Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

15 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просить призначити його опікуном над його онуком [PERSON], [INFO]. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є рідним батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. 12 січня 2007 року у [PERSON] та його дружини [PERSON] народилась дитина - [PERSON]. З лютого 2009 року дитина за усною згодою батьків до 2013 року постійно проживала за адресою: [INFO], разом з заявником у будинку, який належить останньому на праві приватної власності, та виховувався ним. Про те, що дитина виховувалася саме заявником свідчить факт того, що саме заявником було оформлено дитину у ясла-садок №8 «Мікруліс» Сартанської селищної ради, та саме на імя заявника була виписана подяка при випуску з дитячого садочка. Окрім того, це підтверджується також довідкою квартального за місцем реєстрації заявника. У 2012 році померла мати дитини, [PERSON]. З червня 2013 року батько дитини - [PERSON], вирішив, що дитина має навчатися у школі саме у м. Маріуполі, оскільки вважав, що освіта у місті вища, ніж у селищі, тому з цих міркувань він вирішив займатися подальшим вихованням свого сина. Спочатку син заявника та його цивільна дружина проживали саме у м. Маріуполі, де дитина вступила до ліцею-школи №14. Однак у червні 2015 року вони вирішили переїхати до с. Сартана на постійне місце мешкання, щоб бути поближче до дідуся, оскільки він постійно надавав їм допомогу та дитина сумувала за ним. 16 серпня 2015 року під час обстрілу с. Сартана загинув батько дитини - [PERSON], та його цивільна дружина. З моменту трагедії онук заявника знаходиться на його піклуванні та вихованні. На теперішній час завдяки піклуванню заявника та турботі його родини, психічний стан дитини значно покращився. Цьому сприяє той факт, що дитина мешкає у родині близьких та рідних для неї людей, в якій вона не один рік до цього виховувалась. Крім того, заявником було прийнято рішення про те, що місце навчання, сферу спілкування та інтереси дитини в жодному разі не можна змінювати. З метою організації звичних умов життя, оточення любовю та турботою свого онука, заявник звернувся до Органу опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської [PERSON] з необхідними документами для призначення його опікуном дитини. Однак 12 жовтня 2015 року заявнику було відмовлено у призначенні його опікуном [PERSON] з тих підстав, що він є особою, яку 19 серпня 2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України. Заявник та його представник в судовому засіданні підтримали вимоги з підстав, викладених у заяві, та просили призначити заявника опікуном над [PERSON], [INFO], оскільки вважають, що для дитини, яка перенесла стільки страждань та жахіття, змінювати звичні умови життя, коло оточення, є неприпустимим, оскільки це буде зайвою підставою для хвилювань, що може підірвати не зовсім окріплу психіку дитини та завдати їй нових страждань. Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської [PERSON], проти задоволення заявлених вимог заперечувала. Заінтересована особа [PERSON], у судовому засіданні пояснив, що є братом померлого батька дитини, та також має намір стати опікуном дитини. При цьому пояснив, що мешкає разом з дружиною у м. Одеса, де і працює. Зареєстрований він у с. Табаки Болградського району Одеської області, де мешкає його матір. З дитиною він спілкувався не часто, за життя бачив його близько чотирьох разів. Незважаючи на це, вважає, що зможе забезпечити племіннику належні умови для виховання. При цьому також зазначив, що у разі призначення його опікуном над дитиною, племінник перший час буде проживати разом з його матірю у с. Табаки, а він буде навідувати його на вихідні. Суд, вислухавши пояснення сторін, психолога, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 лютого 1981 року народився [PERSON], батьками якого є заявник - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія IV-НО №137190 від 16 березня 1981 року (а.с. 11). 12 січня 2007 року народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серія І-НО № 101464, яке видане 22 січня 2007 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО № 657940, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, мати дитини - [PERSON] померла 12 листопада 2012 року, про що складено відповідний актовий запис № 1487 (а.с. 32). Батько дитини - [PERSON] помер 16 серпня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 83, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО № 913724, виданим виконкомом Сартанської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області (а.с. 19, 33). [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: Донецька область, м. Маріуполь, с. Сартана, вул. Набережна, буд. 44, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серія ССВ №396986 від 01 листопаду 2006 року та договором купівлі продажу житлового будинку від 31 жовтня 2006 року серія ВЕС №144013, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського округу Донецької області та зареєстровано в реєстрі №3162 (а.с. 40-41). В даному будинку він проживає з дружиною та онуком. Згідно довідки-характеристики за підписом депутата селищної ради [PERSON], [PERSON] у період з 2009 року по 2013 рік проживав у будинку, який розташований за адресою: с. Сартана, вул. Набережна, буд. 44, який належить [PERSON] У цей час вихованням дитини займався дідусь, що також підтверджується поясненнями сусідів (а.с. 44). Рішенням служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради №25 від 20 серпня 2015 року малолітнього [PERSON], [INFO], тимчасово влаштовано до сімї [PERSON], на якого покладається відповільність за життя та здоровя дитини (а.с. 34). Рішенням служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради №153/12 від 27 серпня 2015 року малолітньому [PERSON], [INFO], надано статус дитини-сироти (а.с. 35). Відповідно до довідки від 24 вересня 2015 року №322-09092015/14018, виданої Управлінням інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, відносно [PERSON] 15 травня 2004 року Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області порушено кримінальну справу №24249 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Відомості про результат судового розгляду кримінальної справи до МВС не надходили; 19 серпня 2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 164 КК України до 1 року обмеження волі з випробуванням на 1 рік. Згідно ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості (а.с. 37). Згідно до висновку про стан здоровя від 23 вересня 2015 року, [PERSON] має задовільний стан здоровя та може бути опікуном. Також [PERSON] має негативні результати досліджень на наявність антитіл до ВІЛ та дослідження крові на сифіліс (а.с. 38-39). Згідно з висновком служби у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради №2116 від 12 жовтня 2015 року, [PERSON] не може бути опікуном/піклувальником дитини, у звязку з чим не можливо поставити його на облік кандидатів в потенційні опікуни/піклувальники в службі у справах дітей Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради, оскільки згідно п.10 ст. 212 СК України не можуть бути усиновлювачами особи, які були засуджені за злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів (а.с. 20-21, 27-28). [PERSON], [INFO], навчається у 3-Б класі НВК «Ліцей-школа №14». Відповідно до характеристики за місцем навчання дитина програмний матеріал засвоїв на достатньому рівні, має широкий кругозір, допитливий, має добре розвинуті память, мислення, вміє висловлювати власні думки усно та письмово. До доручень відноситься відповідально. Реагує на рекомендації або зауваження. Дідусь приділяє належну увагу вихованню онука, цікавиться успіхами у навчанні. Для [PERSON] створені всі побутові умови для життя, він забезпечений формою, шкільним приладдям, належним харчуванням, дідусь регулярно приводить онука до школи та забирає. З боку школи претензій до виховання [PERSON] до дідуся [PERSON] немає (а.с. 30, 47). Відповідно висновку про стан здоровя, фізичний та розумовий розвиток дитини, [PERSON], за даними медичного обстеження здоровий, на диспансерному обліку не значиться, щеплення робляться (а.с. 31). У листі в.о. директора Іллічівського районного центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Маріупольської міської ради №01-21-821 від 15 жовтня 2015 року зазначено, що за результатами психологічної діагностики [PERSON] у дитини виявлено актуальний посттравматичний стресовий стан, спричинений ситуацією загрози його життю під час артобстрілу, та втратою батька. Під час роботи із родиною стало відомо, що з родиною працюють психологи ГШ «Допоможемо» [PERSON] Ахметова. Дитині характерні нестійкість фону настрою, протиріччя реакцій, що повязане з протидією різнонаправлених тенденцій. Потреба у розумінні, любові та підтримці є найбільш актуальною, тому й найлегше травмованою мішенню. Хлопець прагне до безконфліктного спілкування та фізіологічного комфорту. (а.с. 51). За висновком за результатами психологічної діагностики [PERSON], [INFO], стало відомо, що дитина потребує спілкування із дядьком, бабусею та дідусем. Найбільшу небезпеку здоровю дитини становлять конфліктні стосунки, що виникли між дідусем та дядьком дитини через індивідуально-типологічні особливості кожного з них. Ставлення хлопця до дідуся та дядька суперечливе (а.с. 58-59). Допитана в судовому засіданні психолог ГШ «Допоможемо» [PERSON] Ахметова [PERSON] пояснила, що тривалий час працює з дитиною [PERSON] після обстрілу с. Сартана, що стався 16.08.2015 року. Дитина знаходилась у стресовому стані, який завдяки спільним зусиллям психолога та близьких [PERSON] поліпшується. На її думку зміна місця проживання, сталих для дитини умов проживання та оточення може негативно вплинути на психічний стан дитини, оскільки йому необхідна стабільність та впевненість у майбутньому, що в повній мірі забезпечує дідусь хлопчика. Відповідно до ст. 224 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в ст. 212 СК України. Відповідно до п.10 ст.212 СК України не можуть бути усиновлювачами особи, які були засуджені за злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів. Відповідно до ст. 38 Постанови Кабінету міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, не можуть бути влаштовані в сім'ї осіб, які: були засуджені за злочини проти життя і здоров'я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 1501, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324 і 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших злочинів. Поняття «особи, що засуджена» законодавцем визначено згідно з положеннями глави 28 КПК. Так, засудженою є особа, щодо якої оголошено обвинувальний вирок і якій призначено покарання. Згідно з ст. 88 Кримінального кодексу України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Судимість має строковий характер. Закон чітко визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувального вироку), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов'язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. В свою чергу стаття 89 цього ж Кодексу передбачає, що такими, що не мають судимості, визнаються зокрема особи, засуджені до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового), не вчинять нового злочину. Тобто, припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загально-правові наслідки засудження та призначення покарання. Так, особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов'язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Заявник зазначив, що фактично, з дворічного віку піклується про [PERSON], який є його онуком, займається його вихованням, забезпечує малолітнього усім необхідним, забезпечує належні житлово-побутові умови для життєдіяльності малолітнього. Таким чином, єдиною підставою прийняття рішення щодо відмови [PERSON], у призначенні опікуном над малолітнім [PERSON], [INFO], є наявність судимості 19.08.2006 року. Той факт, що дана судимість за правилами статті 89 КК України є погашеною, до уваги при прийнятті спірного рішення відповідачем не приймався. Згідно зі ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. У відповідності до положень ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Відповідно до ч. 4 ст. 63 Цивільного кодексу України, опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов'язки опікуна чи піклувальника. Відповідно до п.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі - Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної [PERSON] України № 789-XII від 27.02.1991 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зважаючи на викладені норми закону, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини та реалізації його особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітнього [PERSON], [INFO], суд дійшов висновку про призначення опікуном малолітнього [PERSON], [INFO], його дідуся [PERSON], тривалий час з народження дитини виховує його, піклується про його фізичний та духовний стан, повністю забезпечує його потреби, та здатний за своїм станом здоров'я та моральними якостями виконувати обов'язки опікуна. При цьому суд також виходить з того, що у родині малолітнього [PERSON] склались виключні обставини, за яких в інтересах його психічного здоровя є недоцільним, а за рекомендаціями психолога і неприпустимим, зміна оточення, місця проживання та умов життя. Враховуючи наведене,

Outcome: approved