Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

16 вересня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням подружнього життя і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги, в обґрунтування яких послалася на факти і обставини, викладені у заяві, та зазначила, що з 8 вересня 2011 року перебуває з громадянином Республіки Італія [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу дітей не мають. Життя з [PERSON] не склалося, оскільки у кожного з них різні, не співпадаючи погляди на питання поведінки та взаємовідносин у сім'ї. За період знаходження в офіційному шлюбі вони проживали протягом 2-3 місяців на рік в Італії та Україні, куди тимчасово приїздили один до одного. Стосунки з відповідачем остаточно припинені з 20 квітня 2013 року. Вони не ведуть сумісне господарство, проживають в різних країнах, не мають спільних прав і обов'язків. Будь - якого майна ними за час шлюбу не нажито, матеріальних претензій до [PERSON] вона не має. На теперішній час вона перебуває у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, з яким бажає створити сім'ю. Позивачка вважає, що примирення між ними та подальше подружнє життя неможливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них. Посилаючись на наведене, позивачка просить суд не надавати строк на примирення, оскільки це питання нею вирішено остаточно, та розірвати шлюб між нею та [PERSON]. Відповідач, який повідомлений у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду, за викликом суду не з'явився, надавши суду письмову заяву про визнання позову та розгляду справи за його відсутності. У письмовій інформації на адресу суду від 15 січня 2014 року [PERSON] зазначив, що його сімейне проживання з [PERSON] обмежилося одним місяцем у квітні 2012 року і двома тижнями у листопаді 2012 року та спільним проживанням за місцем його мешкання в Італії з 12 лютого по 20 квітня 2013 року. [PERSON] повернулась до України і приїхати в Італію відмовилась. З того часу він та позивачка проживають у різних державах, не ведуть спільне господарство і практично не спілкуються між собою. Він зрозумів, що у нього і дружини діаметрально протилежні погляди на сімейні відносини. Майнових спорів між ними не існує. Відповідач вважає, що їх шлюб є формальним, тому визнає заявлений [PERSON] позов про розірвання шлюбу. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. За приписами статті 3 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК України, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] громадянка України [PERSON] і громадянин Республіки Італія [PERSON] зареєстрували шлюб 8 вересня 2011 року, актовий запис № 868 в книзі реєстрації шлюбів міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області. Від шлюбу подружжя дітей не має. Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що [PERSON] і [PERSON] з 20 квітня 2013 року припинили будь - які шлюбні відносини, не проживають спільно однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків. Сторони не мають наміру зберегти свій шлюб. Позивачка на теперішній час перебуває у цивільному шлюбі з іншим чоловіком. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання у даному випадку подружжю строку для примирення суперечить моральним засадам суспільства. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, суд, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, причини розлучення, їх проживання у різних країнах, категоричне небажання позивачки продовжувати шлюбні відносини та згоду на їх припинення відповідача, дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] і [PERSON], збереження їх сім'ї є неможливим та суперечить їх інтересам. У разі визнання відповідачем позову, як передбачено частиною 4 статті 174 ЦПК України, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд визнає, що заява позивачки відповідає дійсній волі подружжя, тому її позов про розірвання шлюбу є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Матеріальних претензій сторонами один до одного не заявлено. Позивачка не наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища та не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved