Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

16.09.2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМИСЛОВИЙ РЕМОНТ» /далі ТОВ/ про поновлення на роботі на посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду пульпонасосної дільниці хвостового господарства (ЦТВШГ) РУ-3 ТОВ, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди. 07.11.2016 р. та 19.01.2017 р. а.с.101, 147-159, позивач уточнив та доповнив позовні вимоги, крім визнання звільнення незаконним і поновлення на роботі просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 33053,30 грн. з розрахунку середньоденного заробітку 205,30 грн., 33053,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.08.2016 р. по 26.01.2017 р., 11750.00 грн. моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав. Крім того просить стягнути 174494 грн. 58 коп. невиплаченої відповідачем заробітної плати, а саме: -125668,90 грн. за виконання особливо важливої роботи, 17232,60 грн. надбавки до заробітної плати, 21600 грн. надбавки за інтенсивність праці, 4340 грн. премії з фонда директора, 1448,39 грн. недоплат за роботу у вихідні та нічний час, 4202,29 грн. індексації за затримку вказаних виплат з серпня 2010 р. по день звільнення 19.08.2016 р. згідно таблиці а.с.165-166. В обґрунтування вказує, що працював на зазначеній посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду пульпонасосної дільниці хвостового господарства (ЦТВШГ) РУ-3 яка знаходиться на території ПАТ «ПІВНЗГК», та наказом №3/460 від 09.08.2016 р. був переміщений з вказаної дільниці РУ-3 на дільницю РУ-1 ТОВ яка знаходиться на іншому підприємстві ПАТ «ІнГЗК». Вказане переміщення вважає переводом, та таким що потребує згоди працівника відповідно до правил ст.32 КЗпП України, оскільки дільниця РУ-1 на ПАТ «ІнГЗК» знаходиться в іншій місцевості, майже за 126 км. від дільниці РУ-3, хоча і в межах одного міста Кривий Ріг. Крім того змінилася тривалість його відпочинку у перерви між змінами, перерви стали сягати 23 а не 24 години, що впливає на зміну істотних умов праці. Позивач відмовився виконувати незаконний наказ про переміщення, та в зміни з 12.08. по 19.08.2016 р. виходив на роботу на попереднє робоче місце на дільницю РУ-3, але його не допускали до роботи, та він відмовлявся від переміщення. Наказом №15-к від 19.08.2016 р. він був звільнений за ст.40 ч.1 п.4 КЗпП України за вчинення прогулу, відсутність на роботі на дільниці РУ-1 в зміни згідно з графіком з 12.08.2016 р. по 17.08.2016 р. Але порушення трудової дисципліни з його боку не було, його дійсно не було на роботі на РУ-1, оскільки на вказані робочі зміни він зявлявся на роботу на РУ-3. Він повідомив відповідача про свою незгоду з переміщенням. Крім того тривалий час з серпня 2010 р. ТОВ не в повній мірі сплачувало заробітну плату, йому недоплачено 125668,90 грн. за виконання особливо важливої роботи, 17232,60 грн. надбавки до заробітної плати, 21600 грн. надбавки за інтенсивність праці, 4340 грн. премії з фонда директора, 1448,39 грн. недоплат за роботу у вихідні та нічний час, що передбачено Колективним договором, який існує, але приховується адміністрацією, та нормами Генеральної угоди про регулювання основних принципів і норм реалізації соціально-економічної політики і трудових відносин в Україні» від 23.08.2016 р., регіональними і галузевими угодами. Крім того при прийомі на роботу на ТОВ, йому був наданий гарантійний лист в якому гарантувалося що на час обслуговування обєктів ВАТ «ПІВНГЗК на робітників будуть поширюватися пільги передбачені колективним договором ВАТ «ПІВНГЗК» за 2010 2011 роки. В судовому засіданні позивач позов підтримав, доповнив, що регіональна інспекція праці перевіряла ТОВ на порушення трудового законодавства, але перевірку проводила поверхнево, не виявивши вказаних ним порушень оплати праці та інших питань. Представники ТОВ [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, надали письмові заперечення а.с.40-46, 177-180. Вказують що позивач був переміщений на іншу дільницю РУ-1 в тому ж населеному пункті. Позивачу згідно наказу про переміщення були збережені всі істотні умови праці за попереднім місцем роботи, тому згідно правил ст.32 ч.2 КЗпП України дія адміністрації не є переводом працівника, та не потребує його згоди. Стосовно невиплати заробітної плати, премій, доплат, надбавок і індексації, то оплата праці [PERSON] проводилася відповідно до штатного розпису, відповідно до «Положення про оплату праці, преміювання та інші виплати за рахунок фонду оплати праці працівників…» від 03.09.2010 р. (далі Положення). Колективний договір на підприємстві не існує, інші угоди і гарантійні листи на які посилається позивач не стосуються ТОВ. За скаргами [PERSON] ТОВ перевірялося Держінспекцією праці, та порушень законодавства про працю не було встановлено. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, суд вважає що в позові необхідно відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст.10, 60 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] займаючи посаду слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду був відсутній на роботі на пульпонасосній дільниці хвостового господарства (ЦТВШГ) РУ-1 ТОВ в робочі зміни з 19.00 год. 12.08.2016 р. по 07.00 год. 13.08.2016 р.; з 07.00 год. до 19.00 год. 15.08.2016 р., та з 19.00 год. 16.08.2016 р. по 087.00 год. 17.08.2016 р. Вказані обставини сторонами не оспорюються, та не потребують доказуванню згідно ст.61 ЦПК України. Відсутність [PERSON] на робочому місті на РУ-1 підтверджується доповідною запискою, та актами відсутності на роботі а.с.60-63 У звязку з відсутністю позивача на роботі, вчинення прогулу відповідач мав право застосувати захід дисциплінарного стягнення звільнення, використовуючи своє право передбачене ст.ст.147, 149, 40 ч.1 п.4 КЗпП України, враховуючи при цьому ступінь тяжкості проступку, обставини при яких його вчинено, та попередню роботу працівника. Вирішуючи спір стосовно того, чи було переміщення [PERSON], фактично його переводом, судом встановлено що згідно наказу №3/460 від 09.08.2016 р. [PERSON] був тимчасово на період з 12.08.2016 р. по 31.08.2016 р. переміщений з дільниці РУ-3 на дільницю РУ-1 ТОВ яка знаходиться на іншому підприємстві ПАТ «ІнГЗК». Підставою переміщення є виробнича необхідність ТОВ по недопущенню зривів термінів по ремонту обладнання згідно наказу та службових записок а.с.54, 56-58. Згідно ст.32 ч.1-2 КЗпП України - переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу… в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Обгруновано не можна вважати іншою місцевістю дільницю РУ-1 на ПАТ «ІнГЗК» яка знаходиться в межах м.Кривий Ріг, незалежно від дальності відстані. Не обґрунтоване також посилання позивача на зміну істотних умов праці, які згідно наказу про переміщення а.с.54, залишилися в [PERSON] без змін. Це стосується згідно наказу графіка роботи, окладу, доплати за роботу в шкідливих умовах праці, пенсійні гарантії та відпустки. Таким чином переміщення на іншу дільницю в межах одного населеного пункту зі збереженням істотних умов праці є саме переміщення, а не перевод і така дія роботодавця не потребувала згоди позивача, відповідно до ч.2 ст.32 КЗпП України; тому дії ТОВ по переміщенню [PERSON] є цілком законними. Оцінюючи дії ТОВ та самого працівника, то наказ про переміщення був зачитаний [PERSON] вголос, у звязку з відмовою позивача в ознайомленні з наказом згідно акту а.с.55. Тобто позивач був повідомлений про переміщення належним чином, свою незгоду з наказом про переміщення виклав в трьох пояснювальних від 15.08.2016 р. та 16.08.2016 р. а.с.64-66, поставивши до відома адміністрацію про своє не бажання явки на роботу на дільницю РУ-1, та явку у дні відсутності на дільницю РУ-3. Згідно ст.139 КзПП України - працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці… Виходячи з викладеного [PERSON] навмисно не виконав розпорядження власника (наказ про переміщення), а при незгоді з наказом про переміщення мав змогу оспорювати цей наказ в судовому порядку, одночасно дотримуватися виробничої дисципліни відносно виходів на роботи в робочі зміни на дільницю РУ-1. Натомість позивач обрав спосіб захисту своїх прав такий як невихід на роботу, тому відповідач обґрунтовано розцінив дії [PERSON] як прогул. Таким чином дії відповідача по звільненню [PERSON] є законними, підстав для поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, згідно ст.ст.235, 237-1 КЗпП України відсутні. Вирішуючи спір стосовно вимог про стягнення 33053,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.08.2016 р. по 26.01.2017 р., 125668,90 грн. за виконання особливо важливої роботи, 17232,60 грн. надбавки до заробітної плати, 21600 грн. надбавки за інтенсивність праці, 4340 грн. премії з фонда директора, 1448,39 грн. недоплат за роботу у вихідні та нічний час, 4202,29 грн. індексації за затримку вказаних виплат з серпня 2010 р. по день звільнення 19.08.2016 р., то вказані позовні вимоги є необґрунтованим, та такими що на думку суду не підтверджуються жодними належними доказами. Стаття 97 КЗпП України передбачає що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Умови оплати праці обов»язки сторін модуть встановлюватися трудовим договором або контрактом відповідно до ст.21 КЗпП України. Згідно листів виконкому Саксґаганської районної у місті ради та Держпраці а.с. 134-137, то позивачу надавалися розяснення щодо відсутності у ТОВ колективного договору. Питання законності оплати праці неодноразово перевірялося інспекцією Держпраці згідно актів перевірки а.с.183-194, 201-240, порушень норм законодавства не було встановлено. Судом встановлено, що [PERSON] має оклад 2321.00 грн. на посаді слюсаря чергового та з ремонту устаткування 5 розряду згідно довідки а.с.91. На ТОВ діє Положення про оплату праці на яке обґрунтовано посилається відповідач, яке передбачає крім посадового окладу наступні доплати: П.7.3. за роботу у важких та шкідливих умовах праці в відсотковому відношенні до окладу який встановлюється в наказі про прийняття на роботу, або в інших наказах; П.7.4.- доплата за роботу в нічний та вечірній часи ( 40% нічний та 20% вечірній) за кожну годину; 7.6.- доплата за переробіток графіку понад робочий час. По позиціям Положення встановлено: п.7.3. доплата за роботу у важких і шкідливих умовах встановлена розмірі 8% до окладу згідно наказу від 24.03.2016 р. а.с.92-93. Доплата за переробіток п.7.6. затверджена згідно наказу 366 о від 27.10.2015 р. в розмірі встановлених коефіцієнтів 0,0291 за кількість надурочних годин а.с.88, 96-97. Довідкою ТОВ від 24.10.2016 р. а.с.87, встановлено вірність нарахувань при звільненні [PERSON]: 444,86 грн. за 34,5 годин відпрацьованих в серпні 2016 р., 35,59 грн. доплат за важкі та шкідливі умови праці (444,86 х8%), 42,44 грн. та 15,92 грн. доплата у нічний та вечірній час, та 19,10 грн. доплата за переробіток. Також [PERSON] виплачено 388,47 грн. компенсації за невикористану відпустку. Таким чином підприємством не встановлено інших видів та розмірів доплат, надбавок та премій, не укладено колективний договір де б оговорювалися гарантії, передбачені законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, тому позов в цій частині є необгрунтованим. Відповідно до ст.117 КЗпП України - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівнику сум власник повинен сплатити відшкодування лише в разі вирішення спору на користь працівника. Як видно з заявленого позову, скарг та звернень [PERSON] до подання позову а.с.135-137, 163, 181, то між позивачем та ТОВ існував спір про розмір сум які належать до сплати позивачу, вказане питання перевірялося інспекцією Держпраці. Судом встановлана вірність нарухувань позивачу, тому відсутні підстави для відшкодування 33053,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та індексації заробітної плати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, в позові відмовлено, то згідно ст.81,88 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі ст.ст.97, 117, 147 - 149, 40 ч.1 п.4, 237-1, 232-235 КЗпП України,

Outcome: dismissed