Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

16 листопада 2017 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка була передана судді, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 17 листопада 2017 року. Після отримання судом відповіді на запит у відповідності до ст. 122 ЦПК України (у редакції Закону, чинній на час вчинення процесуальної дії) щодо адреси місця реєстрації відповідача 12 грудня 2017 року, ухвалою судді від 14 грудня 2017 року у справі відкрито провадження /а. с. 19, 20, 23/. На підставі норми пункту 9 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15 грудня 2017 року), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У відповідності до частини четвертої статті 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин. Тобто спори, у тому числі і про визначення місця проживання дітей та відібрання від батька підлягають розгляду у порядку загального позовного провадження, у якому передбачено обов'язкове проведення стадії підготовчого провадження. Такі обставини зумовлені змінами у цивільному процесуальному законодавстві і не потребують постановлення на обговорення сторін та третіх осіб. У підготовчому судовому засіданні 15 березня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, долучив письмові докази до матеріалів справи /а. с. 48-60, 66/. 18 квітня представником відповідача подано до суду відзив на позов, у якому визнав факт припинення шлюбних відносин з позивачем, те, що діти [PERSON] та [PERSON] є спільними у сторін, визнав факт зміни місця проживання позивача та проживання з нею доньки [PERSON], проживання сина [PERSON] з батьком - відповідачем, зазначив, що сторонами здійснювалися спроби позасудового вирішення спору, але позивач припинила процес медіації. Заперечуючи у відзиві позов, представник відповідач вказав, що орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації є вигаданою юридичною особою (суб'єктом), тому є неналежною третьою особою, позивач не вказала, за якою адресою просить визначити місце проживання дітей, вона приховує від суду, що у липні 2017 року, після прийняття рішення про фактичне припинення спільного проживання з відповідачем та подальшого розірвання шлюбу, не отримуючи згоди іншого із батьків змінила місце проживання доньки [PERSON], розірвала усі сімейні та соціальні зв'язки дітей /а. с. 72-74/. На електронну поштову скриньку суду 14 травня 2018 року та засобами поштового зв'язку 21 травня до суду надійшов висновок Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації як представника органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] /а. с. 84-88, 89-93/. Окрім того, третя особа у справі просила розглядати справу за відсутності представника. У підготовчому судовому засіданні 29 травня 2018 року суд ухвалою, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, заяву представника позивача, подану суду 15 березня, задовольнив і ухвалив викликати в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] /а. с. 61, 147/. Також суд ухвалою від 29 травня 2018 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, задоволено клопотання сторін про долучення до матеріалів справи письмових доказів та електронний доказ /а. с. 97-118, 119-120, 121, 124-145/. Ухвалою від 18 червня 2018 року, постановленою на місці без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання, суд залишив без задоволення клопотання представника відповідача про розгляд справи у закритому засіданні /а. с. 152-153, 155/. 18 червня 2018 року, відповідно до ухвали судді, було закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд по суті /а. с. 158-159/. 03 липня 2018 року ухвалою суду виправлено допущену у першому абзаці резолютивної частини ухвали судді від 18 червня 2018 року про призначення справи до розгляду по суті у даті судового засідання /а. с. 164/. Заявлене у судовому засіданні 12 вересня 2018 року представником відповідача клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судового рішення в адміністративній справі № 826/9933/19, предметом розгляду якої є визнання протиправним та скасування висновку заступника голови Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 26 квітня 2018 року № 101-3748/03 про визначення місця проживання малолітніх дітей сторін, ухвалою суду від 12 вересня, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, залишено без задоволення /а. с. 169-172, 174/. Допитана 18 жовтня 2018 року як свідок [PERSON], яка є матір'ю позивача, надала суду покази, що спочатку стосунки сторін складалися добре, народився син. Перший конфлікт стався, коли мати відповідача вигнала сім'ю з квартири, потім вони помирилися і знову поселилися у с. Биковня. Після народження [PERSON], відносини позивача з свекрухою погіршилися, а потім вона [позивач] зізналася свідку, що чоловік її бив у присутності дітей. Вихованням дітей займалася позивач, а фінансувала сім'ю - свекруха. У 2017 році відносини позивача та відповідача у сім'ї припинилися: [PERSON] забрав ключі від квартири та вигнав її. Спочатку вони домовлялися про місце проживання дітей, але одного разу [PERSON] не віддав сина для зустрічі з матір'ю, шантажуючи дитину своїм самогубством, яке він вчинить, якщо хлопчик буде з матір'ю. Дитину проти матері настроює батько, кажучи, що вона погана, у школі стереже, не даючи бачитися. 24 серпня 2018 року [PERSON] намагався силою забрати у матері [PERSON]: була викликана поліція, у дівчинки лишилися синці, подряпини, ушиб голови, дитина дуже перелякалася, кричала, щоб мама її не віддавала, вона почала погано спати і боятися вулиці. Позивач з донькою, яка у садочок зараз не ходить, проживає в окремій кімнаті, вона працює і забезпечує себе з дитиною. Діти дуже люблять маму і один одного. Свідок вказала, що її у гості не запрошував відповідач, усі свята позивач проводила вдома у своїх батьків. Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року провадження у справі було зупинено до розгляду заяви сторони відповідача про відвід головуючого судді від розгляду справи, оскільки її було визнано необґрунтованою, котрий у подальшому залишено без задоволення ухвалою суду від 26 жовтня 2018 року, а провадження у справі 06 грудня 2018 року ухвалою судді - поновлено /а. с. 183-184, 189-190, 195/. Свідок [PERSON], який є вітчимом позивача, допитаний 29 січня 2019 року, у судовому засіданні надав покази, що після одруження протягом 5-6 років стосунки у сторін були хорошими, потім погіршилися - відповідач бив та ображав свою дружину. У 2017 році, у серпні, позивач пішла від чоловіка і стала жити з нами [своїми батьками]. 31 січня 2018 року їх шлюб розірвано. Відповідач поводив себе агресивно, вважаючи, що діти його власність, постійно ображав позивача, погрожував їй. Коли син ще відвідував садочок, відповідач там побив позивача. Протягом 2018 року відповідач чотири рази намагався викрасти [PERSON]. [PERSON] приїжджав у магазин, у якому працює позивач, і влаштовував конфлікти. З сином позивачу бачитися відповідач не дає, налаштовує дитину проти матері, постійно погрожує сім'ї, зокрема покалічити позивача, щоб вона не могла виховувати дітей, знищує майно родини позивача. До конфлікту діти поважали і любили матір. Допитана 18 жовтня 2018 року в якості свідка [PERSON], котра є колегою позивача, надала суду покази, що з листопада 2016 року вона з позивачем разом працюють. Позивач є дуже хорошою людиною, доброю, дуже любить своїх дітей. Про своє сімейне життя позивач свідкові не розказувала, але через деякий час була дуже засмученою, тоді вона сказала, що розлучається з чоловіком, якого свідок бачила, коли він приводив на роботу та забирав з роботи позивача, у подальшому, коли приїжджав на роботу та ображав позивача, він був дуже агресивним. У 2017 році позивач забрала дітей та пішла жити до матері, але [PERSON] силою забрав дітей, потім повернувши тільки доньку. Сина він не повернув, шантажуючи його суїцидом, розказував йому, що його мати «гуляща». Відповідач надсилає позивачу на телефон образливі повідомлення, він її переслідує, чекає біля роботи. [PERSON] відвідує психолога через спроби відповідача її викрасти. У позивача не була можливості поговорити з сином, у його присутності відповідача принижує та ображає її. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість. Думка малолітніх дітей при розгляді справи не заслуховувалася, оскільки за своїм віком на час ухвалення рішення суду ([PERSON] - неповні дев'ять років, [PERSON] - неповні шість), вони не можуть усвідомлювати значення та правові наслідки своїх слів по суті спору у суді, також суд вважає недоцільним наражати дітей на додаткові стресові ситуації, що є похідними від подій в їх сім'ї. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивач та відповідач станом на час подання позовної заяви перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 30 січня 2010 року серії [NUMBER], свідоцтвом про народження від 22 червня 2010 року серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження від 10 липня 2013 року серії [NUMBER], виданими Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві /а. с. 9-11/. Наприкінці 2017 року стосунки у сторін погіршилися, що призвело до припинення подружніх відносин, сторони почали жити окремо один від одного. 29 листопада 2017 року сторонами укладено договір про надання соціальної послуги посередництва (медіації), метою якого було збереження родини та спілкування з дітьми /а. с. 137-140/. Встановлено, що досягнення мети його проведення, як і будь-яких позитивних результатів, процес медіації не дав сім'ї. Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування 26 квітня 2018 року надала висновок про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], згідно з яким рекомендує проживання дітей разом з матір'ю /а. с. 90-92/. У вказаному висновку зазначено, що за запитом служби у справах дітей спеціалістами Міського центру дитини здійснено психологічне обстеження дітей, з метою визначення ознак психологічного насильства з боку батьків, вивчення стану дітей та інших супутніх питань. За наслідком роботи видано відповідний висновок від 14 грудня 2017 року № 167, у якому рекомендовано батькам скористатися сімейною медіацією, враховуючи міцну прив'язаність дітей один до одного, не допустити їхнього роз'єднання. Твердження [PERSON] щодо проявів будь-якого насильства збоку матері по відношенню до дітей не підтвердилися, відомості про негативний вплив батьків на дітей від установ та організацій не находили. Відповідно до висновку, спеціалістами служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження умов проживання батьків та дітей. Позивач проживає разом з донькою у трикімнатній квартирі [ADDRESS], де їй відведено окрему ізольовану кімнату, у якій дітям створено необхідні умови, як і встановлено працівниками служби: для виховання, розвитку, відпочинку, харчування дітей, позивач отримує фінансовий дохід. Відповідач, відповідно до висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 26 квітня 2018 року, мешкає разом з сином за адресою: [ADDRESS], де дитині відведено окрему ізольовану кімнату, у якій також створено належні умови для навчання, виховання та розвитку. Зареєстровані, у передбаченому законом порядку, діти за адресою: [ADDRESS] /а. с. 134, 135/. Приписами ст. 56 Цивільного кодексу України передбачено, що Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 17 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування надає допомогу особі у здійсненні нею своїх сімейних прав та виконанні сімейних обов'язків в обсязі та в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. За приписами частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, як встановлено частиною п'ятою статті 19 Сімейного кодексу України. Як вбачається з пункту 74 Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Водночас у частині шостій статті 19 Сімейного кодексу України зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Існування провадження та судовий розгляд у порядку адміністративного судочинства про визнання протиправним та скасування висновку місцевої районної адміністрації щодо визначення місця проживання дітей, який має рекомендаційний, дорадчий характер, не тягнуть за собою виникнення будь-яких прав чи обов'язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні дитини, оскільки такий не порушує прав та обов'язків жодного з батьків, відтак і вирішення справи про визначення місця проживання дітей, відібрання дитини у батька, не залежить від судового рішення, постановленого за результатом розгляду справи, у якій оспорюється рекомендаційний висновок. Доказами є будь-які дані, що встановлюються у тому числі висновками експерта, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 76 ЦПК України. Відповідно до частини першої, другої статті 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Нормами частини першої, третьої статті 72 зазначеного Кодексу надано визначення, що експерт - це особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з'ясування відповідних обставин справи, який призначається судом або залучається учасником справи і зобов'язаний дати обґрунтований та об'єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання. Висновок фахівця, який наданий за результатами психодіагностичного обстеження неповнолітнього [PERSON] на звернення відповідача 01 лютого 2018 року, суд не враховує, оскільки, наданий стороною відповідача в якості письмового доказу, висновок фахівця не відповідає вимогам статей 76, 102 ЦПК України. Окрім того, суд ставить висновок фахівця під сумнів також тому, що, згідно з відомостями вказаними у ньому, відносно неповнолітнього [PERSON] збоку матері вчинялося психологічне та фізичне насильство, емоційний тиск, через що дитина сприймає матір як загрозливу фігуру, яка значно порушує його психологічні кордони та відчуття безпеки і захищеності, неодноразово потерпав від психологічного та фізичного насильства збоку бабусі [[PERSON].] та дідуся [[PERSON].], що не підтверджено жодним будь-яким іншим доказом, який би відповідав вимогам належності, допустимості, достовірності і достатності. Навпаки, дані твердження, на яких і базуються доводи сторони відповідача, спростовуються сукупністю характеристик наданих дітям за місцями їх навчання, перевірками умов за їхніми фактичними місцями проживання. Позивач, обґрунтовуючи свій позов, вказувала, що стосунки з відповідачем припинилися, у зв'язку із постійним з його боку фізичним та психологічним насиллям стосовно неї у присутності дітей, патологічними ревнощами та агресивною поведінкою, що змусило залишити спільне місце проживання та разом з дітьми, які є малолітніми, і проживати у своїх батьків. Незважаючи, на характер особистих стосунків з відповідачем, позивач вважала і досі дотримується думки, що батько і діти повинні спілкуватися, він має право брати участь у їхньому вихованні та житті в цілому, тому, з метою мінімізації травматичного впливу на дітей, максимально дозволяла їх спілкування, матері і сестри відповідача з дітьми. Відповідач вільно і часто забирав дітей до себе додому з ночівлею. Проте у серпні 2017 року, відповідач, коли позивач мала забрати дітей після їхньої зустрічі, повідомив, що дітей не поверне, і, якщо позивач хоче проживати з дітьми, вона повинна повернутися до нього. Між сторонами стався конфлікт, під час якого діти висловилися про бажання піти з матір'ю, після чого відповідач, погрожуючи самогубством, почав бігти від них. Коли син [PERSON] наздогнав батька, щоб заспокоїти його, відповідач заявив, що більше не відпустить сина до матері. Позивач вказує, що мають місце постійні погрози відповідача вистежити її з донькою і забрати й її, хлопчика відповідач настроює проти мами. Тобто фактично відповідач утримує сина як заручника, оскільки дитина, переконана батьком, що якщо він буде жити з татом, мама повернеться і вони всі будуть жити разом, як колись. Позивач зазначала, що любить своїх дітей, завжди приділяла і приділяє їм максимум материнської турботи, любові та уваги, вона не має шкідливих звичок, веде добропорядний спосіб життя, має самостійний заробіток, що дає можливість утримувати себе та дітей, забезпечена житлом, у якому створено всі умови для їхнього проживання. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач аргументував свої доводи нібито аморальним способом життя позивача, її нездатністю доглядати і забезпечувати дітей, наявність насильства з її боку стосовно них, що є голослівним, жодного доказу чого надано суду не було. Доводи щодо протиправної поведінки матері у частині самочинної зміни місця проживання дітей не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідачем не доведено власне самочинність зміни їхнього місця проживання: сторони припинили спільне проживання і ще у середині серпня 2017 року діти разом з матір'ю переїхали жити до квартири бабусі та дідуся, позов з аналогічними вимогами відповідачем не заявлявся. Тому суд приходить до висновку, що відповідач не заперечував проти проживання дітей разом з матір'ю за адресою її реєстрації і фактичного проживання. Обставини стали підставою для судового вирішення спору, ініційованого позивачем, оскільки батьки не дійшли згоди щодо проживання дітей після того, як вони стали проживати окремо, а саме після самочинної зміни батьком наприкінці серпня 2017 року місця проживання малолітнього [PERSON]. Відповідно до висновку № 167 від 14 грудня 2017 року психологічного дослідження малолітніх [PERSON] та [PERSON], на запит на проведення якого його проведено, що надійшов з Служби у справах сім'ї Дарницької РДА м. Києва за № 101/46-3360 від 10 листопада 2017 року, з метою визначення ознак психологічного насильства з боку батьків, психоемоційного стану дітей, їх особистісних характеристик, особливостей дитячо-батьківських відносин та емоційної прихильності до батьків, За результатами проведеного психологічного обстеження у дітей сформована емоційна прив'язаність до мами та батька, а особливо-прив'язаність між собою. У [PERSON] та [PERSON] визначена незадоволена потреба у спокої та підтримці обох батьків, присутнє відчуття страху та небезпеки, незважаючи на позитивне ставлення та турботу батьків про них. Обоє дітей підтримують сторону одного з батьків, з ким, на даний час, живуть, тому в своїх роботах ігнорують або тримають дистанцію до іншого з батьків. Проте, за результатами роботи визначене внутрішнє бажання підтримати та об'єднати батьків, мати можливість бачитися та спілкуватися з ними. 04 грудні 2017 року під час зустрічі дітей між собою було визначено позитивну спрямованість у взаємовідносинах [PERSON] та [PERSON]: брат подарував їй іграшки, квіти, дівчинка щиро раділа подарункам, посміхалася брату та розмовляла з ним. [PERSON], як старший, розпитував сестричку, куди вона ходить в садочок, що робить вдома, хотів, щоб [PERSON] пішла з ними. Під час зустрічі батька з донькою, [PERSON] була напружена, не віталася та не підходила до нього, проте, згодом заспокоїлася та впевнилася в безпеці, почала поглядати та слухати батька, зраділа та обняла його, вилізла на руки. [PERSON] занадто переживав перед зустріччю з мамою, відмовлявся, був напружений, спочатку мовчав, зовсім не реагував на маму, сидів на одному місці. Коли [PERSON] поділилася своєю радістю та показала свої подарунки, [PERSON] став сміливішим, показав, як працює іграшка заводна, почав тихо розмовляти з мамою. Батько мав намір зустрітися з мамою або ж піти разом додому, проте, мати відмовилася з ним спілкуватися та зустрічатися. Тому після спільної зустрічі [PERSON] попрощалася з батьком та пішла з мамою, запрошуючи батька зустрітися. [PERSON] мав бажання взяти з собою [PERSON], тому з мамою попрощався хоч і спокійно проте, більш офіційно. Як висновок: у малолітніх [PERSON] та [PERSON] зазначений нестабільний емоційний стан; у дітей визначена емоційна прив'язаність як до батька, так і до матері; батько [PERSON] та мати [PERSON] беруть участь у вихованні кожної дитини окремо, чим створюють суперечності між собою, зумовлюють дестабілізацію та дискомфорт для дітей, залучають малолітніх [PERSON] та [PERSON] до конфлікту та вирішення особистих проблем, що негативно впливає на їх розвиток та стан здоров'я. Враховуючи результати психологічної роботи з дітьми рекомендовано: батькам [PERSON] та [PERSON] скористатися сімейною медіацією з метою налагодження конструктивної комунікації між собою для вирішення питань, пов'язаних з вихованням та навчанням дітей; враховуючи міцну прив'язаність [PERSON] та [PERSON] між собою, не припустити їхнього роз'єднання. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. За правилами, передбаченими статями 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу. У відповідності до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За частиною четвертою статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтями 151 та 163 Сімейного кодексу України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 Сімейного кодексу України). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 Сімейного кодексу України). Статтею 155 Сімейного кодексу України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Рішення про визначення місця проживання дитини повинно прийматися першочергово із урахуванням інтересів самої дитини. Згідно з частинами першою, другою статті 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. Практика рішень Європейського суду з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов'язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов'язаних із обов'язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім'ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року). Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов'язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов'язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції («Мамчур проти України», № 10383/09, § 79, від 16 липня 2015 року). Разом з тим у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Таким чином, наявні законні підстави для задоволення позову та відібрання малолітнього [PERSON] від батька та передати матері, визначивши також місце проживання обох дітей: [PERSON] та [PERSON] разом з нею. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала; У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, у тому числі судовий збір у розмірі 1 280 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved