Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

15 червня 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з ним в будинку зареєстрована його дружина [PERSON] , однак з 17 квітня 2020 року вона в ньому не проживає, не допомагає вести господарство, не бере участі в утриманні вказаного будинку. Реєстрація відповідача у вказаному будинку не дозволяє йому, як власнику житлового будинку, розпоряджатись ним на власний розсуд та значно обмежує його права, так як для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб, необхідна згода проживаючих та зареєстрованих в ньому осіб. Так, для отримання житлової субсидії йому необхідно пред`явити до органів соціального захисту довідки про доходи відповідача, а це є неможливим, оскільки вона не бажає їх збирати. Тому він просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням в належному йому будинку за вищевказаною адресою. 18 червня 2021 року позовна заява була залишена без руху. Після усунення недоліків позовної заяви та отримання інформації щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, 15 липня 2021 року позовна заява прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі. 07 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, пояснивши, що вказаний будинок вони з відповідачем купили, коли ще жили разом, він оформив його на себе. На даний час вони вже більше, ніж півтора місяці як розлучені. Відповідач фактично вже два роки у вказаному будинку не проживає, виїхала та вивезла все з будинку, має інше місце проживання, тому, на його думку, її слід зняти з реєстрації. Він хоче створити нову сім`ю, а реєстрація колишньої дружини йому в цьому перешкоджає. Відповідач позов не визнала та пояснила, що вона дійсно не проживає у вказаному будинку, знімає інше житло. Будинок на [ADDRESS] вони з позивачем купили разом, купували по розписці, потім його добудовували, прожили там 5 років і позивач захворів. З цього будинку вона пішла не добровільно. Коли позивач захворів на психічну хворобу, про це її попросили його батьки. Вона і сама морально не могла витримати психологічну обстановку в будинку, а в них ще й дитині 11 років, тому вона забрала дитину і пішла проживати на квартиру. На її думку, вона нічим позивачу не заважає. Якщо відповідач поверне їй половину коштів за будинок, то вона зможе придбати собі інше житло та добровільно зніметься з реєстрації у вказаному будинку, оскільки на даний час коштів на придбання іншого будинку вона не має, але їй потрібна реєстрація місця проживання і їй більше немає де зареєструватись. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явився, однак надав клопотання, у якому просив розгляд справи провести у його відсутність, проти задоволення позову не заперечує /а.с.30, 31/. Тому розгляд справи проведено у його відсутність, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивач зазначений власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація права власності проведена 21.12.2018 року /а.с.8/. Технічний паспорт на будинок виготовлений 31.05.2018 року на ім`я [PERSON] /а.с.55-59/. Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] , відповідач [PERSON] , яка значиться як дружина, зареєстрована у вказаному будинку, але з 17.04.2020 року за адресою реєстрації не проживає /а.с.9/. З 14 серпня 2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі /а.с.20/, який розірвано рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.07.2021 року, про що сторони повідомили суд . Відповідно до довідки Чорнянського старостинського округу Окнянської селищної ради від 17.03.2021 року, [PERSON] з 17 квітня 2020 року у власному будинку за вищевказаною адресою проживає один /а.с.10/. Зазначені обставини також підтверджуються поясненнями свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснив, що він працює в школі-інтернаті в с.Чорна та проживав на квартирі в будинку позивача з вересня 2020 року до 1 червня 2021 року. Протягом цього періоду відповідач там не проживала та жодного разу туди не приходила. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є рідною сестрою позивача, проживає через два будинки від нього. У неї з братом нормальні відносини, але коли він з позивачем жили разом, то вона з останнім майже не спілкувалась, так як відповідач забороняла до нього приходити. Цей будинок позивач та відповідач купили років 7-8 назад, жили там сім`єю. Коли відповідач поїхала з будинку, то більше туди не з`являлась, там жив квартирант. Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім`ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте, такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, у судовому засіданні сторони повідомили, що житловий будинок [ADDRESS] був ними придбаний під час шлюбу та за спільні кошти і державна реєстрація вказаного будинку також відбулася під час шлюбу, хоча власником будинку зазначено позивача. Ці ж обставини підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.63 СК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). При цьому судом встановлено, що між сторонами фактично існує спір про право власності на вказаний житловий будинок. Таким чином, відповідач, як фактичний співвласник вищевказаного житлового будинку, що не оспорюється позивачем, не може бути позбавлена належного їй права як користування, так і володіння вказаним житловим приміщенням незалежно від часу її не проживання в ньому, оскільки протилежне призведе до незаконного обмеження її права власності на вказане майно. Тому правила ст.405 ЦК України не поширюються на відповідача, оскільки вона отримала право на користування житловим приміщенням не як колишній член сім`ї власника житла, а як його співвласник. З урахуванням зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що направлені на звуження прав відповідача як на співвласника об`єкта нерухомого майна, а звернення до суду з вказаним позовом, на думку суду, є зловживанням матеріальними (цивільними) правами, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed