Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

15 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (далі - відповідач-1), Держави Україна (далі - відповідач-2) про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилався на те, що 14.09.2009 року позивач був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем-1 ніби для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.2009 року у справі про адміністративне правопорушення № 3-1754/09. На 15-й день позбавлення свободи, тобто 29.09.2009 року, позивач подав керівнику відповідача-1 заяву про негайне звільнення, мотивовану тим, що КУпАП не передбачає позбавлення свободи більше ніж на 15 діб. Відповіді на цю заяву позивач не отримав і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29.09.2009 року відповідачем-1 направлена до суду, який призначив СПЕ. Звільнений позивач відповідачем-1 був лише 08.10.2009 року разом зі складанням відповідачем Акту № 36 СПЕ від 08.10.2009 року. Предметом даного позову є наслідки протиправної діяльності відповідача-1 стосовно: додаткового часу у 9 діб незаконного позбавлення свободи після 29.09.2009 року, з урахуванням особливої, додаткової його незаконності; незаконності прийняття керівником відповідача-1 рішення не реагувати на заяву від 29.09.2009 року про негайне звільнення й відсутності такого негайного звільнення; відсутності смислу такого додаткового позбавлення свободи, оскільки за ці додаткові 9 діб, так саме, як і за подальші 10 років, відповідач-1 так і не спромігся скласти висновки експертизи; продовження відповідачем-1 невизнання власної провини. Негативні наслідку для позивача таких протиправних дій та бездіяльності відповідача-1 полягали та полягають у додаткових душевних стражданнях, які позивач переживав безпосередньо 9 діб зайвого та особливо незаконного позбавлення свободи та у наступному: душевних стражданнях позивача від упертості відповідача і необхідності раз за разом спростовувати завідомо брехливі відомості та завідомо помилкові висновки відповідача, які той викладає в офіційних документах, що подаються до судів; додаткових зусиль, які позивач докладав і докладає для налагодження свого звичного життя при по-перше, тривалих пошуках долі заяви від 29.09.2009 року, по-друге, для встановлення правди стосовно вищевказаних подій. На думку позивача, порушення відповідачем-1 прав позивача, що стосовно вказаних обставин складає майже 10 років, надзвичайні зусилля позивача стосовно відновлення відповідних прав та ступень вини відповідача, яка у даних правовідносинах є найвищою. Відповідач-2, на думку позивача, не створив належних умов для унеможливлення фактів порушення прав позивача відповідачем-1 та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача-1. Відповідна оцінка немайнової шкоди складається з 90000,00 грн. немайнової шкоди, помилково не стягнутої з відповідача Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ у справі № 2-а-846/11 і збільшеної відповідно до триразової інфляції до 270000,00 грн., що поглинає розмір шкоди за рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справах № 200/4709/11 і 200/7261/13, до яких слід додати шкоду 10-річної судової тяганини з вини відповідачів стосовно встановлення правди про ті події у розмірі 2400 євро, або за курсом НБУ 72000,00 грн., а всього 342000,00 грн. Позивач просив встановити факт незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем-1 29.09.2009 року та стягнути з солідарно з відповідачів на користь позивача немайнову шкоду, завдану такою відсутністю в розмірі 342000,00 грн. Представника Держави Україна позивач просив визначити на розсуд суду. 05 грудня 2019 року в судовому засіданні на розсуд сторін. що з`явилися (позивач та представник відповідача-1) було поставлене питання про визначення представника відповідача-2, та за наслідками обговорення цього питання, відповідною ухвалою у якості представника відповідача-2 було визначено Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області як представника Держави Україна. При цьому суд виходив з того, що позивач запропонував визначити такий орган на розсуд суду, та висловив думку про можливість залучення як представника Держави відповідча-1, Міністерства юстиції України, або Державної казначейської служби. Представник відповідача-1 висловила думку про те, що позивач штучно намагається залучити Державу Україна до цього спору та вважає, що справа підлягає закриттю, оскільки судами вже розглядалася інша справа з ідентичним позовом [PERSON] до відповідача-1. За таких умов судом були застосовані положення ст.48, ч.1 ст.51, ч.4 ст.58 ЦПК України, враховані роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, наведені у п.10 його постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та висновки Дніпровського апеляційного суду від 23.05.2019 року в цивільній справі 201/11110/17 за позовом [PERSON] до Держави України в особі Міністерства юстиції України, треті особи - Державна казначейська служба України та Департамент Державної виконавчої служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 11 листопада 2020 року за клопотанням позивача відповідною ухвалою (протокольно) представника відповідача-2 було замінено з Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області на Міністерство юстиції України. В судовому засіданні при вирішенні справи по суті, позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача-1 [PERSON] заявила клопотання про закриття провадження у вищевказаній справі в частині позовних вимог до відповідача-1. В обґрунтування поданої заяви представник відповідача зазначив, що в провадженні Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №206/3779/19 (провадження № 2/206/1369/19) за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги [PERSON] було залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року вказане вище рішення було залишено без змін. Таким чином у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Представник відповідач-2 Ярличенко І.В. просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що Міністерство юстиції України є неналежним представником Держави Україна, оскільки позивач зазначає порушником своїх прав відповідача-1, а не Міністерство юстиції України, інформація, на яку посилається позивач, перебувала у віданні відповідача-1, а Міністерство юстиції України не має безпосереднього зв`язку із спірними правовідносинами. По справ також допитаний свідок [PERSON] - товариш позивача, який пояснив, що позивача знає виключно з позитивної сторони як фахівця у галузі права, він ніколи не відмовляв у наданні правових консультацій. У 2009 році позивач мав судові процеси в різних судах та йому (свідкові) стало відомо, що позивач раптом зник. Серед знайомих пішов слух, що позивача доправили у психіатричну лікарню. Він (свідок) звертався з приводу зникнення позивача в поліцію, та отримав відповідь, за якою виявилося, що позивач був доправлений на судово-психіатричну експертизу. 16 березня 2021 року суд, заслухавши пояснення сторін та допитавши свідка, дослідивши матеріали справи з увагою на їх належність, допустимість та належний зв`язок між ними, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, постановив ухвалу про закриття провадження у даній справі в частині позовних вимог до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. В частині вимог до відповідача-2, суд дійшов до таких висновків. Згідно з частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що окрім даної справи, що розглядається за позовом [PERSON] , у 2019 році він ще звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача та стягнення немайнової шкоди (цивільна справа №206/3779/19 (провадження № 2/206/1369/19). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року позовні вимоги [PERSON] у цій справі було залишено без задоволення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року вказане зазначене рішення було залишено без змін. Позовні вимоги у даній справі побудовано на тих же підставах, що й позови у цивільній справі, що розглядається, - № 201/11574/19, цей позов має той же предмет і є ідентичним їм у буквальному сенсі стосовно відповідача-1. Це випливає із порівняння змісту описової частини згаданих судових рішень по справі №206/3779/19 - рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року із змістом позовної заяви у цивільній справі, що розглядається, - № 201/11574/19 в частині позовних вимог до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. Зазначеним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року по справі №206/3779/19, яке набрало законної сили, встановлено, що згідно ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 08.07.2019, скаргу [PERSON] задоволено частково, зобов`язано Самарське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, наведені в судових рішеннях з приводу внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, примусового поміщення завідомо психічно здорової людини - заявника [PERSON] у психіатричний заклад, незаконне позбавлення свободи заявника, невиконання судових рішень, а також участі невідомого лікаря-психіатра у викраденні людини - заявника [PERSON] , 14.09.2009. У задоволенні решти вимог відмовлено, Крім того, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-а-846/11 визнано дії Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», щодо не повідомлення [PERSON] про наслідки розгляду його заяви від 29 вересня 2009 року неправомірними. Стягнуто з Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судовий збір у розмірі 28 грн. 23 коп. [PERSON] у задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Зі змісту постанови встановлено, що позивач у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи винесеної у справі про адміністративне правопорушення позивача забезпечував позбавлення волі позивача в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року. На п`ятнадцяту добу, а саме 29.09.2009 року позивач подав Головному лікарю КЗ «ДОКПЛ`ДОР» заяву про збіг максимального терміну передбаченого КУпАП позбавлення волі, тобто п`ятнадцяти діб, з вимогою негайного його звільнення з установи. Вказана заява не була розглянута відповідачем та позивачу не було надано відповіді на вказану заяву, всупереч нормам Закону України «Про психіатричну допомогу», ЗУ «Про звернення громадян». Вказана заява неправомірно та безпідставно була направлена Головним лікарем до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Тому, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання дій Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», щодо не реагування на заяву позивача від 29.09.2009 року, направлення даної заяви до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, незаконне затримання його після спливу 15-ти діб. Крім того, зважаючи на фізичні та душевні страждання, які пережив позивач з 29.09.2009 року по 08.10.2009 року в очікуванні розгляду своєї заяви Головним лікарем установи в якій незаконно утримувався, [PERSON] просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. З приводу позовних вимог позивача стосовно його незаконного утримання відповідачем та направлення заяви позивача на розгляд до іншого органу, суд прийшов до висновку, що до повноважень Головного лікаря КЗ «ДОКПЛ`ДОР» не входило вирішення питання про звільнення особи, яку було позбавлено волі на підставі постанови суду, винесеної в межах КУпАП, а також питання строків обмеження волі особи, як було зазначено [PERSON] в заяві від 29.09.2009 року, тому відповідачем було направлено вказану заяву для розгляду до компетентного органу. У зв`язку із цим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. З приводу вимог позивача стосовно відшкодування понесеної ним моральної шкоди, суд вважав вимоги в цій частині також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 року у справі №2-а-846/11 залишено без змін. В мотивувальній частині рішення суду було зазначено, що спір між сторонами виник з приводу терміну перебування позивача в комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року у справі №3-1754/2009 для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, статті 8 Конвенції. Постановлено, що (а) упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. В п. 94, 102, 103 цього рішення було зазначено, що у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції. Вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м. Дніпропетровська дійшов висновку про те, що у рішення ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009. Зважаючи на це, Самарський районний суд м. Дніпропетровська, визнав, що порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 вже було встановлено та захищено. Від зміни прохальної частини позовної заяви не змінюється суть цих вимог та спосіб захисту своїх прав, які вже були захищені раніше, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.09 необхідно залишити без задоволення. Крім того, вирішуючи справу №206/3779/19 Самарський районний суд м. Дніпропетровська, дійшов висновку про те, що під час розгляду справи позивачем не доведено необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завдано діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342000,00 грн. Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у справі №206/3779/19 Самарський районний суд м. Дніпропетровська не оминув і питання суб`єктного складу правовідносин з приводу відшкодування немайнової шкоди, та дійшов висновку про те, що орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду спричинену КП «ДКПЛ» ДОР своїми рішеннями, діями або бездіяльності. Суд послався на те, що позивачем невірно визначено відповідачем по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що й стало однією з підстав для відмови в задоволені такого позову. В основу прийняття такого рішення, Самарський районний суд м. Дніпропетровська, серед іншого, поклав Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 04 вересня 2018 року по справі №5023/4388/12. У даній справі, що розглядається, позивач доводив свої вимоги аналогічно із його доводами по справі №206/3779/19, розглянутій Самарським районним судом м. Дніпропетровська, додаючи, що відповідач-2, на його думку, не створив належних умов для унеможливлення фактів порушення прав позивача відповідачем-1 та не забезпечив контроль за законністю діяльності відповідача-1. Аналізуючи досліджені докази, надаючи їм оцінку та вирішуючи позовні вимоги по суті, суд керується наступним. Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п.9 ч.2 ст.129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у Цивільному процесуальному Кодексі України (ЦПК України), інших процесуальних кодексах, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, п.7 ч.3 ст.2, ч.1 ст.18 ЦПК України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України. Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. Крім того, у Рішенні від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п.2 ч.2 ст.17, п.8 ч.1 ст.26, ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). За позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч.2 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України (абзац 15 п.3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого ст.55 Конституції України права кожного на судовий захист. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику ЄСПЛ підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04). На підставі аналізу ст.ст.3,8, ч.ч.1,2 ст.55, ст.129, ч.ч.1,2 ст.129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, Конституційний Суд України у Рішенні від 15 травня 2019 р. № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. За таких умов, у справі, що розглядається, суд не може проігнорувати висновки Самарського районного суд м. Дніпропетровська, зроблені ним при вирішенні справи №206/3779/19, про те, що порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем-1 29.09.2009 вже було встановлено та захищено. Від зміни прохальної частини позовної заяви не змінюється суть цих вимог та спосіб захисту своїх прав, які вже були захищені раніше, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.09 необхідно залишити без задоволення. У даній справі, що розглядається, суд теж доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову і в частині вимог [PERSON] до відповідача-2 (Держави Україна). Доходячи до такого висновку, у даній справі, що розглядається, суд звертає особливу увагу на той факт, що в основу прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до відповідача-1 при вирішенні справи №206/3779/19, Самарський районний суд м. Дніпропетровська поклав наявність рішення ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06.07.2015 року, яким було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи». Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009 року. При цьому суд не може оминути увагою й той факт, що саме Держава Україна (відповідач-2 у справі, що розглядається) виступала відповідачем по справі «Заїченко проти України (№2)» остаточне від 06.07.2015 року. У п.п.«а» п.5 резолютивної частини цього рішення Європейський суд з прав людини присудив: «Упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: (і) 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. Сфера виконання рішень Європейського суду з прав людини регламентується Конвенцією про захист прав і основних свобод людини (далі - Конвенція), Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон №3477-IV), Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII). Так, ст. 46 Конвенції визначає обов`язок держави-учасниці виконувати остаточні рішення ЄСПЛ у справах, в яких вона є стороною. Закон №3477-IV визначає такі види рішень ЄСПЛ: -остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції; -про захист прав людини і основоположних свобод; -остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; -рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; -рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Ст. 8 Закону №3477-IV визначає, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у 3-місячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні, а у разі порушення зазначеного строку на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення. З метою повного забезпечення відновлення порушених прав особи, крім матеріальної складової, Закон №3477-IV встановлює додаткові заходи індивідуального характеру, якими є відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum), а також інші заходи, передбачені у Рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, або повторного розгляду справи адміністративним органом. Відповідно до ст. 3 Закону №1404-VIII, рішення ЄСПЛ виконуються Державною виконавчою службою України, враховуючи особливості, передбачені Законом №3477-IV. Доходячи до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006 року). Окремо слід зазначити стосовно доводів представника відповідача-2 про помилкове, як на його думку, визначенні кола учасників у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Суд не вправі самостійно залучати до участі іншого відповідача, що випливає з норми ст.51 ЦПК України. Згідно із ч.ч.1,2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018р. у справі № 523/9076/16-ц). За приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України, яка регламентує принцип змагальності сторін, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу змагальності сторін і категорії справи, а також того, що саме за клопотанням позивача представником відповідача-2 (Держави Україна) було визнано Міністерство юстиції України і саме позивач пред`явив позовні вимоги саме до цієї особи, не скористався своїм процесуальним правом на залучення або заміну відповідача, справа розглянута в межах заявлених ним вимог і на підставі наявних доказів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати, які мав би понести позивач, відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed