Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

16.01.2020 року, позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просять суд: визнати дійсною договір купівлі-продажу нерухомості, укладений 17.10.1997 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 17.10.1997 року на Південно-Українській Товарній Біржі «Славутич» за реєстровим № 001662, за яким [PERSON] набула право власності на 17/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свій позов [PERSON] зазначив, що уклала угоду купівлі- продажу з [PERSON] , згідно якої продавець - [PERSON] продав належну йому на праві приватної власності 17/25 частини жилого будинку за адресою: [ADDRESS] , а покупець [PERSON] придбала вищевказане майно. Дана угода була посвідчена Південно-Українською Товарною Біржею «Славутич»,відповідно до ст.. 15 Закону України від 10.12.1991р. «Про товарну біржу» договір зареєстровано на Південно-Український товарній біржі «Славутич» у журналі реєстрації прав з нерухомості від 17.10.1997 року, реєстраційний № 001662. Крім того, ЗБТІ було зареєстровано право власності на 17/25 частини жилого будинку [ADDRESS] за позивачем на підставі Договору купівлі продажу, зареєстрованого Південно-Український товарній біржі «Славутич» 17.10.97 року № 001662. 18.12.2019 року також була проведена реєстрація права власності за позивачем на вищевказане майно державним реєстратором. В подальшому, позивач звернулась до нотаріуса Якиб`юк Ю. А. з метою оформлення угоди дарування на вищевказане майно на свою доньку, нотаріусом було роз`яснено, що необхідно підтвердити дійсність угоди в судовому порядку, оскільки угода купівлі продажу частини жилого будинку була оформлена не нотаріально, а на біржі, що є перешкодою для подальшого оформлення угоди. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2020 року справа прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу в порядку загального позовного провадження (а.с. 26-27). Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 квітня 2020 року підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились, але до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач - [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду був повідомлений в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. Заяв з проханням розглядати справи без його участі або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи до суду не надходило. Заперечень стосовно позовних вимог позивача суду не надав. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву представника позивача, суд ухвалою від 20 травня 2020 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ознайомившись з поясненнями сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 17 жовтня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований Південно-Українською Товарною Біржею «Славутич» за реєстраційним №001662, 17/25 частини жилого будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). За умовами вказаного договору - продавець продав, а покупець придбав 17/25 частини житлового будинку [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 820 кв.м. Балансова ціна частини житлового будинку становила 14 695 гривень, які продавець отримав повністю до підписання вказаного договору. Сторони домовились відносно усіх істотних умов договору купівлі-продажу, про предмет договору і ціну та відбулося повне виконання договору як збоку покупця, який здійснив оплату, так і з боку продавця, який прийняв оплату та передав у володіння і користування [PERSON] , частину житлового будинку, тобто виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу. Укладений договір сторонами нотаріально не посвідчувався, факт вчинення правочину посвідчено кер.відділа нерухомості Південно-Української Товарної Біржи «Славутич» та зареєстровано в журналі реєстрації за номером № № 001662 . Відповідно до реєстраційного посвідчення від 17 жовтня 1997 року було зареєстровано право власності на 17/25 частини жилого будинку [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, зареєстрованого Південно-Український товарній біржі «Славутич» 17.10.97 року № 001662, записаний в реєстраційній книзі № 7р. № 1696 (а.с.7). Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 193758653 від 18.12.2018 року, 17/25 частини жилого будинку [ADDRESS] на праві приватної власності належать [PERSON] (а.с.8). 25.02.2005 року, Південно-Українська Товарна Біржа «Славутич» припинила свою діяльність (номер запису 1131280000003647 ). Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української PCP, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ст. 47 Цивільного кодексу Української PCP, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, яка в цілому відповідає умовам: представляє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товару, допущених до обороту на товарній біржі; якщо її учасники є членами біржі та якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за укладеною угодою дня. На підставі ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Таким чином, договір не містить умов, які б суперечили закону, а отже є вчиненим у встановленому законом порядку і відповідно дійсним. Аналізуючи надані у справі докази в їх сукупності, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача [PERSON] щодо визнання правочину дійсним, оскільки, у судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору купівлі-продажу частини житлового будинку сторони договору домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджено письмовими доказами, якими є вищезазначена біржова угода; відбулося повне виконання договору та вищевказана частина житлового будинку передана позивачу; за договором купівлі-продажу до [PERSON] перейшло право власності на частину житлового будинку. З моменту укладення договору та по теперішній час жодна із сторін не заявила про недійсність правочину купівлі-продажу частини житлового будинку. Таким чином, суд приходить до переконання, що визнання правочину договору купівлі-продажу дійсним не призведе до порушення прав будь-яких інших осіб та у позивача відсутній інший шлях захистити свої права. Суд не має сумніву у достовірності документів, наданих позивачем, як доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Позивачем зазначена вимога не заявлена, тому суд вважає за можливе не стягувати з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору.

Outcome: approved