Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-04 00:00:00

16.05.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька. Свої вимоги мотивує тим, що 24.01.2014 з відповідачем зареєстрували шлюб. В період шлюбу народився син - [PERSON], [INFO]. Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 06.09.2016 року шлюб з відповідачем розірваний. З серпня 2014 року, тобто через три місяці після народження сина, їх спілкування з відповідачем припинилось. Відповідач поїхав проживати до м. Макіївки. Вона залишилась проживати у м. Волноваха, Донецької області. З серпня 2014 року відповідач жодного разу не бачив сина, не цікавиться його життям та здоров'ям, успіхами. Не приймає участі у вихованні та утриманні сина, не спілкується навіть по телефону. Між відповідачем та сином відсутній будь-який зв'язок. Вона самостійно виховую та утримую дитину. На окупованій території у м. Харцизьку залишилась проживати її мати, тобто бабуся її сина. З осені 2014 року (з шестимісячного віку) вона не бачила свого онука. Приїхати на територію України та навістити онука вона не має можливості, оскільки має поганий стан здоров'я. Вона не має можливості самостійно привезти дитину до бабусі, оскільки для виїзду за межі України дитини, необхідний дозвіл або супровід обох батьків. Крім того, на території Російської Федерації мешкає її рідна сестра, тобто рідна тітка сина, зі своєю родиною. Вона також має бажання їздити в гості до неї і вважає, що спілкування її сина з двоюрідним братом і сестрою також в інтересах її дитини. Відповідач на даний час мешкає у м. Макіївки. Вона неодноразово намагалась переконати його приїхати до м. Волноваха та оформити дозвіл на виїзд сина за межи України, що це в інтересах дитини - спілкування з рідною бабусею, ріднею, але відповідач не бажає цього робити. Аргументує тим, що він «невиїзний» з окупованої території і ризикувати своїм життям заради її прохання оформити дозвіл - не стане. Вважає, що відмова відповідача надумана, що таким чином він намагається ускладнити життя їй та дитині. Оскільки відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд їхньої малолітньої дитини за межі України, таким чином діє не в інтересах дитини, перешкоджаючи бачення сина зі своїми рідними, сам же, як батько, не приймає ніякої участі у вихованні дитини, а тому, вважає необхідним вирішити дане питання у судовому порядку. Просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну територію України в м. Харцизьк Донецької області та до Російської Федерації до досягнення дитиною віку 16 років без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, втім в позовній заяві зазначила, що просить справу розглянути без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився з невідомої суду причини, про час, дату і місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті Краматорського міського суду Донецької області. Клопотання про відкладення слухання справи від нього також не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Як слідує зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 24.01.2014 року, в шлюбі [INFO] року в них народився син [PERSON], про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до рішення Волноваського районного суду Донецької області від 06.09.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 9). Згідно довідки про склад сім'ї за № 2505 від 24.04.2018 року, дитина [PERSON] проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS] За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з ст. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Аналізуючи, наведенні вище положення закону, судом встановлено, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка звертаючись до суду з вимогами про дозвіл на виїзд за межі України дітей без супроводу та згоди відповідача, не зазначила конкретного міста Російської Федерації до яких вона має намір здійснити виїзд, а також, не зазначила конкретний проміжок часу таких виїздів на непідконтрольну територію України в м. Харцизьк Донецької області та Російської федерації. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового виїзду неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], на тимчасово непідконтрольну територію України в м. Харцизьк Донецької області та до Російської Федерації до досягнення дитиною віку 16 років без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], слід відмовити.

Outcome: dismissed