Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

16.12.2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поділ майна, що є спільною власністю подружжя, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по [ADDRESS] , а також на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1421285200:03:003:0016, розташованої за цією ж адресою. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступне. З 16 серпня 1986 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу ними було набуто у власність наступне майно: житловий будинок та земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1421285200:03:003:0016, розташовані по [ADDRESS] . Як будинок, так і земельна ділянка зареєстровані за відповідачем, однак, оскільки майно придбане в період шлюбу, за спільні кошти, вважає, що воно є їх спільною сумісною власністю. Оскільки домовленості щодо поділу майна між ними не досягнуто, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначених вище житлового будинку та земельної ділянки. Також просить стягнути з відповідача понесені нею витрати по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 17.12.2019 р. позовна заява залишена без руху для усунення її недоліків. Ухвалою суду від 20.12.2019 р. провадження по справі відкрито, справи призначена до розгляду в підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 30.01.2020 р. закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Пояснила, що після укладення шлюбу їм була виділена земельна ділянка, розташована по вул.. Маяковського у с. Старомлинівка , для будівництва житлового будинку. В подальшому, на спільні кошти на виділеній їм земельній ділянці вони збудували житловий будинок. Право власності і на будинок, і на земельну ділянку було оформлено на чоловіка. На даний час сім`я з відповідачем фактично розпалась, в зв`язку з чим вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Оскільки вона не досягла домовленості з відповідачем щодо поділу майна, яке придбано за спільні кошти в період шлюбу, просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки. Відповідач позовні вимоги визнав та пояснив, що в період шлюбу ними дійсно було придбано будинок і земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , право власності на які зареєстровано за ним. Не заперечував проти визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину зазначених житлового будинку та земельної ділянки. Суд, вислухавши сторони, дослідивши надані суду докази, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 16.08.1986 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2009 р., виданого на підставі розпорядження голови Великоновосілківської РДА від 24.12.2008 р. № 568, житловий будинок по [ADDRESS] зареєстрований на праві приватної власності за відповідачем [PERSON] (а.с. 19-21). Зазначене також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на18.02.2020 р. З наданого суду технічного паспорта на домоволодіння по [ADDRESS] вбачається, що житловий будинок збудовано у 1990 році (а.с. 13-18). Згідно довідки виконавчого комітету Старомлинівської сільської ради № 1976 від 09.12.2019 р. рішенням сесії сільської ради від 17.11.2015 р. № 7/1-10 вул . Маяковського с. Старомлинівка Великоновосілківського району Донецької області перейменована у вул.. Степова (а.с. 12). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 316871 від 12.11.2009 р. [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 1421285200:03:003:0016, площею 0,2500 га, розташованої в [ADDRESS] на підставі рішення Старомлинівської сільської ради від 30.12.1997 р. та рішення Старомлинівської сільської ради № 25/5-156-1 від 22.10.2009 р. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 22). Згідно висновків оцінювача про вартість майна від 06.12.2019 р. та 09.12.2019 р. ринкова вартість житлового будинку по [ADDRESS] складає 68000,00 грн. (а.с. 24), ринкова вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1421285200:03:003:0016, розташовані по [ADDRESS] складає 32325,00 грн. (а.с. 25). Згідно ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до норм Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів, кошти що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Виходячи зі змісту пунктів 22, 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Також до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України). Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ч.1 ст. 69 СК України). В силу ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Підсумовуючи викладене та з урахуванням матеріалів справи, оцінивши докази, факти та відповідні їм правовідносини та за своїм внутрішнім переконанням, суд доходить висновку, що будинок по [ADDRESS] , зареєстрований за відповідачем, був придбаний сторонами в період шлюбу, за спільні кошти, а тому є об`єктом спільної сумісної власності сторін та підлягає поділу між ними. Стосовно земельної ділянки суд зазначає наступне. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості необхідно враховувати, що аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Враховуючи позицію, висловлену у постанові КЦС Верховного Суду 25.02.2019 р. у справі № 199/2099/17, про те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, в разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає позовні вимоги законним та обґрунтованими, а тому визнає за позивачем [PERSON] в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованих по [ADDRESS] , а також на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1421285200:03:003:0016, розташованої за цією ж адресою. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1003,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 501,65 грн., а інші 50 відсотків (501,65 грн.) в зв`язку з визнанням позову відповідачем підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved