Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

16 лютого 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 листопада 2004 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № NKI0AK000103IA, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачеві кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 40 726 грн, з яких на придбання автомобіля - 29 820 грн та на оплату страхових платежів - 10 906 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобов'язаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. [PERSON] не виконував своїх зобов'язань зі сплати обов'язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 29 грудня 2014 року становить 20 558 грн 83 коп.. Посилаючись на викладене, просив звернути стягнення на предмет застави - автомобіль «DACIA» реєстраційний номер [NUMBER], що належить відповідачеві, в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пославшись на відсутність заборгованості за кредитним договором, а відтак й на відсутність у позивача права вимоги звертатися із позовом про стягнення на предмет застави. Крім того, зазначив, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надсилало йому передбачене законом повідомлення про звернення стягнення на автомобіль. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з копії кредитного договору № NKI0AK000103IAвід 05 листопада 2004 року (а. с. 5-6) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язалося надати відповідачеві кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії в сумі 40 726 грн, в тому числі на придбання автомобіля - 29 820 грн та на оплату страхових платежів - 10 906 грн. Відповідач зобов'язався сплачувати відсотки за ставкою 1% в місяць на суму заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 0,41% від суми 29 820 грн, здійснюючи щомісячні платежі в сумі 788 грн 11 коп для погашення заборгованості по кредиту. Відповідно до п.п. 4.1, 3.2 договору, при порушенні позичальником вищезазначених зобов'язань, останній сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення платежу, та, згідно ст.549 ЦК України, - проценти за користування кредитом у розмірі 3,27%, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Згідно п. 2.3.1 договору, банк має право в односторонньому порядку переглядати процентну ставку за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10%, з направленням позичальнику письмового повідомлення за 20 днів до набрання чинності зміненої процентної ставки. Як вбачається з договору застави автотранспорту від 05 листопада 2004 року (а. с. 10-12), в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором [PERSON] передав у заставу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» належний йому на праві власності автомобіль «DACIA SOLENZA» реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску: 2004, тип ТЗ: легковий комбі-В, № кузова/шасі [NUMBER], реєстраційний номер: [NUMBER], заставною вартістю 40 140 грн. Відповідач не виконував своїх зобов'язань зі сплати обов'язкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Його заборгованість за зазначеним вище договором станом на 29 грудня 2014 року становить 20 558 грн 83 коп., з яких: 5 769 грн 95 коп. - заборгованість за кредитом; 5 750 грн 81 коп. - заборгованість з процентів, 855 грн 82 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також сума пені - 8 182 грн 25 коп.. Ці обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за кредитним договором (а. с. 14-16). Пунктом 3.2 договору передбачено нарахування додаткових процентів у розмірі 3,27% від суми залишку непогашеної заборгованості по кредиту, згідно ст. 549 ЦК України, тобто штрафних санкцій з одночасним нарахуванням пені на цю ж суму заборгованості згідно п.4.1 договору. Застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином, суд вважає безпідставним нарахування додаткових процентів за користування кредитними коштами у розмірі 39,22% річних, що складає 5 750 грн 81 коп., частина яких погашена за рахунок коштів, які надходили від [PERSON] для погашення кредиту. Крім того, згідно розрахунку, Приватбанком нарахована пеня за період з травня 2006 року по грудень 2014 року. Однак, ст.258 ЦК України встановлено строк позовної давності для вимог про стягнення пені, який складає один рік, тому пеня підлягає стягненню в межах строку позовної давності за один рік, тобто за період з лютого 2014 року по січень 2015 року. Вимоги про стягнення пені, нарахованої до лютого 2014 року є безпідставними. Визначити суму пені, яка підлягає стягненню з відповідача та загальну суму заборгованості за наданими банком матеріалами є неможливим, оскільки у зв'язку з безпідставним нарахуванням банком додаткових процентів, підлягає перерахунку сума непогашеного кредиту та процентів, на які має нараховуватися пеня. Крім того, під час судового розгляду знайшло своє підтвердження і те, що відповідачем не отримано повідомлення про звернення стягнення на автомобіль, а реєстр від 27 листопад 2014 року (а. с. 19) про направлення поштових відправлень, в тому числі й відповідачеві, не може слугувати доказом про отримання останнім вказаного повідомлення. Також при ухваленні рішення судом береться до уваги правова позиція Конституційного Суду України, викладена у рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», згідно якої вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3 частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. За таких обставин суд дійшов висновку, що зазначена в позові сума заборгованості не є співмірною з вартістю предмета застави, яка визначена в сумі 40 140 грн, а тому у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет застави слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок позивача і відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed