Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

16 листопада 2020 року позивач звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони уклали кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 646250 грн строком до 22 травня 2028 року. У забезпечення виконання умов кредитного договору сторони уклали договір іпотеки, предметом якого стала земельна ділянка площею 0,13 га, що розташована в [ADDRESS] . У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2009 року позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Рішення набрало законної сили 31 жовтня 2009 року, однак заборгованість не була погашена відповідачем, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] , як поручителя за зобов`язаннями [PERSON] . Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року позовні вимоги про стягнення заборгованості пропорційно з [PERSON] та [PERSON] - задоволено та стягнуто з них заборгованість в сумі 564052,66 грн. Постановою апеляційного суду міста Києві від 22 травня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову банку до [PERSON] скасовано, у задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] - відмовлено. Разом з тим, під час розгляду справи суд установив факт укладення кредитного договору, факт видачі кредиту [PERSON] , факт наявності заборгованості в сумі 564052,66 грн. Однак відповідач рішення суду не виконав. Ураховуючи, що внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача за період з 05 листопада 2017 року до 05 листопада 2020 року інфляційні втрати та три проценти річних в сумі 154551,32 грн. Ухвалою Богуславського районного суду Київської області від 09 квітня 2021 року справу передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. 10 листопада 2021 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач знайомився з матеріалами справи у серпні 2021 року. Проте, правом на подання відзиву відповідач не скористався. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 22 травня 2008 року сторони уклали кредитний договір, відповідно до умов якого [PERSON] отримав від АТ КБ «Приватбанк» кредит в сумі 646250 грн зі строком погашення до 22 травня 2028 року та зі сплатою 20,04 % річних. У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором сторони уклали договір іпотеки предметом якого стала земельна ділянка площею 0,13 га, що розташована в [ADDRESS] . У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору банк звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2009 року позов задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. У серпні 2016 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 січня 2017 року позов АТ КБ «Приватбанк» - задоволено. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в сумі 564052,66 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення пропорційно з [PERSON] на користь позивача заборгованості в сумі 564052,66 грн та судових витрат відмовлено. В решті - рішення суду залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 22 квітня 2020 року рішення апеляційного суду залишено без змін. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановленихстаттею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановівід 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договорі укладеного сторонами 22 травня 2008 року утворилась заборгованість в сумі 564052,66 грн, яка була стягнута з нього судовим рішенням, яке набрало законної сили. Тобто, рішенням суду визначено, що грошові зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню, а кредитор має право на нарахування сум на підставі цієї статті за період невиконання рішення суду. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції розраховується на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр». Розрахунок 3 % річних здійснюється за кожний день прострочення зобов`язання. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 05 листопада 2017 року до 05 листопада 2020 року інфляційні втрати в сумі 103733,13 грн та 50818,19 грн як три проценти річних в межах трьох років до звернення позивачем із зазначеним позовом. З урахуванням наведеного, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій у розмірі 2318,27 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved