Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

15.07.2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання як повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно до закінчення навчання 30.06.2021 року, а також витрати на правову допомогу в сумі 2197 грн. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що є сином [PERSON] та [PERSON] . На теперішній час є студентом 3 курсу денної форми навчання коледжу Кременчуцького національного університету за спеціальністю «Автомобільний транспорт», навчання за державним замовленням до 30.06.2021 року. У позові зазначено, що позивач разом з матір`ю проживають окремо від батька, у зв`язку з чим витрати на його утримання у зв`язку з навчанням несе саме матір, в той час як батько також має можливість надавати матеріальну допомогу, так як отримує військову пенсію. За таких обставин, оскільки позивач продовжує навчання і потребує коштів на утримання від батька, який має можливість їх надавати, [PERSON] звернувся з цим позовом до суду. Ухвалою суду від 29.07.2020 року в справі відкрито спрощене позовне провадження. 26.08.2020 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач частково визнає позовні вимоги, не заперечує, щоб стягувалися аліменти з нього на утримання повнолітнього сина у розмірі 1000 грн., оскільки саме в такому розмірі відповідач має можливість надавати допомогу. Позивач вказує, що є учасником бойових дій, інвалідом 2 групи, внаслідок війни, на даний час перебуває на пенсії, за станом здоров`я потребує постійного лікування, у зв`язку з чим несе додаткові витрати. Крім того, син навчається за державним замовленням, отримує соціальну стипендію як дитина особи з інвалідністю внаслідок війни, у розмірі 890 грн., допомогу на навчання сина повинна також надавати і [PERSON] (а.с. 21-22). У відповіді на відзив позивач вказав, що відповідач вигнав його та матір з квартири, де вони зареєстровані, на даний час вони змушені орендувати житло, мати повністю несе витрати на його утримання купівля канцелярії, речей особистої гігієни, речей для побуту, а також витрати на лікування та харчування. В свою чергу, відповідач як учасник бойових дій отримує ліки безкоштовно (а.с. 26). Третя особа [PERSON] письмових пояснень по суті спору не надавала. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, додатково вказав, що його щомісячний дохід складає 12700 грн. (пенсія по інвалідності), інших доходів він не має. У зв`язку з поганим станом свого здоров`я на даний час вимушений купувати ліки для ока, також проходити обстеження та лікування по урологічному захворюванню, на підтвердження чого надав медичне направлення. [PERSON] пояснив, що самостійно несе витрати на утримання службової квартири, в якій проживає, вартість яких складає приблизно 1500 грн. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, пояснила, що на даний час син проживає у її матері у Крюківському районі м. Кременчука, іноді у своїх друзів, навчається в коледжі за державним замовленням, отримує соціальну стипендію у розмірі 890 грн., третя особа працює неофіційно, тому свої доходи підтвердити не може. Усі необхідні витрати по забезпеченню сина несе [PERSON] одяг, харчування, речі особистої гігієни, побутові речі, канцелярія тощо, відповідач матеріальної допомоги сину не надає, хоча має таку можливість, так як отримав велику грошову допомогу при виході на пенсію та щомісячно отримує пенсію як колишній військовий. Заслухавши сторони та третю особу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до довідки від 06.07.2020 року №185, виданої Коледжем Кременчуцького національного університету ім.. М. Остроградського, [PERSON] навчається на 3 курсі за спеціальністю 274 «Автомобільний транспорт» на денній формі навчання, за державним замовленням, термін навчання - з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року (а.с. 6). Як зазначає позивач, мати самостійно несе витрати по його утриманню, на підтвердження чого надає розрахункові квитанції на придбання мобільного телефону, вартістю 4498 грн., чайника, вартістю 450 грн., офісного крісла 1950 грн., продуктів харчування та речей першої необхідності на суму 331,70 грн., 428 грн. та 132,10 грн., ліків на суму 360 грн. та 96,20 грн., канцелярії 265 грн. та 58,60 грн. (а.с. 27-29). З довідки №367 від 12.08.2020 року, виданої [PERSON] Коледжем Кременчуцького національного університету ім. М. Остроградського, вбачається, що позивач отримує соціальну стипендію як дитина особи з інвалідністю внаслідок війни . У судовому засіданні представник позивача та третя особа не заперечували, що розмір такої стипендії щомісячно складає 890 грн. Відповідно до посвідчення [NUMBER] , виданого 10.05.2019 року, [PERSON] є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені для ветеранів війни - осіб з інвалідністю внаслідок війни (а.с. 23). Як пояснював у судовому засідання відповідач, його щомісячний дохід складає 12700 грн. пенсія по інвалідності внаслідок війни. Ці обставини учасниками справи не заперечувалися. Клопотань про витребування документів на підтвердження цього представником позивача та третьою особою у судовому засіданні заявлено не було. Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка зокрема передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). СК України встановлює принцип рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Відповідно до\~ст. 191 СК України\~аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Визначаючи підстави для стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, суд враховує правила статей 182, 199 СК України, а також те, що відповідач, як особа працездатного віку, має можливість сплачувати аліменти на утримання сина, який навчається. Беручи до уваги, що позивач навчається за державні кошти, щомісячно отримує соціальну стипендію та допомогу від матері, відповідач є інвалідом 2 групи, не працює отримує пенсію, за рахунок якої має забезпечувати свою життєдіяльність, за станом здоров`я потребує лікування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду - 15.07.2020 року, до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23-х років. Суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, доводи представника позивача з приводу того, що [PERSON] несе витрати на оренду житла для сина, його проїзд до місця навчання, так як зазначені обставини спростовуються поясненнями третьої особи, наданими у судовому засіданні, в яких вона вказувала, що син мешкає у її матері в м. Кременчуці, коледж знаходиться неподалік від будинку, громадським транспортом син користується не кожного дня. Той факт, що відповідач у зв`язку з виходом на пенсію отримав вихідну допомогу, не слугує обов`язковою підставою для стягнення аліментів на навчання повнолітнього сина у розмірі, вказаного позивачем, так як при ухваленні рішення судом мають бути враховані й інші обставини, що визначені ст. 182 СК України. Також не є слушними доводи відповідача про необхідність стягнення аліментів на користь [PERSON] у твердій грошовій сумі, так як саме позивачу належить право обирати спосіб стягнення аліментів, яким він скористався, визначивши такий спосіб у вигляді частки від заробітку (доходу) платника аліментів. Інші доводи, наведені учасниками справи, не є обґрунтованими та не заслуговують на увагу. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує : чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що відповідач є інвалідом 2 групи, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільняється від сплати судового збору, а відтак судовий збір не підлягає стягненню. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.\~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) ; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ) ; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.( додаткова постанова ВП Верховного Суду від 19 лютого 2020 року № 755/9215/15-ц) Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи ,чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачу у суді надавав правову допомогу адвокат Шамшурін Ю.В., який діяв на підставі ордеру про надання правової допомоги серія ЛГ №018505 від 11.07.2020 року (а.с. 30). На підтвердження оплати послуг на правову допомогу позивач надав квитанцію №208963 від 11.07.2020 року на суму 2197 грн. (а.с.10). Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті позивачу в порядку компенсації гонорару адвоката, суд враховує, що адвокатом Шамшуріним Ю.В. відповідно до розрахунку розміру винагороди, погодженого сторонами, надано наступні юридичні послуги: складання позовної заяви, участь в судовому засіданні (а.с. 9). Враховуючи, що факт надання правової допомоги та розмір гонорару підтверджується матеріалами справи, відповідач не заявляв клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, беручи до уваги складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2197 грн. Крім того, суд зауважує, що ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», дія якого поширюється на відповідача, не передбачає підстав для звільнення відповідача від сплати витрат на правову допомогу на користь позивача у цивільній справі у разі задоволення позову.

Outcome: partial