Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

16.04.2014 р. позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб зареєстрований з відповідачем [PERSON] та стягнути з останнього аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи з дати пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування даних вимог позивачка посилається на те, що подружнє життя з відповідачем не склалося, тривалий час сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства. Дитина фактично знаходиться на повному утриманні позивачки, відповідач ухиляється від обов'язку утримувати дитину, матеріальну допомогу не надає. Також позивачка зазначила, що подальше збереження сім'ї та примирення між сторонами не можливе, шлюб існує формально, спору про поділ майна та місце проживання дитини немає. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні вимоги позивачки визнав в повному обсязі та не заперечував проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів у розмірі зазначеному позивачкою. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що 03.06.2006 року сторони [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів 03.06.2006 р. зроблено відповідний актовий запис за номером 852, що вбачається із свідоцтва про шлюб виданого Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї серія [NUMBER]. Сторони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні стосунки, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідач в судовому засіданні ці обставини визнав і не оспорював. Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Враховуючи обставини наведені вище, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що сім'я сторін розпалася повністю, примирення між ними не можливе і подальше збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Судом також встановлено, що від шлюбу подружжя має неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження від 04.06.2007 року [NUMBER], актовий запис №1348. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Водночас відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що на час розгляду справи дитина проживає з матір'ю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальну допомогу в грошовій чи натуральній формі не надає. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Таким чином, враховуючи, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої [PERSON], всі витрати несе позивачка, а відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та створювати для них необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їх життя, суд знаходить вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача аліментів обґрунтованими. При цьому згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї ж статті визначає, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи положення, зокрема, ч. 2 ст. 182, ст. 191 СК України, а також те, що відповідач фізично здоровий та має можливість сплачувати аліменти, інших неповнолітніх дітей на утриманні не має, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] в розмірі ? частини усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Таким чином беручи до уваги те, що відповідач визнав вимоги позивача в повному обсязі, а також те, що суд прийшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення вказаних вимог, суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесенні нею судові витрати на оплату судового збору у розмірі 243,60 грн. З урахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів і суд прийшов до висновку про задоволення позову в цій частині, з відповідача відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved