Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

17.06.2016р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що його матері [PERSON], яка померла 02.04.1987 року належало будинковолодіння по вул.Центральній, 49 в с.Княгиничі Мостиського району Львівської області. Стверджує, що [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася та заповіла таке в рівних частках йому (позивачу) та його рідному братові [PERSON], який помер 21.10.2013 року. Вказує, що інші можливі спадкоємці, а саме: рідні брати [PERSON] і [PERSON] та сестра [PERSON], треті особи по справі, на спадкове майно матері не претендують. Зазначає, що після смерті матері [PERSON] спадщину прийняв, так як фактично вступив в управління спадковим майном, однак оформити право власності на будинковолодіння на своє імя в позасудовому порядку не має можливості, оскільки на таке відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на наведені обставини просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним (позивачем) право власності на зазначене будинковолодіння в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Завязанцівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не зявився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду копію спадкової справи №127/2016, заведену після смерті [PERSON], та заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі. Треті особи [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, проте від них надійшли заяви, в яких останні просять справу розглядати без їхньої присутності та зазначають, що позовні вимоги підтримують. Представник третьої особи Мостиської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за їх відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 02.04.1987 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. До маси спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №49 по вул.Центральній в с.Княгиничі Мостиського району Львівської області, який станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а єдиним та останнім членом зазначеного двору була [PERSON] Проте право власності на дане майно належним чином за спадкодавцем не оформлено, правовстановлюючі документи на таке відсутні. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із копії спадкової справи №127/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON], за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від 12.08.1986 року, яким усе майно заповіла своїм синам, а саме [PERSON], який спадщину після смерті матері не прийняв та помер 21.10.2013року, а також [PERSON] позивачу у справі, який після смерті матері доглядає за вищевказаним житловим будинком, проводить у ньому поточні ремонти, сплачує комунальні послуги, тобто фактично вступив в управління спадковим майном, а отже у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері. Інші діти спадкодавця [PERSON], [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняли і на таку не претендують, що вбачається із поданих ними до суду заяв. Чоловік спадкодавця [PERSON] - [PERSON] помер ще у 1981 році. Разом з тим, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, у звязку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] Вих. №138/02-14 від 17.02.2016року; довідками, виданими виконавчим комітетом Завязанцівської сільської ради Мостиського району Львівської області №818 та №819 від 21.04.2016року; випискою з по господарської книги по селі Княгиничі за 1986-1990, 1991-1995, 2011-2015роки; копією заповіту спадкодавця [PERSON] від 12.08.1986року; копією свідоцтва про народження [PERSON]; копією свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; довідкою КП «Мостиське РБТІ» №2191 від 04.04.2016року; копією спадкової справи №127/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР в редакції 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведене та враховуючи встановлені судом обставини про те, що спадкодавцю [PERSON] на час смерті належав спірний житловий будинок та те, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом майна своєї матері та прийняв спадщину, беручи до уваги те, що інших спадкоємців, що прийняли спадщину після смерті [PERSON] чи претендують на таку, немає, суд приходить до висновку, що право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивача, а тому є всі підстави для задоволення позову та визнання за ним права власності на спірне спадкове майно. На підставі викладеного,

Outcome: approved