Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

16.10.2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] третя особа - Управління Державної міграційної служби в Полтавській області про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначив, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS]. У житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON], який є сином його колишньої дружини [PERSON]. Вказує, що відповідач з кінця червня 2013 року не проживає у його будинку, не приймає участь в оплаті комунальних послуг, в утриманні майна. Реєстрація відповідача в будинку перешкоджає йому отримати субсидію. Оскільки відповідач у житловому будинку не проживає, добровільно не бажає знятись з реєстрації, просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS]. В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримав просив їх задовольнити. В обґрунтування позову додав, що у нього з відповідачем виникли вкрай негативні відносини, наслідком яких є постійні бійки та сварки, перевірки по яких неодноразово проводили працівники міліції. Після останньої із таких бійок, відповідач покинув його житловий будинок та переїхав проживати до батьків своєї матері, житловий будинок яких розташований в тому ж населеному пункті. Знає, що інколи відповідач, здебільшого у його відсутність, приходить додому, де спілкується з матір'ю, та допомагає по господарству. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Суд розглянувши справу, допитавши позивача, належно дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові документи вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідач, який є сином колишньої дружини позивача, вселився у вказаний будинок у малолітньому віці після одруження його матері із позивачем та проживав за вищевказаною адресою до 2013 року. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Таким чином серед членів сім'ї наймача виділяють дві категорії: 1) безспірні члени сім'ї (дружина (чоловік) наймача; діти наймача; батьки наймача); 2) особи, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з наймачем у безпосередніх родинних зв'язках (брати, сестри дружини (чоловіка), неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). З урахуванням положень ч.2 ст. 64 ЖК України відповідач [PERSON] є членом сім'ї позивача, хоч і не пов'язаний з ним кровним спорідненням, так як спільно проживав з останнім як пасинок більше 10 років, вів спільне господарство, був пов'язаний спільним побутом. Вищевказані норми свідчать про те, що при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори Вовк А.М. від 23 липня 2002 року позивачу [PERSON] належить житловий будинок по [ADDRESS] З показань в судовому засіданні позивача, свідка [PERSON] та матеріалів справи судом встановлено, що відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою став проживати з малолітнього віку, коли позивач [PERSON] одружився із матір'ю відповідача [PERSON], та був зареєстрований у вищевкааному будинку як член сім'ї власника житла. З матеріалів справи вбачається, і це не заперечується позивачем, що за вищевказаною адресою зареєстровані, позивач, його колишня дружина [PERSON], їх спільний неповнолітній син [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON] Матеріалами справі також підтверджується та обставина, що в середині червня 2013 року між позивачем та відповідачем мав місце факт бійки, в ході якої вони один одному спричинили тілесні пошкодження, в зв'язку з чим було розпочато кримінальне № 12013180330000391. Позивач та сільський голова Тарасівської сільської ради Хорольського району - свідок [PERSON] підтверджують ту обставину, що невдовзі в зв'язку з зазначеним вище інцидентом, відповідач [PERSON] переїхав проживати до батьків своєї матері - подружжя Катрич, житловий будинок яких розташований в тому ж населеному пункті. Разом з тим, свідок [PERSON] вказав, що неодноразово бачив відповідача [PERSON] за місцем проживання позивача, який допомагав матері поратися по господарству, протягом літа заготовляв сіно для рогатої худоби, хоча про те щоб він ночував у вказаному будинку. Свідок пояснив, що при розмові із відповідачем він прийшов до висновку, що останній бажав би повернутися додому, про те неприязні відносини із вітчимом не дають йому це зробити. В порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України письмові докази на підтвердження своїх пояснень щодо відсутності відповідача за місцем реєстрації більше одного року, а саме актів із зазначенням з якого часу відповідач не користується житловим будинком, позивачем не надано. В судовому засіданні позивач підтвердив, що між позивачем та відповідачем - вітчимом та пасинком, дійсно існують неприязні стосунки, які стоять на заваді їх спільного проживання. Крім того позивач визнав ту обставину, що відповідач немає ключів до домоволодіння позивача, і може туди потрапити лише тоді, коли хтось є вдома. Наявність неприязних стосунків між позивачем та відповідачем, які підтверджуються не лише поясненнями позивача та свідка, що були допитані в судовому засіданні, а і матеріалами перевірки органів внутрішніх справа, письмовими листами позивача на адресу відповідача, є поважною причиною того, що відповідач не користується спірним житловим будинком, в якому зареєстрований. За таких обставин суд приходить до висновку про не доведеність позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, оскільки обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог, є недоведеними. Відповідно до ст.88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, не підлягають до стягнення витрати позивача зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed