Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

15 лютого 2018 року ПАТ «Укргазвидобування» звернулося в суд з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги. Свої вимоги мотивує тим, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та АТ «Дельта банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 листопада 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № П 2022390-8. 30 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON]. укладено договір про відступлення права вимоги. 02 лютого 2018 року між [PERSON]. та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги. ПАТ «Укргазвидобування» вважає недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року, що укладений між [PERSON]. та [PERSON] Первинним кредитним договором визначено, що його виконання забезпечується лише одним видом забезпечення - заставою, тому забезпечення виконання кредитного договору іншим видом забезпечення, ніж застава не допускається в силу закону. Забезпечення зобов'язання порукою не передбачено основним договором, відповідно договір поруки суперечить чинному законодавству України, є недійсним та не створює правових наслідків. [PERSON] не набув права вимоги та не став кредитором ПАТ «Укргазвидобування», тому не міг передати право вимоги іншій особі - [PERSON], який, в свою чергу, не міг передати право вимоги [PERSON] Просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 12 квітня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 96-102). Посилається на те, що чинним законодавством не передбачені положения, що прямо встановлюють нікчемність правочину про забезпечення виконання зобов'язання через відсутність вказівок на вид забезпечення виконання зобов'язання в основному договорі. Так як законом прямо не встановлена недійсність правочину (договору поруки), такий договір може бути визнаний недійсним у судовому порядку. Судове рішення про визнання недійсним договору поруки відсутнє, тому у позивача відсутні підстави стверджувати про недійсність як договору про відступлення права вимоги від 30 квітня 2015 року, так і договору про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року. Поручитель та ПАТ «Дельта Банк» не були обмежені в праві укласти договір поруки, укладання такого договору на виконання кредитного договору не порушило норми ч. 1 ст. 548 ЦК України, ч. 2 ст. 345 ГК України та положення самого кредитного договору. У такому випадку договір поруки є дійсним, оскільки протилежне прямо не встановлено законом та відсутнє відповідне судове рішення. Дійсність договору поруки виключає недійсність оспорюваного договору про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року. Інших доводів або обґрунтувань щодо недійсності оспорюваного договору позивачем не наведено. Позивач також не навів жодного обґрунтування в чому саме полягає порушення його прав, та яким саме чином оспорюваний договір про відступлення права вимоги може порушити його права та законні інтереси. Позивач не направляв до суду відповідь на відзив. Відповідач [PERSON] не подавав до суду свій відзив на позовну заяву. Третя особа [PERSON] направив до суду письмові пояснення (а.с. 78-82). Зазначає, що також просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач фактично викладає обставини щодо недійсності договору поруки, як вже встановлений факт, не наводячи ні додаткових ознак його нікчемності, ні судового рішення, яким би встановлювалась його недійсність. Також позивачем не надано й доказів на підтвердження своїх доводів щодо недійсності оспорюваного договору про відступлення права вимоги. Третя особа ПАТ «Дельта Банк» заперечень проти позову до суду не направляло. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 серпня 2013 року між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, з наступним укладенням додаткових договорів до нього, за умовами яких кредитор зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 79870000 гривень зі сплатою 24 % річних та терміном повернення до 31 грудня 2014 року (а.с. 41-50). Згідно з пунктом 1.3. кредитного договору забезпеченням позичальником виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставною (іпотекою) вимогою за цим договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: договір застави майнових прав на отримання грошових коштів по договорам (контрактам), що належать позичальнику. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» укладено договір застави майнових прав № ВКЛ-2022390/S-1 від 29 серпня 2013 року, з наступним укладенням додаткових договорів до нього (а.с. 51-56). Також з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № П 2022390-8 від 28 листопада 2014 року. У п. 2.2. цього договору передбачено, що загальний обсяг відповідальності поручителя за цим договором не може перевищувати 12000000 гривень (а.с. 37-40). 30 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги. У п. 1.2. цього договору визначено, що первісний кредитор передає новому кредитору належне йому право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» щодо сплати 12000000 гривень, яке виникло у зв'язку з виконанням первісним кредитором як поручителем за договором поруки № П 2022390 від 28 листопада 2014 року забезпечених зобов'язань ПАТ «Укргазвидобування» за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29 серпня 2013 року (з врахуванням додаткових договорів № 1 від 07 серпня 2014 року, № 2 від 31 жовтня 2014 року, № 3 від 20 листопада 2014 року, № 4 від 28 листопада 2014 року, № 5 від 01 грудня 2014 року, які є його невід'ємною частиною) перед ПАТ «Дельта Банк» (а.с. 30-32). 02 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги. За умовами п. 1.2. цього договору первісний кредитор передає новому кредитору набуте ним за договором відступлення права вимоги право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» щодо сплати 12000000 гривень (а.с. 33-36). Сторона позивача просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Посилається на те, що забезпечення зобов'язання порукою не передбачено основним кредитним договором, тому [PERSON] не набув права вимоги та не став кредитором ПАТ «Укргазвидобування». У такому випадку він не міг передати права вимоги [PERSON], який, в свою чергу, не міг передати права вимоги [PERSON] Згідно зі ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У ч. 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 547 ЦК України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частин 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір, договір поруки та договори відступлення прав вимоги укладені в письмовій формі, тобто при їх укладенні були додержані вимоги щодо обов'язкової письмової форми. Глава 49 ЦК України «Забезпечення виконання зобов'язання» також не встановлює нікчемність правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання через відсутність вказівок на таке забезпечення в основному договорі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність договору поруки та договору про відступлення права вимоги законом прямо не встановлена. Суду також не надавалось та навіть не зазначалось про наявність рішення суду про визнання недійсним договору поруки № П 2022390-8 від 28 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] Сторона позивача як на підставу для задоволення позову посилалась на те, що забезпечення зобов'язання порукою не передбачено основним кредитним договором, тому в подальшому неправомірними є й передачі права вимоги. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що договір поруки № П 2022390-8 від 28 листопада 2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], є чинним. Вимог про визнання договору про відступлення права вимоги від 02 лютого 2018 року недійсним з інших підстав стороною позивача не заявлялось. З таких обставини, вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed