГУНП в Хмельницькій області надіслав до суду пояснення, в який у задоволенні позову просив відмовити у зв`язку із його необґрунтованістю. Позивач, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, будучи повідомленим в установленому законом порядку. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено що 21 березня 2016 року ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду було зобов`язано керівника органу досудового розслідування Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідно до заяви, яка подана [PERSON] від 12 січня 2016 року. 07 квітня 2016 року зазначену ухвалу було виконано, та порушено кримінальне провадження №12016240010002040 за ч.1 ст.190 КК України. 05 травня 2016 року старшим слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року у задоволенні скарги [PERSON] на постанову про закриття кримінального провадження було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2017 року було скасовано ухвалу слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 21 лютого 2017 року та скасовано оскаржувану постанову, а справу направлено керівнику досудового розслідування СВ Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області. 02 травня 2018 року ГУНП в Хмельницькій області надіслало повідомлення [PERSON] про початок досудового розслідування. 08 грудня 2018 року старшим слідчим Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області Пустовим О.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №12016240010002040 за ч.1 ст.190 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, тобто у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 14 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду із скаргою на бездіяльність службових осіб ХВП ГУНП в Хмельницькій області, про те з ухвали слідчого судді від 26 жовтня 2020 року довідався про те, що кримінальне провадження було закрито на підставі постанови слідчого від 08 грудня 2018 року. Обґрунтовуючи підстави позову [PERSON] посилався на те, що працівниками поліції неналежним чином виконувалися обов`язки, оскільки вони відмовлялися порушувати кримінальне провадження за його заявою і зробили це тільки після винесення Хмельницьким міськрайонним судом відповідної ухвали від 21 березня 2016 року, в подальшому позивач звертався за захистом своїх прав у зв`язку із неналежним проведенням судового розслідування та закриттям кримінального провадження, ці обставини були встановлені ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 грудня 2017 року, якою постанову про закриття кримінального провадження було скасовано, неповнотою досудового розслідування, неналежним виконання працівниками поліції своїх службових обов`язків, а також неповідомленням позивача, як заявника про закриття кримінального провадження та винесення 08 грудня 2018 року слідчим відповідної постанови. Заподіяну моральну шкоду позивач обґрунтовував нервовими переживаннями, які зазнав під час досудового розслідування. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року Справа № П/9901/370/18). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідниих органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу, або юридичну особу з якою він перебуває у трудових відносинах шкоди. Збитками (майновою шкодою) є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі(ст.22 ЦК України). Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Законом визначено механізм контролю за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового слідства при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України, звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового слідства (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. У випадку, якщо помилки посадової особи органу досудового слідства (в даному випадку слідчого) неможливо виправити в такий спосіб, такі порушення повинні вирішуватися поданням позову незадоволеної особи проти держави. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зміст вищевказаних норм ЦК України у цьому виді деліктних зобов`язань необхідно довести як наявність шкоди так і її заподіяння, причинний зв`язок внаслідок протиправного рішення дії або бездіяльності конкретно визначеної посадової особи. Факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки чинним законодавством, а саме нормами КПК України, передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження неправомірної постанови у встановленому нормами КПК України порядку, яке позивачем було реалізовано. Витрати власного часу та зусилля позивача пов`язані із здійсненням досудового розслідування, подання заяв, скарг є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є моральною шкодою в розумінні ст. 1174 ЦК України. Такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом в постанові від 28 січня 2019 року (справа № 686/7576/18), яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховувати суд при застосуванні норм права до спірних правовідносин. Згідно з роз`ясненнями п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Суд, дослідивши надані позивачем докази прийшов до висновку, що обставини, на які [PERSON] посилався як на підтвердження своїх вимог судом, не дають підстав для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Верховний Суд, неодноразово зазначав, що під час здійснення правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції повинен неухильно дотримуватися норм матеріального та процесуального права, забезпечити їх справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд справи і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ухвалення законного і справедливого рішення передбачає правильне визначення сторін у справі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16 зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованість позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи. У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів, відповідачів. Суд, зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалювати рішення, і у зв`язку із цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову. Належними особами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду і вирішення судом, і які є суб`єктами спірних правовідносин. Позивач до суду із заявами про залучення як співвідповідача державу або Головне управління національної поліції в Хмельницькій області, або заміну неналежного відповідача на належного до суду не звертався. До суду [PERSON] було подано клопотання про розгляд справи без його участі, а суд не вправі самостійно залучати інших осіб як співвідповідачів. Пред`явлення позову до неналежного відповідача також є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Судові витрати віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed