Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

15 травня 2019 року позивач, [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулась до суду з даним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням у [ADDRESS] . Вказаний позов обґрунтований тим, що позивач, [PERSON] , є власником житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] даному будинку окрім неї, зареєстрований її син, [PERSON] , [INFO] . Відповідач, [PERSON] , зареєстрований у будинку позивача, але фактично не проживає більше року, оскільки проживає у Російській Федерації. На прохання в телефонному режимі позивача знятись з реєстрації у належному їй будинку, відповідач [PERSON] відмовив у зв`язку з неможливістю прибути до України, враховуючи сімейні обставини та роботу. Для здійснення права користування і розпорядження своїм майном, позивач просить позов задовольнити. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула, подала до суду письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити з підстав наведених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Справу просила розглянути без її участі (а.с.19). Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, у відповідності до ч. 6 ст. 128 ЦПК України є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду та не направив суду заяву про розгляд справи без його участі. Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] в селищі Недригайлів, Сумської області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , виданого 16 вересня 2016 року Недригайлівським РСУДМС України в Сумській області (а.с.4). Відповідно до договору дарування житлового будинку від 06.04.2007 позивачу, [PERSON] , належить житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Вказане також підтверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів, сформованого 06.04.2007 (а.с.5-6). У даному будинку, окрім позивача, зареєстрований її син, [PERSON] , [INFO] , відповідач по справі, який більше року не проживає за даною адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Недригайлівської селищної ради за № 489 від 03.04.2019 ( а.с.7). З довідки, виданої Недригайлівською селищною радою Сумської області 20.05.2019 за вих. № 961 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , відомості про фактичне місце проживання не відомі (а.с.12). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ст. 83 ЦПК України). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частиною 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з наведеного суд вважає, що оскільки відповідач, будучи належним чином зареєстрованим у будинку, належному на праві власності позивачу, понад строк, встановлений законодавством, у ньому не проживає, а тому є таким, що втратив право користування ним, будь-яких письмових домовленостей стосовно користування житловим будинком за вказаною адресою не існує, тому вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved