Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

15.01.2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», що відповідно до Статуту є правонаступником всіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», яке було правонаступником всіх прав та обов`язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 11.12.2007 року у розмірі 9115,16 грн.. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 11.12.2007 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та Тарифами банку складають між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно із якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті. Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник із свого боку, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509,526,527,530,1054 ЦК України зобов`язання за вказаним Договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 11.11.2019 року має заборгованість за тілом кредиту у розмірі - 9115,16 грн.. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 608,1218,1219 ЦК України, у зв`язку зі смертю боржника припиняються лише ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані іншою особою, у той час як у результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємців. Таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників за зобов`язанням. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідач по справі [PERSON] постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, тому вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. На виконання вимог зазначених норм, позивачем 17.01.2019 року була направлена претензія кредитора до Першої Краматорської державної нотаріальної контори. 30.01.2019 року позивачем була отримана відповідь Першої Краматорської державної нотаріальної контори, згідно якої спадкоємці після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа була заведена на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». 30.09.2019 року до спадкоємця [PERSON] було направлено лист претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але безрезультатно, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом. Представник позивача надав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність. Ухвалою від 06.03.2020 року відкрито провадження по цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження. 16.04.2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, згідно якої позовні вимоги вона не визнає у повному обсязі, та просила розглянути справу у її відсутності. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] необхідно відмовити з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.12.2007 року [PERSON] підписав Заяву № б/н у Закритому акціонерному товаристві КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, згідно якої виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку із лімітом в сумі 300,00 грн. із базовою процентною ставкою по кредиту 1,9% на місяць на залишок заборгованості. Крім того, позичальник своїм підписом підтвердив факт отримання інформації про умови кредитування в ПриватБанку, його місцезнаходженні, а також те, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банка, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Визнання угоди є факт користування картрахунку та використання кредитних коштів. У порушення умов договору [PERSON] зобов`язання належним чином не виконав. [INFO] [PERSON] помер. Згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 11.12.2007 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] станом на 31.11.2019 року заборгованість становить 9115,16 грн., яка складається із простроченого тіла кредиту. ПАТ КБ «Приватбанк» 04.06.2016 року звернулося із претензією кредитора до Другої Краматорської державної нотаріальної контори, в якій просило повідомити чи заводилась спадкова справа після померлого боржника [PERSON] , включити кредиторські вимоги Банку в спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 9144,46 грн., повідомити інформацію стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину. Згідно відповіді Другої Краматорської державної нотаріальної контори, на претензію кредитора була заведена спадкова справа № 306/2016 від 01.07.2016 року, даних щодо спадкоємців, які прийняли спадщину, малолітніх або неповнолітніх спадкоємців немає. Також, 17.01.2019 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося із претензією кредитора до Першої Краматорської державної нотаріальної контори, в якій просило повідомити чи заводилась спадкова справа після померлого боржника [PERSON] , включити кредиторські вимоги Банку в спадкову масу, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 9115,16 грн., повідомити інформацію стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину. У своїй відповіді від 22.01.2019 року Перша Краматорська державної нотаріальної контори на претензію кредитора повідомила, що спадкова справа до майна померлого [INFO] [PERSON] відкрита 01.07.2016 року Другою Краматорською державною нотаріальною конторою за № 306/2016. Позивачем 30.09.2019 року було направлено лист-претензію відповідачу [PERSON] за місцем реєстрації, який залишений нею без реагування. Як видно із копії спадкової справи № 306/2016, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] , який на момент смерті проживав за адресою: [ADDRESS] , 01.07.2016 року Другою Краматорською державною нотаріальною конторою зареєстровано претензію кредитора ПАТ КБ «ПриватБанк». Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 60091889 від 30.04.2020 року, свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] не видавалися. З копії Заяви № б/н від 11.12.2007 року вбачається, що на момент її підписання [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується копією його паспорта. Відповідач [PERSON] , згідно Довідки №10365 про реєстрацію місця проживання особи, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 16.02.1996 року по теперішній час. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно положень ст.ст.1218,1231 ЦК України, до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини й не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені в статті 1219 ЦК України. У ст.1219 ЦК України закріплено, що не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою. У абзаці 2 п. 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 зазначено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Згідно ч.2.ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені в ч.ч. 3,4 ст. 1268, ст.1269 ЦК України. Так, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом із тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст. 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Так, згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, в розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Зазначені вище норми підлягають застосуванню за умови, що відповідач є спадкоємцем боржника. Проте позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] та що після його смерті залишилося спадкове майно. Позивач у позовній заяві посилається на те, що відповідач [PERSON] та за життя [PERSON] були зареєстровані та проживали за однією адресою, однак доказів фактичного проживання відповідача із [PERSON] на час відкриття спадщини суду також надано не було. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну. Крім того, реєстрація відповідача та позичальника за адресою: [ADDRESS] , не є безумовним доказом того, що відповідач проживала разом з [PERSON] та є особою, яка відповідно до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрація будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц. Позивачем не надано жодного доказу, що відповідач на час відкриття спадщини проживав разом з позичальником, що відповідач є спадкоємцем померлого, щодо прийняття спадщини відповідачем. У клопотанні до Краматорського міського суду Донецької області від 27.12.2019 року представник позивача послався на те, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку позивача відсутні. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала до суду відповідну заяву. Доказів того, що відповідач є спадкоємцем [PERSON] та прийняла спадщину після його смерті позивачем не надано, як і доказів на підтвердження наявності будь-якого майна у позичальника [PERSON] , яке могло би бути успадковане. Сам факт реєстрації місця проживання [PERSON] за однією адресою із спадкодавцем на час відкриття спадщини не є належним та допустимим доказом того, що саме вона є спадкоємцем та прийняла після померлого спадщину. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю. Так як позивачу у задоволенні позову відмовлено повністю, то не підлягає стягненню з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір, що відповідає положенням ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed