Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-27 00:00:00

16.12.2013 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Микитинської виправної колонії №87 Управління Державної Пенітенціарної служби України в Донецькій області на його користь у відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я: Гіпертонічна хвороба ІІ ступеню. Постміокардитичний кардіосклероз; Часта передсерцева екстрасистолія. Ектопічний передсерцевий ритм. Недостатність ментрального клапана з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей. Виразкова хвороба 12 п.к. н/ф з наявністю рубцевої деформації цибулини 12 п.к., з рідкими загостреннями. Хронічний стеатогепатит з помірною біохімічною активністю без вираженого порушення функції печінки, з рідкими загостреннями. Хронічний реактивний панкреатит в фазі ремісії - захворювання, пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ, в сумі 15000 грн., посилаючись на наступне: З 03.02.2003 р. на підставі наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області №15 о/с від 28.02.2003 р. він прийнятий на службу в органи внутрішніх справ до Микитівського РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області. 18.10.2010 р. на підставі наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області № 402 о/с він був звільнений з органів внутрішніх справ України у запас за п.63 «ж» (за власним бажанням). З 08.11.2010 р. він на підставі наказу №117 о/с від 08.11.2010 р. начальника Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області був прийнятий на службу до Микитинської ВК №87 Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області та призначений на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної роботи. 31.12.2011 р. на підставі наказу №144 о/с від 26.12.2011 р. начальника Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області, у відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, він був звільнений у запас Збройних сил за п.64 «б» (через хворобу): свідоцтво про хворобу ВЛК від 16.12.2011 р. Під час проходження служби у нього розвинулися захворювання. Починаючи з 2007 року у зв'язку із появленням скарг на головні болі, високий артеріальний тиск, він щорічно амбулаторно та стаціонарно приймає курс медикаментозної терапії у лікарнях. Після проходження 16.12.2011 р. військово-лікарської комісії у м. Донецьку йому поставлений діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ступеню. Постміокардитичний кардіосклероз; Часта передсерцева екстрасистолія. Ектопічний передсерцевий ритм. Недостатність ментрального клапана з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка. Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей. Виразкова хвороба 12 п.к. н/ф з наявністю рубцевої деформації цибулини 12 п.к., з рідкими загостреннями. Хронічний стеатогепатит з помірною біохімічною активністю без вираженого порушення функції печінки, з рідкими загостреннями. Хронічний реактивний панкреатит в фазі ремісії - захворювання, пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Згідно ч.1 ст.153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Таким чином, саме на відповідача закон покладає обов'язки по забезпеченню належних умов праці. Відповідач не виконав свої обов'язки з охорони праці. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України вважає, що на його користь має бути стягнуто відшкодування моральної шкоди. Моральна шкода полягає в тому, що він переживає та морально страждає у зв'язку із пошкодженням його здоров'я, в порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного образу життя, в порушенні відносин з оточуючими людьми, що потребує від нього додаткових зусиль для організації його життя. Він зазнає фізичного болю, у нього обмежена рухова активність. Зазнає сильний головний біль, нестабільний артеріальний тиск, біль у серці при фізичному навантаженні, змінах погодних умов, яка в період загострень буває нестерпною. Хвороби пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ прогресують і не відомо як в подальшому вплинуть на стан його здоров'я. Його турбує слабкість та швидка втомлюваність, що порушує його спокій та відпочинок. Все це негативно відобразилося на його характері, взаємостосунках з оточуючими. Його рухома активність обмежена, він змушений відмовитися від активного відпочинку із сім'єю, мало уваги приділяє облаштуванню побуту, сім'ї. Моральні страждання пов'язані напряму з фізичним станом та полягають у постійному душевному хвилюванні, оскільки він переживає за стан свого здоров'я, яке для нього є значною цінністю, психологічному хвилюванні оскільки він став інвалідом, втратив 40% своєї працездатності, його не залишає відчуття провини перед сім'єю, оскільки він не може матеріально забезпечувати свою родину, з годувальника родини він перетворився на утриманця, що принижує його гідність. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. В даному випадку Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 р. у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень підпункту «б» підпункту 4 п.3 ст.7 Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзаців 2, 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про страхові виплати) Конституційний Суд в п.5 мотивувальної частини роз'яснив, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві не суперечить вимогам ст.22 Конституції України. Згідно зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином, правовою нормою, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку із виконанням трудових відносин, є ст.237-1 КЗпП України. Однак, відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У відповідності зі ст.23 ЦК України моральна шкода, може, зокрема, полягати у фізичному болю та стражданнях, які особа потерпіла у зв'язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров'я. У п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні та фізичні страждання. Моральну втрату оцінює в 15000 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача - Микитинської ВК №87 ДПтСУ в Донецькій області за довіреністю Саламова К.С. у судовому засіданні позов не визнала за тих підстав, що згідно протоколу №3-12 (витяг) засідання комісії Державної пенітенціарної служби України для призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності осіб рядового і начальницького складу Державної пенітенціарної служби України, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 р. №707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції», [PERSON] платіжним дорученням №1523 від 15.08.2012 р. було виплачено одноразову грошову допомогу у сумі 15552 грн. у зв'язку з установленням інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, що сталося під час проходження служби (пенсіонеру кримінально-виконавчої служби інваліду 3 групи). Інших виплат Положенням «Про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України», яким регулюються правовідносини сторін, не передбачено. Просить відмовити в позові в повному обсязі. Заслухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази у справі, суд дістає наступних висновків: Судом встановлено, що [PERSON] з 03.02.2003 р. на підставі наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області №15 о/с від 28.02.2003 р. був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ до Микитівського РВ Горлівського МУ ГУМВС України в Донецькій області, 18.10.2010 р. на підставі наказу начальника ГУМВС України в Донецькій області № 402 о/с був звільнений з органів внутрішніх справ України у запас за п.63 «ж» (за власним бажанням). З 08.11.2010 р. [PERSON] на підставі наказу №117 о/с від 08.11.2010 р. начальника Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області був прийнятий на службу до Микитинської ВК №87 Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області та призначений на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної роботи. 31.12.2011 р. на підставі наказу №144 о/с від 26.12.2011 р. начальника Управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань в Донецькій області, у відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, був звільнений у запас Збройних сил за п.64 «б» (через хворобу): свідоцтво про хворобу ВЛК від 16.12.2011 р. Згідно свідоцтву про хворобу ВЛК №57/63 від 16.12.2011 р. позивачу встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ ступеня. Постміокардитичний кардіосклероз; Часта передсерцева екстрасистолія; Ектопічний передсерцевий ритм; Недостатність ментрального клапана з діастолічною дисфункцією лівого шлуночка; Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей; Виразкова хвороба 12 п.к. н/ф з наявністю рубцевої деформації цибулини 12 п.к., з рідкими загостреннями; Хронічний стеатогепатит з помірною біохімічною активністю без вираженого порушення функції печінки, з рідкими загостреннями; Хронічний реактивний панкреатит в фазі ремісії, та встановлено, що захворювання, ТАК, пов'язані з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Згідно довідки МСЕК від 16.01.2012 р. позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності у зв'язку з захворюваннями, пов'язаними з проходженням служби в органах внутрішніх справ, до 01.02.2013 р. Згідно довідки МСЕК від 10.01.2013 р. позивачу повторно було встановлено 40% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності за тих самих підстав до 01.02.2015 р. Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного: З пояснень позивача, наданих ним копій медичних документів вбачається, що внаслідок ушкодження ним здоров'я у зв'язку з виконанням трудового обов'язку, позивач змушений проходити постійне підтримуюче (амбулаторне і стаціонарне) лікування, приймати медичні препарати, а також, що змінився образ його життя, що потребує від нього додаткових зусиль для його організації. Наведені докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому фізичні і моральні страждання, обмежує його можливість вести звичний йому спосіб життя, що, зокрема, встановлено висновком МСЕК про встановлення позивачу втрати професійної працездатності, групи інвалідності, про заборону праці з вираженою психоемоційною напругою, без нічних змін, без роз'їздів і по відрядженнях, про необхідність нагляду та лікування у кардіолога, терапевта, санаторно-курортного лікування. Проте суд вважає, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди не може бути покладний на відповідача. Так, пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено: «Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду». Порядок проходження служби у Виправних колоніях регулюється спеціальним Положенням «Про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України». Відповідно до п.25 Положення «Про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України» особа рядового і начальницького складу підлягають державному обов'язковому особистому страхуванню за рахунок коштів відповідного бюджету, а також коштів, що надходять від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій згідно з договорами, укладеними між ними, і органами внутрішніх справ. Майнові збитки особі рядового або начальницького складу, заподіяні у зв'язку з виконанням службових обов'язків, відшкодовуються у повному обсязі за рахунок відповідних джерел утримання. Шкода, заподіяна особі рядового або начальницького складу внаслідок пошкодження здоров'я під час виконання службових обов'язків, відшкодовується у повному обсязі незалежно від розміру пенсії, призначеної на даній підставі, за рахунок коштів відповідного бюджету або коштів міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій, які уклали договори з органами внутрішніх справ. Відшкодування моральної шкоди цим Положенням не передбачено, тож вимоги відшкодування позивачу моральної шкоди відповідачем є необгрунтованими. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на ст.ст.153 ч.1, 237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України як на правову підставу відшкодування відповідачем моральної шкоди, оскільки порядок проходження служби у Виправних колоніях регулюється спеціальним законом - Положенням «Про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України». Тож правила ст.ст.153 ч.1, 237-1 КЗпП України, ст.1167 ЦК України на правовідносини сторін не розповсюджуються. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed