Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

16 листопада 2020 року позивачка звернулася до суду з відповідним позовом до відповідача у якому зазначила, що на праві власності їй належить житловий будинок розташований по [ADDRESS] . У зазначеному житловому будинку зареєстрований відповідач? який доводиться їй колишнім чоловіком, який не проживає у будинку з 01 червня 2018 року, оскільки постійно працює та проживає в республіці Польща. 22 червня 2020 року шлюб між ними було розірвано за рішенням суду. Посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача створює їй незручності та позбавляє у повній мірі користуватись належним їй нерухомим майном, позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим за адресою [ADDRESS] . Позивачка в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов від нього не надходило, тому суд визнає його неявку неповажною, та вважає можливим згідно ст. 280 ЦПК України ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази суд доходить наступного. З матеріалів справи убачається, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 липня 2010 року, який розірвано заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2020 року по справі № 470/322/20 (а.с.8). В період шлюбу, а саме 27 грудня 2017 року позивачка уклала договір купівлі продажу житлового будинку із земельною ділянкою, який посвідчений приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі за № 965, за яким придбала житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами і будівлями з земельною ділянкою розташований за адресою [ADDRESS] . Відповідно до пункту 13 вказаного договору відповідач, як чоловік покупця. надав згоду на укладення цього договору та купівлю нерухомого майна, яка засвідчена приватним нотаріусом Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області Бондар Н.В. 27.12.2017 року за реєстровим номером 964 (а.с.6-7). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Березнегуватської селищної ради 04 липня 2020 року № 607 убачається, що позивачка, відповідач та їх малолітній син зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Відповідно до акту про фактичне не проживання складеного 04 листопада 2020 року, відповідач з 01 червня 2018 року не проживає у вказаному будинку (а.с.11). Відповідно до\~статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до\~ статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись з позовом позивачка зазначила, що відповідач не проживає у будинку більше ніж шість місяців що відповідно до положень ст.72 ЖК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За положеннями статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини другої\~ статті 405 ЦК України член\~сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз статті 405 ЦК України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування, відповідно посилання позивачки на застосування судом положень ст. 72 ЖК України є помилковими. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. З матеріалів справи слідує, що житловий будинок розташований по [ADDRESS] був придбаний сторонами у шлюбі, відповідно він належить позивачці та відповідачу на праві спільної сумісної власності, тобто відповідач нарівні з позивачкою є співвласником зазначеного нерухомого майна, в зв`язку з чим в силу визначеної ч.1 ст.70 СК України преюдиції, належна йому частка становить Ѕ від житлового будинку, а здійснення ними прав як співвласників на майно повинно відбуватися спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами першою, другою\~статті 319 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до статті 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~ статті 353 цього Кодексу. Натомість в силу вимог ст.ст.319,321 ЦК України відповідач не втратив право власності на частину житлового будинку. Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили про припинення права власності відповідача на належну йому частину житлового будинку, відповідно відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог, оскільки положення ст.72 ЖК України не розповсюджуються на спірні правовідносини. Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, від 11 вересня 2020 року у справі № 511/1902/18, від 23.11.2020 року у справі № 214/368/19. Те що сторони на час розгляду справи не є подружжям та не проживають спільно не є підставою для задоволення позову, з огляду на положення ст.68 СК України, оскільки розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, а розпорядження таким майном, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного Кодексу України. Обставини не проживання відповідача в будинку з червня 2018 року, що підтверджено актом з місця проживання (а.с.11) не є достатніми для позбавлення його права користування житлом як складової права власності нарівні з правом володіння, оскільки\~Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~гарантовано право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства на вільний вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, в той час як право власності не зобов`язує особу зареєструвати місце проживання та проживати саме в тому житлі, яке знаходиться у власності. На думку суду втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Крім того, позивачкою не зазначено, яким чином відповідач, не проживаючи у житловому будинку чинить їй перешкоди та створює незручності у користуванні нерухомим майном.

Outcome: dismissed