Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

17.10.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації та позбавлення відповідача права користування зазначеним житловим приміщенням; стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що вона є власником спірної квартири з березня 1994 року. З 14.11.2012 р. у вказаній квартирі зареєстрована та проживає її дочка - [PERSON] У період з 2007 р. до теперішнього часу (9 років) вона проживала в [INFO], доглядаючи за батьками похилого віку. 08.08.2007 року померла її мати - [PERSON], 29.04.2009 року її батько - [PERSON] заповів на її ім'я житловий будинок в с. Старовірівка Харківська область, на випадок його смерті. 16.09.2009 р. її батько безоплатно передав їй у власність вказаний житловий будинок. 07.08.2010 р. [PERSON] помер. Після смерті батьків вона мала намір проживати у власній квартирі, проте відповідач змінила вхідні двері у вказану квартиру, ключ від квартири не надає, та не впускає її до квартири. 28.11.2015 р. вона разом із [PERSON] прийшли до вищенаведеної квартири з вимогою до відповідача про надання дублікату ключа від вхідних дверей. Проте відповідач надати дублікат ключа від вхідних дверей відмовилася, спілкування між неї та відповідачем набуло конфліктного характеру. Відповідач ображала та принижувала їй, поводила себе агресивно, намагалася завдати їй тілесних ушкоджень. 14.12.2015 р. вона повторно прийшла до спірної квартири з вимогою до відповідача про надання документів про право власності на житло. Відповідач заперечила факт наявності у квартирі вказаних документів та повторно відмовила їй у наданні дублікату ключа від вхідних дверей. Вона викликала патрульну поліцію та подала заяву до поліції про створення власнику перешкод у користуванні житлом. Відповідач працівникам поліції пояснила, що не створює позивачу жодних перешкод у користуванні житлом, ключі від вхідних дверей та документи про право власності на житло наявні у позивача, проте та, в свою чергу, забула про це через похилий вік. 12.06.2016 р. їй було надано копію висновку інспектора ПВП Київського ВП ГУНП в Харківській області від 28.12.2015р. щодо розгляду матеріалів ЖЄО № 1002/[NUMBER] від 14.12.2015 р. Наведеним висновком встановлено, що прийнятими за заявою Позивача заходами встановити додаткових свідків та очевидців події не надалося можливим, скарг та заяв від інших громадян не надходило. Також 12.06.2016 р. вона отримала письмова відповідь Київського ВП ГУНП в Харківській області від 02.02.2016., зі змісту якої випливає, що матеріали наведеної справи закриті. Таким чином, в результаті очікування протягом 6 місяців вона отримала негативну відповідь співробітників поліції на її заяву про створення власнику перешкод у користуванні житлом. 12.06.2016 р. вона втретє прийшла до спірної квартири з вимогою до відповідача про надання документів про право власності на житло та одразу викликала співробітників патрульної поліції. Відповідач знову заявила, що не створює їй жодних перешкод у користуванні житлом, а ключі від вхідних дверей та документи про право власності на житло наявні у позивача. Працівники патрульної поліції відмовилися прийняти її повторну заяву про створення власнику перешкод у користуванні житлом. Вона є важкохворою людиною, страждає на хронічні головні та серцеві болі, відчуває різкий біль при пересуванні. Її проживання в с. Старовірівка, регулярні поїздки до м. Харкова, що необхідні для захисту її порушеного права власності, є небезпечними для її життя та здоров'я. У населеному пункті, в якому вона наразі проживає, відсутня лікарня, транспортна інфраструктура важкодоступна. Через хворобу вона не може самостійно вести домашнє господарство. Якщо стан її здоров'я різко погіршиться, вона не зможе отримати необхідної швидкої медичної допомоги. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, позивач надала пояснення відповідно до викладених в позові. З 2007 року вона проживає в с. Старовірівка у звязку з необхідністю догляду її батьків. А в спірній квартирі з 2009 року, приблизно два роки, жили квартиранти, які винаймали спірну квартиру. Вона та її чоловік [PERSON] купили відповідачці іншу квартиру в Залютіно, яку оформили на її чоловіка, та в якій прописали відповідачку, однак відповідачка в тій квартирі не проживала. В 2014 році відповідачка продала вказану квартиру. В листопаді 2012 року у спірній квартирі, за її згодою, почала проживати донька відповідачка [PERSON], яка самостійно платила за комунальні послуги у спірній квартирі. 28.11.2015 року вона приїхала до спірної квартири, а відповідачка її не впустила в квартиру. 14.12.2015 року вона знову прийшла до квартири, стукала в двері, однак двері ніхто не відчинив. В цей день вона написала заяву до поліції про те, що відповідачка не впускає її до квартири. 12.06.2016 року вона знову приїхала до спірної квартири, щоб забрати ключі та квартири від документів, та з сусідкою [PERSON] вона прийшла до квартири. Відповідачка відкрила їй двері, вона увійшла, хотіла з дверей витягнути ключі, однак відповідачка відштовхнула її, ключі та документи від квартири не віддала. Тоді вона не приїжджала до спірної квартири, щоб жити в квартирі, а лише за ключами та документами. Коли приїхала міліція, відповідачка відчинила двері, та сказала, що вона не чинить перешкоди матері, яка забула ключі. Вона та відповідачка не уживуться у спірній квартирі. Відповідач позовні вимоги не визнала повністю, просила відмовити у задоволенні позову, зазначила, що все сказане позивачкою не відповідає дійсності. Позивачка не доглядала за своїми батьками, а доглядала за батьками середня сестра позивачки, а позивачка ще на той час працювала. Позивачка проживала у спірній квартирі до 2007 року. З 2007 року по теперішній час позивака проживала в с. Старовірівка, оскільки вказаний житловий будинок був вільний. Вона ніколи не чинила перешкоди позивачці у доступі до спірної квартири, нехай позивачка повертається в спірну квартиру, вона не заперечує проти цього. Позивачка має ключі від спірної квартири. Вона їздила до матері в с. Старовірівка допомагати. Комунальні послуги з 2012 року за спірну квартиру сплачує вона, робила також ремонт в квартирі. У неї немає ніякого іншого житла, крім цієї спірної квартири, коштів винаймати інше житло вона не має. Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається зі свідоцтва на право власності на житло від 16.03.1994 року, однокімнатна квартира [ADDRESS], на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] Згідно з довідкою КП «Жилкомсервіс» від 28.09.2016 року, у вказаній квартирі [ADDRESS], з 1990 року зареєстрована [PERSON] [INFO], з 14.11.2012 року [PERSON] [INFO]. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, відповідачка [PERSON] є донькою позивачки [PERSON] [PERSON] проживає у спірній квартирі з листопада 2012 року. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.10.2009 року, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить також житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська обл., Нововодолазький р, с. Старовірівка, вул. Щорса, 130, на підставі договору дарування від 16.09.2009 року. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 09.09.2015 року, затвердженого депутатом сільради, та підтверджується сторонами в судовому засіданні, позивачка з 2007 року проживає в [INFO] 14.12.2015 року позивачка звернулася до Київського ВП ГУНП Х/о з заявою, у якій просила вжити заходів до її доньки [PERSON], яка не віддає їй ключів та документи на спірну квартиру (а.с. 34). 28.12.2015 року висновком інспектора ПВП Київського ВП ГУНП Х/о перевірку за заявою [PERSON] від 14.12.2015 року припинено. У висновку зазначено, що опитана [PERSON] проживає за адресою: [INFO], яка пояснила, що зі своєю матірю [PERSON] не сварилась та документи на квартиру в неї не забирала, чому остання звернулась до поліції їй невідомо (а.с. 37). Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її подругою. Восени 2015 році позивачка приїхала з деревні до квартири по [PERSON], 56. Позивачка подзвонила їй, та вони пішли разом до квартири, дзвонили, однак двері ніхто не відчинив. Вони зайшли з іншої сторони будівлі, та побачили, що в квартирі горіло світло, тому вважає, що відповідачка була вдома. Зі слів позивачка їй відомо, що у відповідачки немає ключів від квартири, замки відповідачка поміняла. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її подругою, разом працювали. У позиваці на праві власності є квартира на Північній Салтовці. У цій квартирі проживає донька [PERSON] [PERSON]. Зі слів позивачка їй відомо, що позивачка не може проживати у квартирі, оскільки її донька не впускає її до квартири, поміняла замки. Судом встановлено, що відповідачка як донька є членом сімї позивачки, яка добровільно вселила доньку та надала їй право на користування та проживання у спірній квартирі. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 156 ЖК УСРС члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Отже, відповідачка на законних підставах набула право користування спірною квартирою, у якій проживає до теперішнього часу. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачка посилається на те, що відповідачка чинить їй перешкоди у користування спірною квартирою. За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України. Як на доказ підтвердження вчинення перешкод у користуванні квартирою позивачка посилається на факт звернення до поліції. Однак, згідно з висновком інспектора ПВП Київського ВП ГУНП Х/о від 28.12.2015 року перевірку за заявою [PERSON] від 14.12.2015 року припинено, а [PERSON] при наданні пояснень працівникам поліції, як тоді, так і зараз в судовому засіданні підтвердила, що зі своєю матірю [PERSON] не сварилась, ключі та документи на квартиру у матері не забирала. У звязку з цим, вказані докази не є належними для підтвердження обставин, на які посилається позивачка. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] в частині чинення відповідачкою перешкод у користування спірної квартирою позиваці, суд до уваги не приймає, оскільки про вказані обставини свідку [PERSON] відомо лише зі слів самої позивачки, а те, що одного разу в листопаді 2015 року, як пояснила [PERSON], двері спірної квартири ніхто не відчинив, не свідчить про беззаперечне підтвердження факту чинення перешкод. У звязку з цим, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами про те, що відповідачка чинити їй перешкоди у користуванні спірної квартирою. Крім того, позивач просить усунути перешкоди шляхом зняття з реєстрації та позбавлення відповідачки права користування спірною квартирою, однак належних обґрунтувань з приводу позбавлення відповідачки права користування житлом не надано, оскільки припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє члена сімї власника права користування займаним приміщенням (ч. 4 ст. 156 ЖК УСРС). Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 3 ст. 168 ЖК УРСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Враховуючи вимоги ст. 168 ЖК УРСР, позивач, розриваючи договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, зобовязаний був попередити наймача (відповідача) про наступне розірвання договору за три місяці. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка була повідомлена про розірвання договору та позбавлення права користування спірною квартирою за три місяці матеріали справи не містять. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи положення вказаного Закону, вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання заявлені передчасно, позивач фактично просить вирішити питання, що відносяться до компетенції органів державної влади, оскільки рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є достатньою підставою для зняття особи з реєстрації. На підставі викладеного, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації відповідачки та позбавлення її права користування житлом, задоволенню не підлягають. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed