Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

16 травня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 серпня 2007 року відповідач запропонував позивачу продати земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Пасічна 24/1, яка перебувала у позивача та його дружини на праві користування. Право користування земельною ділянкою на той час посвідчувалось лише наказом Радгоспу ім. Щорса, жодних інших документів у позивача не було. [PERSON], дізнавшись про ці обставини запропонував ціну 1600 дол. США за 0,01 га, так як право власності у позивача не було оформлено і пообіцяв швидко оформити право власності для подальшого відчуження земельної ділянки. В перших числах листопада 2010 року [PERSON] поставив позивачу вимогу про надання коштів нібито для оформлення права власності на земельну ділянку, мотивуючи це відсутністю у нього коштів і сказав, що поверне отримані кошти для оформлення земельної ділянки після продажу землі, на що була написана розписка, згідно якої позивач надав [PERSON] двадцять тисяч гривень для оформлення права власності на земельну ділянку по вул. Пасічна, 24/1 . Дані кошти просить стягнути з відповідача, оскільки такі він не повернув. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити. При цьому, позивач вказав, що дійсно дані кошти передав відповідачу для оформлення права власності на земельну ділянку, на що ним було дано довіреність відповідачу. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вказавши, що дані кошти він не позичав, а лише отримав за надані ним послуги щодо допомоги позивачу в оформленні права власності на земельну ділянку по вул. Пасічна, 24/1. Дані кошти вважає своїми. А розписка не містить позикових відносин, а лише підтверджує факт отримання коштів за надані послуги. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так судом встановлено, що відповідач запропонував позивачу продати йому земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Пасічна 24/1, яка перебувала у позивача на праві користування. Право користування земельною ділянкою на той час посвідчувалось лише наказом Радгоспу ім. Щорса, що не заперечується сторонами. Згідно даної домовленості сторони 15.08.2007 року уклали попередній договір, згідно умов якого, сторони в майбутньому зобовязалися укласти договір купівлі продажу земельної ділянки, площею 0,10 га по вул. Пасічна 24/1 в м. Хмельницькому протягом одного місяця з моменту видачі [PERSON] документів, необхідних для оформлення основного договору, але не пізніше 01.12.2009 р. На [PERSON] було покладено обовязок оформити усі необхідні документи для укладення договору купівлі продажу, в тому числі і документи, що підтверджують реєстрацію обєкту в державному реєстрі прав власності. Вартість обєкту погодили у 80\~800 грн. А на підтвердження дійсних намірів укладення основного договору, [PERSON] сплачує [PERSON] 25\~250 грн. під час підписання даного договору. 03.03.2008 р. між сторонами був укладений додатковий договір до попереднього договору, згідно якого на підтвердження дійсних намірів укладення основного договору, [PERSON] сплачує [PERSON] 60 600 грн. під час підписання даного договору. В судовому засіданні встановлено, що сторони не могли укласти основний договір купівлі продажу, оскільки [PERSON] так і не оформив право власності на зазначену земельну ділянку, що не заперечується позивачем. На що 05.11.2010 р. [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 20\~000 грн. для оформлення права власності на земельну ділянку по вул. Пасічна 24/1 в м. Хмельницькому, що вбачається із розписки від 05.11.2010 року, згідно якої [PERSON] отримав у [PERSON] 20\~000 грн. для оформлення права власності на зазначену земельну ділянку. При цьому, розпискою не обумовлювалося обовязку повернення коштів. А 04.10.2012 р. [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в будь яких установах, в тому числі і в органах місцевого самоврядування, правоохоронних органах, Держкомземі, Управлінні земельних ресурсів з питань оформлення, переоформлення, реєстрації за позивачем права власності на земельну ділянку по вул. Пасічна 24/1 в м. Хмельницькому, а також з подальшим розпорядженням такою. [PERSON] виконав свої зобовязання щодо оформлення права власності даної земельної ділянки за позивачем [PERSON], що не заперечується позивачем та вбачається із витягу з Державного земельного кадастру, дата формування 03.04.2013. Так, позивач вказав, що дійсно [PERSON] займався оформленням права власності даної земельної ділянки за позивачем. При цьому, 14.06.2013 р. [PERSON] скасував довіреність видану ним на імя [PERSON] від 04.10.2012 р., а земельну ділянку 11.12.2013 р. продав [PERSON], що вбачається із договору купівлі продажу від 11.12.2013 р. Відповідно до роз'ясень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50 цс16, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.\~ Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.\~\~ Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).\~ Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.\~ Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.\~ Відповідно до норм ст. ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14. За змістом\~ст. 10 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, суду не надано належних та допустимих доказів тому, що між сторонами склались правовідносини передбачені договором позики в розумінні\~ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а інша зобов'язується повернути таку ж суму позики, оскільки виходячи зі змісту розписки є очевидним, що між сторонами були інші домовленості, не пов'язані з позикою, А долучена до матеріалів справи позивачем розписка не містять умов про отримання суми саме в борг, вказівки на дату повернення грошових коштів та зобов'язання про їх повернення. До того ж, сам позивач не заперечує, що кошти передавалися ним саме за те, щоб [PERSON] здійснив оформлення права власності на земельну ділянку. А тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed