Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

17.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на домоволодіння, у якій просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS], між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], не посвідчений нотаріально; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS], який згідно технічного паспорту складається з А-1 - житловий будинок, а - службова прибудова, а1- тамбур, а3- тамбур, а2 - вх. крильце, Бб - літня кухня, ЖОВ - сарай, 3- погріб, г - гараж, п1-г - огорожа, п3 - колодязь. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 01.04.2017 року між позивачем та відповідачами було укладено угоду щодо купівлі домоволодіння [ADDRESS]. Право власності відповідачів на будинок за зазначеною адресою встановлено за відповідачами в порядку спадкування після смерті їх батька [PERSON] згідно рішення суду № 431/2916/13-ц від 23.10.2017 року. Інших правовстановлюючих документів на будинок у відповідачів не було. При складанні угоди щодо купівлі вказаного житлового будинку з присадибними ділянками ними було усно обумовлено, що позивач [PERSON] буде розраховуватись за будинок частинами протягом року, а відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в свою чергу, протягом місяця першої частини розрахунку зобов,язуються підготовити всі необхідні документи для складання угоди, а після повного розрахунку вони офіційно зареєструють дану угоду щодо купівлі-продажу. Нотаріально договір купівлі-продажу не складався і угода ніде не реєструвалась, та між сторонами по справі було досягнуто згоди по всім істотним умовам договору купівлі-продажу, зокрема стосовно предмета та ціни. На виконання досягнутої домовленості щодо купівлі-продажу будинку, сторони встановили ціну за вказаний будинок, а саме 80 000,00 грн. та передали у власність відповідачам суму у розмірі 65 000,00 грн., про що надали розписку, а відповідачі в свою чергу позивачу ключі. В липні 2017 року позивач передав у власність відповідачам суму у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 23.07.2017 року. Таким чином, [PERSON] виконав свій обов,язок перед відповідачами, сплативши їм кошти за будинок повністю раніш, ніж це обумовлювалось. З квітня 2017 року і по теперішній час позивач реалізуючи своє право власності фактично володіє, користується будинком та розпочав в ньому ремонтні роботи, так як даний будинок був у занедбаному стані та довгий час у ньому ніхто не жив. Однак, на вимогу [PERSON] виготовити та надати необхідні правовстановлюючі документи відповідачі ігнорують. За таких підстав вирішити питання в позасудовому порядку позивач позбавлений можливості, що й вимушує звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд розглянути справу без його участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви, в яких позовні вимоги визнали у повному обсязі та просили суд розглянути справу за їх відсутності. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з таких підстав: Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01.04.2017 року між [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] було досягнуто усної домовленості, укладено угоду щодо купівлі домоволодіння [ADDRESS]. На підтвердження намірів сторін того ж дня було написано розписку. Відповідачі зобов'язалися передати житловий будинок позивачу, а відповідачі зобов,язуються підготовити всі необхідні документи для складання угоди та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На виконання досягнутої домовленості щодо купівлі-продажу будинку, сторони встановили ціну за вказаний будинок, а саме 80 000,00 грн. та позивач передав у власність відповідачам суму у розмірі 65 000,00 грн., про що надано розписку, а відповідачі в свою чергу позивачу ключі. В липні 2017 року позивач передав у власність відповідачам суму у розмірі 15 000,00 грн., що підтверджується розпискою від 23.07.2017 року. На теперішній час позивач [PERSON] позбавлений можливості узаконити вчинений правочин купівлі-продажу і переоформити житловий будинок на своє ім'я. Більш за те, відповідачі ухиляється від проведення державної реєстрації права власності на ім'я позивача. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Нормами ч. 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1,2 ст. 334 ЦК України - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. У відповідності із ч. 4 ст. 334 ЦК України - якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Нормами ст. 655 ЦК України передбачено, що «за договором купівлі- продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 656 ч. 1, 2, З ЦК України встановлено - предметом договору купівлі - продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі - продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі - продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі - продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі - продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. На підставі вищевикладеного, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 41, 92 Конституції України, п. 2 ч. 3 ст. 321 ЦК України, ч. 1 ст. 316 ЦК України, ст.ст. 328, 334, 655 ЦК України, ч. 1, 2, 3 ст. 656 ЦК України, постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,

Outcome: approved