Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

15 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього суми боргу за борговою розпискою та трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені та про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 01 серпня 2012 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого він надав відповідачу у борг 5000 гривень на два місяці зі строком повернення до 01 жовтня 2012 року,за несвоєчасне повернення боргу відповідач зобовязався виплатити йому 1 % за кожен календарний день прострочки без обмеження, про що написав письмову розписку. Проте, відповідач не виконав це зобовязання і до теперішнього часу не повернув йому суму боргу, яку просить стягнути у розмірі 5000 гривень та стягнути суму пені в розмірі 1% за кожен календарний день затримки повернення боргу за період з 01 жовтня 2012 року по 01 жовтня 2013 року у сумі 18300 гривень. Також просив стягнути 3% річних за період з 01 серпня 2012 року по 31 серпня 2015 року у сумі 462,15 гривень, суму інфляційних витрат у розмірі 3730 гривень, а також суму 2500 гривень у якості відшкодування йому моральної шкоди, бо він зазнає моральних страждань, які полягають у постійних переживаннях з приводу неможливості повернення власних коштів та втрати віри в добропорядність людей. Позивач в судове засідання не зявився,подав заяву про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити його позов у повному обсязі і не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], місце мешкання якого зазначено у місті Горлівка Донецької області, тобто на території тимчасово не підконтрольній українській владі у звязку із проведенням АТО був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив і заяву про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутності не подав. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши додані докази, вважає, що позов [PERSON] в межах заявлених ним позовних вимог до [PERSON]підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно розписки від 01 серпня 2012 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг гроші в сумі 5000 гривень, які зобовязався повернути протягом двох календарних місяців, а саме до 01 жовтня 2012 року. За несвоєчасне повернення або за неповернення боргу [PERSON] зобовязався сплатити пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожний календарний день прострочки без обмеження у часі. Зазначену суму 5000 гривень [PERSON] отримав, про що свідчить його власноручний підпис. Отже, за цією розпискою встановлена сума позики у 5000 гривень. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на викладене, суд виходить з того, що була дотримана форма договору позики між сторонами і цією розпискою посвідчено передання відповідачу позивачем 01 серпня 2012 року грошової суми у розмірі 5000 гривень. Виходячи з принципу презумпції правомірності правочину, згідно ст. 204 ЦК України, суд вважає, що між сторонами був укладений правомірний договір позики. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як видно із розписки за умовами договору позики відповідач зобовязався повернути позивачеві всю суму боргу 5000 гривень у строк до 01 жовтня 2012 року, проте, вказане грошове зобовязання відповідачем не виконано до теперішнього часу, а тому вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача суми позики 5000 гривень є обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. За приписами статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики,якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З вищезазначеної розписки вбачається, що договором між сторонами не було обумовлено сплата процентів за користування грошима у розумінні статті 1048 ЦК України. Проте, у борговій розписці зазначено про сплату відповідачем пені у розмірі 1% від суми боргу за кожний день прострочки повернення боргу або його неповернення взагалі. Тобто, у вказаній розписці передбачається як вид забезпечення виконання грошового зобовязання-неустойка ( пеня) відповідно до вимог статті 549 ЦК України. Згідно зі статтею 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Суд виходить з того, що при укладанні договору позики була додержана і письмова форма правочину щодо забезпечення виконання зобовязання, так як у письмовій розписці зазначено про сплату пені внаслідок невиконання основного грошового зобовязання і зазначено розмір пені у відсотковому розмірі від суми невиконаного зобовязання. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником, в числі яких передбачено і зобовязання сплатити неустойку, у даному випадку у вигляді пені. Виходячи із заявлених позовних вимог та суми боргу 5000 гривень, яку відповідач не повернув позивачеві з 01 жовтня 2012 року по теперішній час (позов заявлено з розрахунком на 31 серпня 2015 року ) інфляційні суми становлять в розмірі 3730 гривень відповідно до наданого позивачем розрахунку, що також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Розрахунок 3% річних становить за час прострочення неповернення суми боргу у розмірі 5000 гривень, тобто за три роки ( з 01 жовтня 2012 року по 01 жовтня 2015 року ) і дорівнює 450 гривень ( 5000х3%=150 грн. х 3 роки = 450 грн. ), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи також, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, то розрахована позивачем сума пені за період з 01 жовтня 2012 року по 01 жовтня 2013 року, тобто за один рік ( 366 днів) прострочення повергнення відповідачем боргу у розмірі 5000 гривень із розрахунку 1% за кожний день прострочення, що дорівнює 18300 гривень, також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сума боргу у розмірі 5000 гривень, інфляційні втрати у розмірі 3730 гривень, 3% річних у розмірі 450 гривень і неустойка - сума пені у розмірі 18300 гривень. Щодо вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди, то ці вимоги є необґрунтованими , оскільки діючим законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення виконання грошового зобовязання, яким є і договір позики. Наслідки порушення договору позичальником визначені ст. 1050 ЦК України, якою не передбачено відшкодування моральної шкоди, а тому вимоги позивача у цій частині про відшкодування йому моральної шкоди 2500 гривень шляхом стягнення цієї суми з відповідача [PERSON], не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки ухвалою суду позивачеві було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення і позивач не поніс ці судові витрати, то сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 546-549,625, 1046-1050, 23 ,1167 ЦК України,

Outcome: partial