Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

15 липня 2015 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов [PERSON] до [PERSON] в особі [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позивачка посилалась на слідуючи обставини. Кіровським районим судом м.Лніпропетровська видано виконавчий лист від 19.06.2014р. по справі № 203/6552/130-ц, про стягнення з [PERSON] який є опікуном [PERSON], на користь позивачки [PERSON] грошових коштів у розмірі 181\~304 грн. 80 коп., та судових витрат у сумі 1\~813 грн. 05 коп., всього- 183\~117 грн. 85 коп. Станом на 07.07.2015р. рішення суду відповідачем не виконано, позивачка стягнуту на її користь суму не отримала. Позивачка просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 124\~936 грн. 27 коп., що складаються з інфляційних витрат- 119\~171 грн. 82 коп. та 3 % річних 5\~764 грн. 45 коп. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачка [PERSON] отримала виконавчий лист на вищевказаним рішенням суду 10 квітня 2015 року, а до вказаної дати вона не вимагала виконання рішення суду. Крім того, виконавчий лист вона предявила не за місцем виконання рішення суду. Після предявлення виконавчого листа за місцем виконання, державний виконавець Святошинського районного відділу ДВС управління юстиції у м.Києві відкрив виконавче провадження 15 травня 2015 року, але він порушив вимоги Закону України «Про виконавче провадження», інструкції про проведення виконавчих дій, ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 серпня 2015 року дії державного виконавця визнані неправомірними, відповідачу було поновлено право боржника з зобовязанням державного виконавця поновити відповідачу строк на самостійне виконання рішення суду. Таким чином, представник відповідача наполягає на тому, що вини відповідача у невиконанні рішення суду немає. Суд, вислухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у жовтні 2013 року позивачка зверталась до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] в особі опікуна [PERSON] про стягнення грошових коштів, які складалися з витрат на придбання квартири, матеріальних збитків, витрат понесених на поліпшення майна, моральної шкоди. Рішенням вказаного суду першої інстанції позовні вимоги були задоволені частково. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2014 року апеляційна скарга відповідача на вказане рішення суду першої інстанції була задоволена частково. На користь позивачки [PERSON] з відповідача було стягнуто грошових коштів у розмірі 181\~304 грн. 80 коп., та судових витрат у сумі 1\~813 грн. 05 коп., всього- 183\~117 грн. 85 коп. (а.с.33-37). Вказане рішення набрало законної сили. Виконавчий лист Кіровського районного суду м.Дніпропетровська про стягнення вказаної суми датований 19 червня 2014 року, виданий позивачці 10 квітня 2015 року (а.с.5). Відповідно до матеріалів справи та пояснень сторін вказане рішення суду на час розгляду справи не виконано та грошові кошти не сплачено.\~\~ Згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування ст 625 ЦК України в цивільному судочинстві від 04 березня 2014 року (Розділ «Зміст ст.625 Цивільного кодексу України та сфера її застосування»), де зокрема вказано слідуюче. Судам слід мати на увазі, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Стаття 625 ЦПК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Тобто, дія ст.625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Аналогічна позиція вказана зокрема в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 р. N 10-74/0/4-13, « Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України». Враховуючи вищевикладене, суд однозначно прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог позивачки, а тому в задоволенні позову повинно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed