Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-18 00:00:00

15.11.2019 року заявник [PERSON] (надалі по тексту «Заявник») звернувся до Жашківського районного суду Черкаської області із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. В обґрунтуванні своїх заявлених вимог зазначив, що [INFO] в м. Донецьк померла його мати [PERSON] , [INFO] . Факт смерті підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , видане Червоногвардійським відділом ДРАЦ Макієвського міського управління юстиції Міністерства охорони здоров`я Донецької Народної Республіки. Заява мотивована тим, що заявник є сином померлої. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій не можливо отримати медичний документ. На його звернення до Жашківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, він отримав письмову відмову у проведенні державної реєстрації смерті від 25.10.2019 року № 1827/16.10-01.10. Встановити факт смерті необхідно для реєстрації смерті [PERSON] на території України та отримання свідоцтва про смерть. Заявник просив встановити факт смерті його матері [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] померла у м. Донецьк. 18.11.2019 року ухвалою суду у справі відкрито провадження. У судове засідання [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України без його присутності. Вимоги заяви підтримав у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Головного територіального управління юстиції у Черкаській області - у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заперечень до суду не надходило. Зважаючи на вимоги ст.ст. 223, 317 ЦПК України, суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності заявника та заінтересованої особи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Заявник [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, [NUMBER] від 12.09.1980 року (а.с. 9). [INFO] , на тимчасово окупованій території України в м. Донецьк, померла мати заявника [PERSON] , [INFO] , на підтвердження чого йому надано довідку про причину смерті № 189 від 16.07.2019 року та свідоцтво про смерть від 13.09.20019 року, [NUMBER] (а.с. 6, 8). 25.10.2019 року Жашківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області заявнику було відмовлено у державній реєстрації смерті його матері, оскільки для підтвердження факту смерті пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження (а.с. 7). Таким чином, надані заявником докази у своїй сукупності підтверджують вказані ним обставини. Згідно із п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до\~ч.1\~п.1,\~2\~ЗУ «Про\~державну реєстрацію\~актів цивільного\~стану» державна\~реєстрація смерті\~проводиться органом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану на\~підставі: документа\~встановленої форми\~про смерть,\~виданого закладом\~охорони здоров`я\~або судово-медичною\~установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. Разом з тим, оцінюючи наданий заявником документ, виданий установою, що розташована на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суду зазначає таке.. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема, у справах ЄСПЛ « Кіпр проти Туречиини » ( Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» ( Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документу про народження особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки розуміє, що можливості збору доказів народження особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що встановлення факту має для заявника важливе юридичне значення, а також те, що цей факт ніким не спростований та підтверджується належними, і допустимими доказами, суд вважає заявлені вимоги необхідно задовольнити. Встановлення даного факту необхідно заявнику свідоцтва про смерть його матері. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: approved