Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

16.06.2021 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» до [PERSON] про стягнення коштів. В обгрунтовання позову зазначено, що 05.06.2012 року [PERSON] була прийнята на посаду директора Центру (відділу) продажу та обслуговування клієнтів в м. Кілія філії Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» в м. Одеса (наказ № 250 пр/ру-к від 01.06.2012 р.). 05.06.2019 року [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін (п.1 ст. 36 КЗпПУ) та у зв`язку із звільненням матеріально відповідальної особи - [PERSON] , в структурному підрозділі філії Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» в м. Одеса було проведено інвентаризацію матеріальних цінностей, а саме грошових коштів по укладеним договорам обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В ході проведеної інвентаризації виявлено факт укладення відповідачем в період з 01.01.2019 року по 31.03.2019 року 112 полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та неперерахування відповідачем на рахунок позивача за цими укладеними договорами грошових коштів (отриманих страхових платежів) в розмірі 50 252,56 грн, про що складено акт інвентаризації від 05.06.2019 р. Відповідач із актом інвентаризації від 05.06.2019 року був ознайомлений, про що свідчить його особистий підпис на акті інвентаризації. На підставі заяви відповідача від 05.06.2019 року частину суми виявленої недостачі в розмірі 17 119,20 грн була утримана товариством за її згоди із її заробітної плати під час здійснення розрахунку в зв`язку із звільненням відповідача, що підтверджується розрахунковим листком за червень 2019 р. В зв`язку із недостатньою сумою заробітної плати для утримання всієї суми недостачі, 05.06.2019 року між відповідачем та позивачем було укладено договір про добровільне погашення боргу, за умовами якого відповідач зобов`язувався в порядку добровільного погашення суми боргу до 25 числа кожного місяця, починаючи з червня 2019 року по квітень 2020 року, виплачувати позивачу суму боргу до повного погашення заборгованості у розмірі 33 133,36 грн. В порушення зобов`язань у передбачені п.2.1 Договору строки згідно графіку відповідачем не була сплачена сума боргу, що підтверджується бухгалтерською довідкою вих. № 22-19/2291 від 25.05.2020 р. На даний час загальна сума заборгованості щодо сплати відповідачем позивачу сум виявленої недостачі складає згідно Договору - 33 133,36 грн. 18.05.2020 року позивачем було направлено відповідачеві претензію про повернення грошових коштів (вих. № 04-09/2179 від 14.05.2019 р.), яка була залишена відповідачем без будь-якого реагування. В зв`язку з зазначеним, представник позивача в позовній заяві просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача суму боргу в розмірі 33 133,36 грн та 3 % річних у розмірі 954, 68 грн, а також судові витрати. Ухвалою судді Кілійського районного суду Одеської області від 29.29.2020 року відкрито провадження у справі призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, про що повідомлені сторони. 29.06.2021 року від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що дійсно 05.06.2012 року вона була прийнята на посаду директора Центру (відділу) продажу та обслуговування клієнтів в м. Кілія філії Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» в м. Одеса та 05.06.2019 р. згідно наказу № 152 к/тр-зв від 03.06.2019 р. її було звільнено з роботи за угодою сторін в порядку п.1 ст. 36 КЗпПУ. Вказує, що в обгрунтовання поданого позову, позивачем не надано підтвердження щодо укладення зі нею договору про повну матеріальну відповідальність. Окрім того, як зазначає позивач, її було змушено підписати відповідний договір про добровільне погашення боргу, з яким вона не згодна, вважає, що позивачем не було враховані наступні обставини. Всі 7 років з моменту того, як почала працювати, вона виконувала план і працювала сама в центрі продаж. В позовній заяві вказано, що не були оплачені поліси з січня по березень 2019 року, а заяву про звільнення відповідач написала в червні 2019 року. З невідомих причин про неоплачені поліси її не було повідомлено у квітні. За сім років їй не виплачували кошти, як одинокій матері. Підписала спірний договір під тиском, оскільки її повідомили, що якщо вона не підпише, то не зможе звільнитися. Крім того, 20 відсотків з суми, яку просить стягнути позивач, вона виплатила заробітну плату агентам. У 2018 році та в 2019 році їй доручили відкрити центр продажів і м. Ізмаїл, вона за свій кошт їздила в м. Ізмаїл, навчала менеджера офісних продаж, шукала агентів, і офіс налаштувала за свій кошт. На підставі вищезазначеного, відповідач просила відмовити в задоволенні позову. 14.09.2021 р. ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України у зв`язку з її невідповідністю вимогам ст. 175 ЦПК України. 20.09.2011 р. на виконання ухвали судді від 14.09.2021 р. представником позивача подано письмові пояснення з додатками, згідно яких посадові обов`язки, що були покладені на відповідача при прийнятті на посаду, визначені в розділі 2 Посадової інструкції керівника Центру прийому та обслуговування клієнтів в м. Кілія Філії ПрАТ «СК Провідна» в м. Одеса. Ознайомлення відповідача із закріпленими в посадовій інструкції посадовими обов`язками підтверджується особистим підписом відповідача безпосередньо в посадовій інструкції. Відповідно до п. 2.1 Посадової інструкції до основних посадових обов`язків відповідача віднесено здійснення загального керівництва та належна організація роботи ЦПОК відповідно до положення про ЦПОК, розподіл обов`язків між працівниками ЦПОК, дотримання особисто та здійснення контролю за виконанням працівниками посадових обов`язків, наказів, розпоряджень Голови Правління та інших доручень керівництва товариства, дотримання ними Правил внутрішнього трудового розпорядку. Посадовою інструкцією на відповідача покладено відповідальність за незбереження бланків суворої звітності, за матеріальні збитки, що спричинені його виробничою діяльністю (п.4.1.5.). В акті інвентаризації від 05.06.2019 р. відповідач підтвердила факт неперерахування на рахунок позивача сум отриманих страхових платежів в розмірі 50 252,56 грн за 112 договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також відповідач зазначила та визнала, що бланки, на яких було укладено договори страхування, закріплені за нею, як матеріально відповідальною особою. Крім цього, представник позивача зазначив, що відповідач визнана наявність боргу перед позивачем, що підтверджується добровільною виплатою на підставі заяви відповідача частини суми виявленої недостачі в розмірі 17 119,20 грн та укладенням договору про добровільне погашення боргу від 05.06.2019 р. Ухвалою судді від 18.10.2021 р. продовжено розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно наказу № 250 пр/ру-к від 01.06.2012 року Голови правління Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» встановлено, що [PERSON] прийнято на посаду директора Центру (відділу) продажу та обслуговування клієнтів в м. Кілія філії ПрАТ «СК «Провідна» в м. Одеса з повним робочим днем з 05.06.2012 року, з випробувальним терміном до 04.09.2012 року включно, з посадовим окладом 1470,00 гривень, згідно штатного розкладу /а.с. 6/. Згідно з п. 1.4. Посадової інструкції керівника Центру прийому та обслуговування клієнтів в м. Кілія Філії ПрАТ «СК «Провідна» в м. Одеса, затвердженої рішенням правління ПрАТ «СК «Провідна» від 23.06.2015 р. № 9/2 (надалі - Інструкція), - на посаду керівника призначається особа, яка має вищу освіту і уклала у встановленому порядку договір про повну матеріальну відповідальність. Відповідно до п. 2.4. Інструкції - одним із основних обов`язків працівника, зокрема, є: укладення від імені Товариства договорів страхування на підставі виданої Товариством довіреності. Відповідно до п.п. 4.1.5. п .4.1. Розділу 4 Інструкції працівник відповідно до чинного законодавства України та нормативно-розпорядчих документів Товариства несе відповідальність за незбереження бланків суворої звітності, за матеріальні збитки, що спричинені його виробничою діяльністю. Як вбачається з Договору по повну матеріальну відповідальність працівника ПрАТ «СК «ПРОВІДНА», укладеного 31.08.2018 року від відповідним Товариством та керівником ЦПОК в м. Кілія Філії Товариства в м. Одеса [PERSON] , остання, як працівник, який обіймає посаду (виконує роботу) безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробленням, відпусканням, перевезенням матеріальних цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження переданих Товариством таких матеріальних цінностей: бланки полісів ОСЦПВВНТЗ та стікери до них, розрахункові книжки, книги обліку розрахункових операцій, в установленому чинним законодавством України порядку, протягом усього строку дії цього Договору. Відповідно до п. 2 Договору, Працівник зобов`язується: - дбайливо ставитися до переданих йому матеріальних цінностей, переміщення їх виключно в порядку встановленому Товариством, та вживати заходів щодо запобігання, уникнення завдання Товариству збитку щодо цих матеріальних цінностей; - своєчасно повідомляти про всі обставини, що загрожують збереженню переданих/довірених йому матеріальних цінностей; - вести облік, складати та надавати в установленому порядку та в установлені строки згідно із затвердженими Товариством формами звіти про рух і залишки довірених йому матеріальних цінностей; - відшкодовувати недостачу матеріальних цінностей та заподіяну шкоду відповідним матеріальним цінностям у повному розмірі у випадку виявлення недостачі переданих працівнику матеріальних цінностей, знищення, пошкодження, зниження кості або псування матеріальних цінностей, що виникли з вини Працівника; - брати участь в інвентаризації довірених йому матеріальних цінностей; - дотримуватися затверджених Товариством нормативних документів про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну працівниками, а також чинних інструкцій, нормативів і правил збереження, приймання, оброблення, відпускання, перевезення переданих йому матеріальних цінностей; - надавати письмові пояснення паро виявлену під час інвентаризації нестачу матеріальних цінностей. Відповідно до п. 4 Договору, розмір заподіяної шкоди, що підлягає відшкодуванню, визначається за фактичними втратами. на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей та з урахуванням інших вимог нормативно-правових актів, у тому числі, щодо кратного обчислення розміру шкоди. Згідно п. 6 Договору, працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини. Пунктом 7 Договору передбачено, що якщо розмір шкоди, завданої Товариству з вини працівника, не перевищує середнього місячного заробітку Працівника, покриття Працівником шкоди здійснюється за розпорядженням Товариства, що робиться не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної Працівником шкоди і звертається до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це Працівника з його заробітної плати примусово, або сплачується Працівником добровільно за заявою Працівника. У випадку незгоди Працівника із відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У решті випадків відшкодування шкоди провадиться у судовому порядку на підставі частини 3 статті 136 Кодексу законів про працю України. Відповідно до п. 9 дія Договору поширюється на весь час роботи Працівника за трудовим договором у ПрАТ «СК «Провідна» за посадою, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробленням, відпусканням, перевезенням матеріальних цінностей. Відповідно до Акту інвентаризації коштів по укладеним договорам ОСЦПВ по ЦПОК 1618 в м. Кілія філії м. Одеса ПрАТ «СК «Провідна» встановлено, що під час передачі справ у зв`язку зі звільненням [PERSON] було встановлено, що по 112 полісам ОСЦПВ, які були оформлені [PERSON] в період з 01.01.2019 року по 31.03.2019 року на рахунок компанії ПрАТ «СК «Провідна» не надійшли страхові премії в загальній сумі 50 252, 56 гривень. Бланки, по яким не надійшли кошти, закріплені за продавцем [PERSON] по системі ІНСІС обліковані, кошти по ним на рахунок компанії ПрАТ «СК «Провідна» не надійшли. Загальна кількість укладених полісів - 112 (сто дванадцять штук). Загальна сума недостачі коштів - 50 252, 56 грн /а.с. 8-10/. Згідно пояснень [PERSON] від 05.06.2019 року встановлено, що вона згода з тим, що вказані в реєстрі полюси рахуються за нею та були продані в період з 01.01.2019 року по 31.03.2019 року, введені в систему та здані на облік, однак кошти на розрахунковий рахунок компанії не надійшли /а.с. 11/. Відповідно до заяви [PERSON] від 05.06.2019 року, поданої т.в.о. Голови Правління ПрАТ «СК «Провідна» встановлено, що [PERSON] у зв`язку із звільненням з роботи 05.06.2019 року, просила утримати із її заробітної плати (розрахункових при звільненні) суму 17 119,20 грн за заборгованість перед компанією /а.с. 14/. Відповідно до розрахункового листка за № 06/2019 встановлено, що [PERSON] від ПрАТ «СК Провідна» перераховано грошові кошти в розмірі 25 589, 47 грн /а.с. 15/. Згідно договору про добровільне погашення боргу від 05.06.2019 року, укладеного між ПрАТ «СК «Провідна» (надалі - Стягувач) з однієї сторони та [PERSON] (надалі - Боржник), з іншої сторони, уклали цей договір про добровільне погашення боргу, за яким відповідно до п. 1.1 Договору за цим Договором Стягувач та Боржник дійшли згоди, що Боржник зобов`язується відшкодувати суму боргу на користь Стягувача який виник в результаті виявленої недостачі, відповідно до Акту інвентаризації від 05.06.2019 року в строки та розмірі, передбачені цим Договором. Відповідно до п. 1.2 Сторони домовились, що розмір суми боргу, яку Боржник зобов`язується відшкодувати на користь Стягувача, становить 33 133, 36 грн. Також встановлено, що відповідно до п. 2.1 Договору, боржник в порядку добровільного погашення суми боргу зобов`язаний до 25 числа кожного місяця, починаючи з червня 2019 року по квітень 2020 року, виплачувати Стягувачу суму боргу до повного погашення заборгованості у розмірі 33 133, 36 гривень, далі заборгованість за відповідним графіком /а.с. 12-13/. Відповідно до листа про добровільне погашення заборгованості за вих. № 04-09/2179 від 14.05.2020 року встановлено, що ПрАТ «СК «Провідна» 14.05.2020 року направило на адресу місця проживання [PERSON] , лист згідно якого повідомило останню, що станом на 13.05.2020 року на рахунок Компанії жодної гривні на погашення вказаного боргу від [PERSON] не надходило. У зв`язку з чим, адресату запропоновано сплатити борг в сумі 33 133,36 грн. Також повідомлено, що у разі ігнорування листа, ПрАТ «СК «Провідна» змушена буде звернутися до суду /а.с. 16/. Згідно бухгалтерської довідки за вих. № 22-19/2291 від 25.05.2020 року наданої ПрАТ «СК «Провідна» встановлено, що за період з 05.06.2019 року по 25.05.2020 року на банківські рахунки ПрАТ «СК «Провідна» кошти згідно договору про добровільне погашення боргу, який укладений з [PERSON] 05.06.2019 року, не надходили /а.с. 17/. При розгляді і вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства: Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стаття 13 ЦПК України визначає що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (ст. 131 КЗпП України). За змістом ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків. Згідно зі ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. З роз`яснень, викладених у п. 3, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вбачається, що суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Як зазначено в ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Згідно зі ст. 1 вказаного Закону: страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - страхові організації, що мають право на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України «Про страхування». Судом встановлено, що відповідач, перебуваючи у трудових відносинах з позивачем, який є страховиком, була уповноважена укладати від його імені договори страхування, що включало в себе також прийом від страхувальників страхових платежів. Перелік вказаних посад і робіт, з якими можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Проте чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Згідно Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28.12.1977 року № 447/24 (надалі - Перелік), - роботи з приймання від населення всіх видів платежів та виплати грошей не через касу, а також роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготування до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації), відносяться до сфери застосування повної матеріальної відповідальності на підставі відповідних договорів. Таким чином, оскільки встановлено, що відповідач, як працівник виконувала передбачені Переліком № 447 роботи і хоча відповідна посада у ньому не зазначена, але з огляду на зміст трудової функції відповідача в частині покладення обов`язку збереження матеріальних цінностей, а також те, що Перелік було затверджено понад 40 років тому і він не в повній мірі є актуальним на даний час в частині визначення відповідних посад, суд приходить до висновку, що укладення договору про повну матеріальну відповідальність з відповідачем було правомірним, а враховуючи встановлені обставини доведеним є факт того, що неналежне виконання відповідачем своїх посадових обов`язків призвело за заподіяння позивачу матеріальних збитків. Згідно ч. 3 ст.233 КЗпП для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Строки звернення до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Днем виявлення шкоди, спричиненої відповідачем позивачу внаслідок неналежного виконання своїх обов`язків як матеріально відповідальної особи, є 05.06.2019 р., коли за наслідками проведеної інвентаризації коштів по укладеним договорам ОСЦПВ по ЦПОК 1618 м. Кілія Філії м. Одеса ПрАТ «СК «Провідна» було складено відповідний акт в якому встановлено недостачу коштів в розмірі 50 252,56 грн за 112 полісами, закріпленими за [PERSON] , що вона визнала в своїх поясненнях, що містяться у відповідній графі вказаного акту /а.с. 9-11/. Позивач звернувся до суду з відповідним позовом 10.06.2020 року, що підтверджується відповідною печаткою на конверті, адресованому до Кілійського районного суду Одеської області та який містить відповідний позов з додатками і вихідним номером та датою, вказаними на першому аркуші позовної заяви, - тобто з пропуском строку, встановленого в ч. 3 ст. 233 КЗпП України. При цьому, до позову додано копію Договору про добровільне погашення боргу від 05.06.2019 р., за яким ПрАТ «СК «Провідна» як стягувач та [PERSON] , як боржник дійшли згоди, що боржник зобов`язується відшкодувати суму боргу на користь стягувача, який виник в результаті виявленої недостачі відповідно до акту інвентаризації від 05.06.2019 р. за графіком, визначеним відповідним договором. Разом з тим, позивач, як роботодавець, не звернув увагу на приписи ч. 3 ст. 136 КЗпП України, згідно з якими покриття шкоди працівниками в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, а не будь-яким іншим способом, в тому числі шляхом укладення договору. Таким чином, укладення договору від 05.06.2019 р. не є належним способом забезпечення відшкодування шкоди, спричиненої позивачу неналежним виконанням трудових обов`язків відповідачем, а сам договір є таким, що не створює для сторін жодних правових наслідків, оскільки за своєю природою не є договором позики в розумінні положень ст. 1046 ЦК України та будь-яким зобов`язанням згідно зі ст. 509 ЦК України, оскільки спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства. Таким чином, у спірних правовідносинах положення статті 625 ЦК України, на яку в обґрунтування позову посилається представник позивача, не підлягають застосуванню. Факт добровільної згоди відповідача від 05.06.2019 р. на утримання з її заробітної плати при звільненні 17 119,20 грн належної їй до виплати заробітної плати, відповідного обов`язку позивача щодо звернення до суду з позовом до відповідача для покриття спричиненої матеріальної шкоди не відмінює і не спростовує встановлених судом обставин та не свідчить про те, що між сторонами по справі виникли цивільно-правої зобов`язальні правовідносини /а.с. 14/. Отже, факт підписання позивачем та відповідачем по справі вищевказаного договору та подальше невиконання його умов відповідачем, не впливає на встановлений судом факт звернення ПрАТ «СК «Провідна» до суду з позовом з пропуском встановленого КЗпП України строку. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Стаття 234 КЗпП України про працю передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. За встановлених обставин та відсутності доказів, які б свідчили, що позивачем пропущений строк звернення до суду з відповідним позовом з поважних причин, суд приходить до висновку, що підстави для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду з позовом відсутні, у зв`язку з чим він задоволенню не підлягає. На підставі ст. ст.130, 134, 135-1, 233, 234 КЗпП України та

Outcome: dismissed