Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

15.09.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], в якому зазначила, що з січня 2012 року вона проживала разом з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання у них народився син [PERSON], народжений [INFO]. Однак спільне життя як подружжя між ними не склалося і в листопаді 2013 року вона покинула відповідача і переїхала з малолітнім сином проживати за іншою адресою. З того часу відповідач припинив будь-яким чином надавати допомогу в утриманні їх спільної дитини. Тому, посилаючись на відмову відповідача [PERSON] добровільно надавати матеріальну (грошову) допомогу на утримання їх спільної дитини, просила ухвалити судове рішення про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], що проживає разом з нею, до досягнення ним повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, втім направив на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі і не заперечував проти їх задоволення. Проте, був не згоден з доводами позивачки з приводу того, що він ніколи не допомагав в утриманні своєї дитини, оскільки він інколи відправляв грошові перекази на банківську платіжну карту позивачки, придбав дитячу коляску, тощо, приєднавши до своєї заяви відповідні квитанції. При цьому погоджувався, що таку допомогу він надавав не періодично. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Зазначені положення передбачені також і статтею 180 СК України. Відповідно з даними, зазначеними у свідоцтві про народження (копії) серії [NUMBER] від 12.08.2014 року, позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] являються батьками сина [PERSON], [INFO]. Згідно довідки, виданої виконкомом Новоюр'ївської сільської ради Новобузького району Миколаївської області за № 854 від 22.08.2014 року, на утриманні громадянки [PERSON], яка проживає в с. Новоюр’ївка, Новобузького району Миколаївської області, перебуває малолітня дитина [PERSON], 2012 року народження. Дослідженні матеріали справи, вказують на те, що з листопада 2013 року відповідач по справі [PERSON] - батько малолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO], проживає окремо від нього, майнової чи грошової допомоги на його утримання не надає, позивачка самостійно утримує дитину, а відповідач добровільно не виконує свого обов'язку щодо його систематичного щомісячного утримання. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON] інвалід 3 групи Збройних Сил України, аліменти на утримання інших осіб не сплачує. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому ухвалює рішення про задоволення позову про стягнення аліментів з врахуванням положень, викладених у ст.182, ст.183 СК України. Вимога відповідача [PERSON], про необхідність покладення судом обов'язку на [PERSON] створити для нього умови для повноцінного спілкування з дитиною, заявлена відповідачем у спосіб, що не відповідає вимогам ст. 124 ЦПК України, а тому розгляду така вимога, в межах вказаного судового провадження, не підлягає. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved