Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

16 липня 2019 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій вказав, що він перебував у шлюбі з відповідачем, та від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами було розірвано та з моменту розірвання шлюбу діти проживають разом з позивачем та з відповідача стягнуто аліменти на утримання дітей. Позивач зазначає, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дітей та не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, тому просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Представник позивача та позивач в судовому засіданні вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача та відповідач позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, надавши свої пояснення. Представник третьої особи в судовому засіданні вказав, що проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, позивача, представника відповідача, відповідача, представника третьої особи, свідка [PERSON] , розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей - [PERSON] , [INFO] , що стверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.7) та [PERSON] , [INFO] , що стверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 20.09.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.6). Позивач зазначає, що діти після розірвання шлюбу проживають з ним та перебувають на його утриманні, що стверджено довідкою про склад сім`ї, яка видана виконавчим комітетом Тетіївської міської ради Київської області (а.с.9) та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 05.06.2019 року (а.с.10). З відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей (а.с.11). Позивач зазначив, що відповідач не сплачує аліменти, що стверджено відповідними довідками в матеріалах справи (а.с.12-14). Окрім того, позивач зазначив, що відповідач не виконує своїх обов`язків щодо виховання дітей та не цікавиться їхнім розвитком та життям, що стверджено характеристиками із навчальних закладів дітей (а.с.15-16). Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач неодноразово намагалась побачитись з дітьми, однак позивач не допускав її до дітей. Окрім того, відповідач почала сплачувати аліменти, що стверджено розпискою позивача (а.с.50). Зазначені обставини були стверджені в судовому засіданні. Окрім того відповідач зверталась до комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області із заявою про вирішення питання щодо визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з тим, що колишній чоловік не надає дозвіл на побачення з дітьми (а.с.58). Представником третьої особи було надано висновок комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Тетіївської міської ради Київської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , згідно якого вважають за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] (а.с.60-61). До вказаного висновку суд ставиться критично, оскільки як зазначено в самому висновку, він базується на позовній заяві, поясненнях позивача [PERSON] та наданих позивачем характеристиках з навчальних закладів дітей. Свідок [PERSON] , [INFO] в судовому засіданні надала показання, що вона є матір`ю позивача [PERSON] та бабою [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та вказала, що допомагає сину доглядати внуків. Вказала, що [PERSON] не займається вихованням дітей [PERSON] та [PERSON] та не відвідує їх. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року (справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановлено, що посилання позивача на те, що відповідач не бажає спілкуватися з дітьми та виховувати їх, не знайшли свого підтвердження в суді. Відповідач повідомила, що дійсно певний час не сплачувала аліменти, однак станом на момент розгляду справи сплатила 2000 гривень заборгованості та зазначила, що об`єктивні підстави для позбавлення її батьківських прав відсутні. Посилання позивача на інформацію з навчальних закладів дітей, що мати протягом року жодного разу не відвідувала дітей, не підтверджує не виконання батьківських обов`язків, та суд надає критичної оцінки, оскільки відповідач проживає в іншому населеному пункті. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд надає критичної оцінки і показанням свідка [PERSON] , яка наголосила, що відповідач не бажає займатись вихованням дітей. Жодних належних, переконливих та допустимих доказів з боку позивача щодо ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків до суду не надано, як і не знайшло свого підтвердження і під час розгляду даної цивільної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи не знайшло свого підтвердження того, що відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. А тому, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесенні судові витрати.

Outcome: dismissed