Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

17.02.2020 року позивач звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона перебувала з [PERSON] , 20.05.1983 року до 26.05.2011 року у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26.05.2011 року у цивільній справі № 2-2074/11. Від шлюбу є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . З моменту припинення шлюбних відношень сторони справи мешкають окремо, малолітній син мешкає разом з позивачем, знаходиться на її особистому утриманні. Відповідач свідомо ухиляється від обов`язків щодо виховання свого малолітнього сина, не вчиняє певних дій, не проявляє до нього щонайменшої батьківської турботи. Не сплачує аліменти на утримання дитини. Позивач подала заяву в якій підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином, відзив суду не надав. Представник третьої особи подала заяву, в якій підтримала позов, надала висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] .. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 23.05.2008 р. між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний запис за №259. В шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис за №2889 від 04.09.2009 р.. 26.05.2011 р. рішенням Ленінського районного суду № 2-2074/11 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. Місце проживання сина визначено зі мною. 31.05.2011 року заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва стягнуто з Відповідача на користь позивача, аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частки від всіх видів його заробітку (доходів), але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 04.05.2011 року та до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення суду позивач звернулася до Центрального ВДВС у м. Миколаєві з заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду на підставі виконавчого листа №2-2318/11 від 02.08.2011 р. 03.11.2012 р. в зв`язку із звільненням Відповідача з місця роботи за власним бажанням, виконавчий лист № 2-2318/11 від 02.08.2011 р. був направлений до Заводського ВДВС у м. Миколаєві. З довідки про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 27006/107-36/2 від 04.02.2020 р. Заводського ВДВС у м. Миколаєві видно, що з 2012 року періодично виникала заборгованість зі сплати аліментів, а у період з 01.04.2018 р. по 31.01.2020 р. Позивач взагалі не отримувала аліментів згідно з виконавчим листом № 2-2318/11 від 02.08.2011 р. Заборгованість станом на 31.01.2020 р становить 64 557,93 грн. Відповідач з 2011 року, з моменту розірвання шлюбу, жодного разу з сином не спілкувався, матеріальної допомоги з квітня 2018 року не надає. У житті дитини участі не приймає, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками. З Висновку Органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 18.11.2020 року за вих. № 6586/02.02.01-22/25/14/20 вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] , відносно його сина [PERSON] , [INFO] . У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо не виконує свої батьківські обов`язки. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.І ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). За такого, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved