Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

15 квітня 2015 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява [PERSON] та [PERSON] до Комиш-Зорянської селищної ради, третя особа реєстраційна служба Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування. У своїй заяві позивачі [PERSON] та [PERSON] просять суд винести рішення, в якому визнати за ними право власності на житловий будинок [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що [INFO] помер їх батько [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку [ADDRESS] Спадщину після [PERSON] за законом відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняли дружина померлого і мати позивачів [PERSON] та самі позивачі. [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частини житлового будинку [ADDRESS] Таким чином, на даний час [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом. Проте отримати свідоцтво про право на спадщину на будинок немає можливості через те, що у свій час забудовник [PERSON] не провів реєстрацію збудованого ним у шлюбі з [PERSON] житлового будинку і не отримав свідоцтво про право власності на нього. Таким чином, на даний час позивачі стверджують, що можуть скористатися своїм законним правом на отримання спадщини за законом лише після звернення до суду з питанням про захист своїх прав та законних інтересів. Позивачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, в заявах зазначили, що позовні вимоги підтримують у повному обсязі на тих підставах, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача Комиш-Зорянської селищної ради Запорізької області, в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій проти позовних вимог позивачів не заперечував просив позов задовольнити, а справу розглянути без його участі. Представник третьої особи реєстраційної служби Куйбишевського районного управління юстиції Запорізької області в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій проти позовних вимог позивачів не заперечував і просив справу розглянути без його участі. Враховуючи вище викладене, відповідно до ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню. Як вбачається з рішення №33 виконавчого комітету Комиш-Зорянської селищної ради народних депутатів Куйбишевського району Запорізької області від 16.05.1979 року спадкодавцю [PERSON] була надана у безстрокове користування земельна ділянка площею 0,10 га для будівництва нового житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.17). 05.10.1979 року на виконання зазначеного рішення між уповноваженими особами від Комиш-Зорянської селищної ради та [PERSON] був підписаний договірпро надання йому у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку (далі-Договір), посвідчений нотаріально, та зареєстрований у відповідному бюро технічної інвентаризації (а.с.15,16). Згідно зазначеного Договору, забудовнику [PERSON] у безстрокове користування була передана земельна ділянка площею 1000 кв.м., на якій його було зобов'язано протягом трьох років побудувати житловий будинок [ADDRESS], господарські споруди і благоустроїти територію навколо подвір'я. Судом встановлено, що у визначені Договором строки будинок був побудований до повної готовності, що підтверджується перерахованими документами, а саме: характеристикою будівель і споруд технічного паспорту будинку, схемою електропроводки домовласника, та довідками з сільської ради. (а.с.12-14,26,23,24). В п.9 Договору зазначено, що при закінченні будівництва побудовані на земельній ділянці споруди вступають в експлуатацію та стають особистою власністю забудовника. Довідки виконавчого комітету та домова книга свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON], проживали [ADDRESS], а саме в спірному будинку, що також підтверджує факт належності будинку спадкодавцям (а.с.28-30). Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння спадкодавцями спірним помешканням, громадяни могли мати у власності жилий будинок. В ст.100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Судом встановлено, що будівництво житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] здійснювалось саме у період дії норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 р. Отже виходячи з перерахованих норм законодавства та проаналізованих доказів суд робить висновок про те, що родина [PERSON] належним чином володіла спірним будинком, який був побудований ними не самочинно, будівництво мало усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент придбання цього майна. Технічний паспорт будинку підтверджує всі ознаки житлового будинку, передбачені ст. 380 ЦК України, як об'єкту права власності, на який виникає право його успадкування. Копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] та копії свідоцтв про їхню смерть свідчать про те, що вони були співвласниками спірного домоволодіння і після того, як вони померли відкрилась спадщина. Довідки з сільської ради про проживання позивачів, разом із з спадкодавцями на момент їхньої смерті вказує на фактичне прийняття кожним з них спадщини у вигляді частини спірного домоволодіння у відповідності з вимогами ч.3,4 ст. 1268 ЦК України. Суд встановив, що документальне право власності на спірний будинок за життя спадкоємець, а потім вже і спадкодавець [PERSON] на себе не переоформила. В статті 1276 ЦК України зазначено про те, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до копій свідоцтв про народження та копій свідоцтв про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] є доньками спадкодавців [PERSON] (а.с.19-21). Відповідно до ст.328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 380 ЦК України будинок є об'єктом права власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В ст. 1218 ЦК України зазначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Виходячи з зазначеної ситуації, доказового та законодавчого обґрунтування та положень ч.1 ст. 1261 ЦК України позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом і мають право на успадкування спірного будинку. На підставі викладеного,

Outcome: approved