Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

15.06.2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому зазначила, що 27.11.2002 року відповідач [PERSON] отримав в дар від своєї матері [PERSON] житловий будинок № 142, розташований по вул. Мала Житомирська в м. Радомишль Житомирської області. З 30.10.2010 року сторони проживають однією сімєю, а з 06.11.2010 року, зі згоди відповідача, як власника нерухомого майна, позивач [PERSON] та її син від першого шлюбу [PERSON] були зареєстровані як члени сімї відповідача [PERSON] в будинку № 142 по вул. Мала Житомирська в м. Радомишль Житомирської області. 30.04.2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Дітей від цього шлюбу сторони не мають. Проживаючи однією сімєю, сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти побудували за період з вересня 2011 року по липень 2015 року новий житловий будинок за вказаною вище адресою, до будинку підвели воду, електрику, газопровід, інвентаризаційна вартість цілого житлового будинку становить 456 359,00 грн. З липня 2015 року будинок був готовий до експлуатації, і в ньому проживають сторони та син позивача, сплачують кошти за комунальні послуги. 30.03.2015 року відповідач [PERSON] отримав будівельний паспорт на будівництво нового індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою вул. Мала Житомирська, № 142, м. Радомишль Житомирської області. На підставі будівельного паспорта та схеми забудови земельної ділянки, існуючий житловий будинок, яким був одарений [PERSON] згідно договору дарування від 27.11.2002 року, був переобладнаний в літню кухню. Оскільки новостворений житловий будинок повністю готовий до експлуатації, відповідач як забудовник повинен подати декларацію про готовність обєкта до експлуатації до органу державного архітектурно-будівельного контролю, однак, не бажає оформляти будинок. Позивач намагалася сама здати будинок в експлуатацію, але їй відмовили з тієї підстави, що саме відповідач являється забудовником. На теперішній час між сторонами існує спір, в тому числі щодо поділу майна, яке належить сторонам на праві спільної власності. Оскільки будинок не зданий в експлуатацію та не зареєстрований в реєстраційній службі, позивач не має можливості звернутися до суду про поділ будинку в натурі, в звязку з чим позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачем [PERSON] право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку, розташованого на земельній ділянці 0,10 га за адресою Житомирська обл., м. Радомишль, вул. Мала Житомирська, № 142, для чого потрібно згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461 (у редакції постанови КМУ від 08.09.2015 року № 750) надати відповідну заяву, декларацію про готовність обєкта до органу державного архітектурно-будівельного контролю, а також виконати інші дії для введення в експлуатацію збудованого житлового будинку та отримання правовстановлюючих документів на імя забудовника відповідача по справі [PERSON]. В уточненій позовній заяві від 09.08.2017 року позивач [PERSON] збільшила заявлені позовні вимоги та просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину обєкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою: Житомирська обл., м. Радомишль, вул. Мала Житомирська, 142, та право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку. 13.09.2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], в якій позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним право особистої приватної власності на обєкт незавершеного будівництва житлового будинку по вул. Мала Житомирська, 142 в м. Радомишль Житомирської області,посилаючись на те, що будівництво зазначеного будинку розпочато і на даний час ведеться за його власні кошти, отримані від продажу квартири в м. Житомирі, а відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не могла приймати участь у будівництві, оскільки працює прибиральницею у Радомишльській міській раді Житомирської області, отримує невелику заробітну плату. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник заявлені, з урахуванням збільшених вимог в уточненій позовній заяві, позовні вимоги підтримали та просять суд їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Проти зустрічного позову заперечували та просять відмовити у його задоволенні за безпідставністю. [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона з відповідачем проживає в [INFO] з 2010 року, в 2011 році уклали шлюб. Приблизно в 2010 році вони розпочали будівництво нового будинку, позивач зазначила, що вона працювала в цей час на двох роботах і всі зароблені кошти вкладала в будівництво будинку. ЇЇ чоловік [PERSON] в той час також працював, він займався встановленням памятників, таким чином вважає, що будівництво велося за спільні кошти подружжя і тому вона має право на 1/2 частину будинку. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним [PERSON] та його представник заявлені вимоги позивача не визнали, просять відмовити в їх задоволенні за безпідставністю. В наданих суду письмових запереченнях зазначив, що заявлений позивачем спір щодо надання дозволу на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку не підлягає вирішенню в судовому порядку, а належить до компетенції контролюючих органів, у повноваження яких входить надання дозволу на введення в експлуатацію збудованих житлових будинків. Крім того, що процедура і порядок введення новостворених житлових будинків в експлуатацію регулюється не нормами цивільного судочинства, а шляхом вивчення і затвердження усієї будівельної, архітектурної, протипожежної, земельної, газово-електропостачальної, водо-каналізаційної, екологічної та іншої документації, і вже після відмови цих органів у наданні дозволу на введення в експлуатацію, особа може звернутися за захистом своїх порушених прав до суду, а позивачем не надано документів про відмову, а тому позов є безпідставним. Вважає, що позивач намагається в обхід процедури погодження контролюючих органів введення будинку в експлуатацію, отримати такий дозвіл через суд. Крім того, [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він являється власником спірного будинку, який ще не добудований, тому вводити його в експлуатацію зарано. Зазначив, що будівництво будинку ведеться ще з 2010 року, кошти бралися і в кредит, і позичали в родичів, та за його особисті кошти, отримані ним внаслідок продажу квартири в 2014 році в м. Житомирі, а також кошти його рідних матері та сестри. Позивач [PERSON] нічим під час будівництва не допомагала, за гроші, які вона отримувала як заробітну плату, неможливо побудувати будинок, а тому відсутні підстави для задоволення позовної заяви [PERSON]. Ніяких спільних коштів у них не було, спільного бюджету вони також не вели, свою заробітну плату [PERSON] не віддавала. [PERSON] вважає, що будинок побудований за кошти його та його матері, тому [PERSON] не має ніякого права на нього. Зустрічну позовну заяву [PERSON] просить задовольнити та визнати за ним право особистої приватної власності на обєкт незавершеного будівництва житлового будинку по вул. Мала Житомирська, 142 в м. Радомишль Житомирської області. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] під присягою кожен окремо повідомили, що були присутніми на новосіллі у сторін [PERSON] десь зо два роки тому, в будинку вже були проведені та підключені всі комунікації. Сторони разом планували будівництво цього будинку, спільно його будували, зі слів сторін свідкам відомо, що будівництво проводилося за рахунок продажу квартири в м. Житомирі, яку успадкував [PERSON] після смерті свого батька. Свідок [PERSON] крім того повідомив, що зі слів [PERSON] будівництво не закінчено, у планах останнього було добудувати ще один поверх будинку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні під присягою повідомив, що він разом із іншими будівниками допомагав [PERSON] під час будівництва спірного будинку: в 2013 році встановлював дах, в 2015 році обкладав будинок цеглою, вагонку бив на кухні. Запросив його на роботу [PERSON], за роботу розраховувався також [PERSON], а остаточний розрахунок за виконані роботи провела мати [PERSON] - [PERSON]. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що вона являється матірю [PERSON], який приблизно з 2010 року проживає з позивачем за первісним позовом [PERSON]. Будівництво спірного будинку розпочав її син ще в 2010 році. Земельну ділянку, на якій знаходився і знаходиться на даний час старий будинок свідок [PERSON] успадкувала від своїх батьків і в 2002 році подарувала синові [PERSON], так як у нього було відсутнє власне житло. Свідок повідомила, що під час будівництва допомагала синові коштами, крім того, її колишній чоловік після розлучення залишив синові (відповідачеві за первісним позовом) в рахунок аліментів квартиру в м. Житомирі, потім чоловік захворів і десь із місяць до смерті жив в м. Радомишлі, позивач за первісним позовом [PERSON] допомагала доглядати за ним, за що після продажу квартири їй в подяку за це купили обручку. Гроші, отримані від продажу квартири, також були вкладені в будівництво нового будинку. Свідок зазначила, що [PERSON] в будівництво ніяких коштів не вкладала, так як вона їх не мала, однак, не заперечувала той факт, що [PERSON] допомагала як хазяйка, поралася на городі, варила їсти. На даний час спірний будинок не добудований, ще планується збудувати другий поверх. Допитана як свідок [PERSON] повідомила, що вона являється рідною сестрою відповідача за первісним позовом [PERSON]. Зазначила, що [PERSON] ніяких коштів в будівництво спірного будинку не вкладала, участі в будівництві не приймала, тільки інколи допомагала по господарству та варила їсти. Земельну ділянку, на якій був розташований старий будинок, братові [PERSON] подарувала мати в 2002 році, кошти на будівництво нового будинку до продажу квартири в м. Житомирі також надавала мати [PERSON], крім того, всією сімєю допомагали при будівництві. Новосілля відсвяткували в 2015 році, хоча будівництво ще не було закінчено. В 2017 році [PERSON] вивезла всі свої речі, так як між сторонами склалися погані стосунки. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він являється двоюрідним братом [PERSON], був свідком будівництва нового будинку, так як допомагав під час будівництва. На даний час будівництво будинку не завершено, не добудовано другий поверх будинку. За чиї кошти проводилося будівництво будинку точно не знає, знає лише, що в м. Житомирі [PERSON] продав квартиру і кошти були витрачені на будівництво спірного будинку. Під час будівництва його дружина [PERSON] ніякої участі в будівництві не приймала, будівництвом не цікавилася, за все домовлявся [PERSON], привозив будівельні матеріали, розраховувався з будівельниками. Зі слів матері [PERSON], свідок знає, що остання також допомагала у фінансуванні будівництва будинку. Вирішуючи спір, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи суд виходить з такого. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року\~\~№ 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.04.2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.10). В судовому засіданні також встановлено, що на даний час шлюб між сторонами розірвано. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27.11.2002 року відповідач [PERSON] отримав в дар від своєї матері [PERSON] житловий будинок № 142, розташований по вул. Мала Житомирська в м. Радомишль Житомирської області, розташований на земельній ділянці площею 1678 кв.м (а.с.232). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2013 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Житомирська область, м. Радомишль, вул. Мала Житомирська, 142, земельна ділянка має кадастровий номер 1825010100:06:007:0465 (а.с. 13,16). Згідно довідки ПП «Житлоремсервіс-9» від 04.05.2017 року в м. Радомишль Житомирської області по вул. Мала Житомирська, 142 зареєстровані [PERSON], її чоловік [PERSON], та її син [PERSON], а згідно наявного в матеріалах справи акту від 26.04.2017 року, [PERSON], будучи у шлюбі з [PERSON], з 2011 року вели спільне будівництво будинку за вказаною вище адресою (а.с. 22,26). Як вбачається із копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок фактично на земельній ділянці по вул. Мала Житомирська, 142 в м. Радомишль Житомирської області, розташовані обєкти нерухомого майна, а саме житловий будинок літ. «А-1» площею 94,9 кв.м. 2015 року побудови, свердловина № 1, огорожа № 2 (а.с.11-12). За даними будівельного паспорта на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Мала Житомирська, 142 в м. Радомишль Житомирської області (реєстраційний номер 9/2015) від 30.03.2015 року, замовником являється [PERSON], технічні умови на водопостачання, каналізування, теплопостачання підписані замовником [PERSON] (а.с.14-21). Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюються питання розпорядження таким майном. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені\~ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Відповідно до пунктів 1, 2, 5 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зазначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.\~Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може\~\~вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме такі правові позиції викладені в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 р. у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 р. у справі № 6-846цс16, від 7 грудня 2016 р. у справі № 6-1568цс16. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, необхідно встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Так, у позовній заяві [PERSON] зазначила, що спірний будинок було побудовано за спільні кошти подружжя, проте належними доказами зазначену обставину не довела. Позивач [PERSON] надала довідки про заробітну плату (а.с.184,185,186,187). Разом з тим, враховуючи розмір отриманої заробітної плати та необхідність нагальних витрат на життєві потреби, не вбачається можливість одночасно забезпечувати себе, дитину та вкладати кошти в будівництво будинку, крім того, жодного доказу того, що зароблені кошти позивач використовувала саме на будівництво спірного будинку суду не надано. В той же час згідно наданих накладних про придбання будівельних матеріалів та товарних чеків замовником, платником та отримувачем товару зазначено [PERSON] (а.с.155-168). Зазначена відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним [PERSON] обставина щодо будівництва спірного будинку за рахунок продажу квартири в Житомирі підтверджується наявною в справі копією договору купівлі-продажу квартири від 05.12.2014 року, згідно якої [PERSON] продав [PERSON] та [PERSON] за узгоджену сторонами суму 149800 грн. квартиру № 19 будинку № 12 в м. Житомирі, бульвар Польський, яка належала останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, що також узгоджується із наданими свідками показами (а.с.112-113). За змістом\~статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»,\~право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів визначено у порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженому\~постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461,\~шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація). У разі потреби замовник може до прийняття обєкта в експлуатацію вносити до проекту будівництва погоджені з автором такого проекту зміни щодо черги та/або пускового комплексу в межах затверджених проектних рішень. Згідно матеріалів справи замовником являється [PERSON] (а.с.14). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги за первісним позовом являються безпідставними. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на обєкт незавершеного будівництва житлового будинку, суд прийшов до наступних висновків. Згідно з розясненнями, які містяться у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»,\~оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стаття 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої\~статті 16 цього Кодексу,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до\~статті 331 ЦК України,\~право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до вимог статей\~328\~та\~329 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права, до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак, до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач за зустрічним позовом [PERSON] являється власником земельної ділянки кадастровий номер 1825010100:06:007:0465, на якій за власні кошти здійснює будівництво житлового будинку, маючи будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд, його право приватної власності на вказане майно оспорюється позивачем за первісним позовом [PERSON], а отже зустрічний позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved