Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

15 листопада 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS], на підставі договору дарування від 16.08.2010 року. В даному будинку постійно проживає їх мати [PERSON], яка потребує постійного догляду через хворобу. Доглядає за нею позивач та її дочка. Згідно рішення Великомихайлівського районного суду від 28.04.2017 року [PERSON] визнали таким, що втратив право користування житловим приміщенням вищевказаного будинку. Відповідач жодним чином в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає. Позивач неодноразово просила відповідача в усній формі при особистих зустрічах виселитись з будинку, однак відповідач не бажає цього робити в позасудовому порядку без пояснення будь-яких причин. Тому позивач просить суд виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні, посилаючись на підстави викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Оскільки відповідач належним чином повідомлявся про дату розгляду справи і позивач не заперечує проти розгляду справи у відсутності відповідача суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як зазначено у ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування житлового будинку, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 квітня 2017 року позов [PERSON] задоволено. Визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Як вбачається з домової книги, відповідача [PERSON] 09.08.2017 року знято з реєстрації у вказаному житловому будинку. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підставу свої позовних вимог позивач посилається на ту обставину, що вона є власником будинку, відповідач створює умови у будинку, неможливі для співжиття. Виселення без надання іншого житлового приміщення може бути здійснено у разі, якщо б відповідач систематично руйнував чи псував жиле приміщення, або використовував його не за призначенням, або систематично порушував правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Натомість позивач [PERSON] не надала суду жодного належного і допустимого доказу, який свідчив би про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, ведення ним асоціального способу життя, про заходи впливу, які до нього застосовувались. Та обставина, що позивач є власником житлового будинку сама по собі не є підставою для виселення відповідача з будинку. Крім того, доказів того, що відповідач взагалі проживає у належному їй житловому приміщенні позивачем не надано, оскільки виселення допускається лише осіб, які використовують житлове приміщення для проживання. За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які в своїй сукупності доводять наявність порушення права позивача та правомірність заявленої вимоги, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed