Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

16.03.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але невиплачену заробітну плату за період з червня 2020 року по день звільнення 26.02.2021 року в сумі 42868,68 грн., стягнути середній заробіток за весь час затримки з 27.02.2021 року по день фактичного розрахунку. Свої вимоги мотивувала тим, що у період з 04.02.2019 року по 26.02.2021 року вона працювала на посаді прибиральниці у філії «Миколаївська ДЕД» ДП «Миколаївський облавтодор» у ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Наказом №3-к від 26.02.2021 року її звільнено з вказаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю (ч.3 ст.38 КЗпП України). Крім того, під час її знаходження у трудових відносинах з відповідачем останнім була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з червня 2020 року по день звільнення у розмірі 42868,68 грн. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.116 КЗпП України, остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, проте в день її звільнення, 26.02.2021 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, чим допустив грубе порушення діючих норм, у зв`язку з чим, відповідач повинен здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Ухвалою суду від 18.03.2021 року позовна заява була залишена без руху у зв`язку із вказаними в ній недоліками. Ухвалою суду від 13.04.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач до судового засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, не заперечувала проти заочного порядку розгляду справи, просила провести судове засідання за своєї відсутності. До судового засідання відповідач свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином у відповідності до положень ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Судом було ухвалено про проведення заочного розгляду справи на підставі ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, прийшов до наступного. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 04.02.2019 року по 26.02.2021 року обіймала посаду прибиральниці службових приміщень філії «Миколаївська ДЕД» ДП «Миколаївський облавтодор» у ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», що підтверджується відповідними записами трудової книжки позивача (арк.спр. 9-25). Відповідно до копії наказу (розпорядження) від 22.02.2021 року №3-к про припинення трудового договору (контракту), [PERSON] було звільнено з посади прибиральниці службових приміщень бази філії «Миколаївська ДЕД» за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України (арк. спр.5). Згідно з довідкою від 15.03.2021 року №26, виданої т.в.о. начальника філії «Миколаївська ДЕД» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні Дороги України», за період з 06.06.2020 року по 26.02.2021 року станом на дату видачі цієї довідки заборгованість філії «Миколаївська ДЕД» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» перед [PERSON] , після проведення всіх необхідних утримань (на руки), - складає 42868,98 грн., а саме по видах виплат: заборгованість по заробітній платі 26774,79 грн., компенсація за невикористану відпустку - 3741,30 грн., вихідна допомога за 02.2021 рік - 12352,89 грн. Так, Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Крім національного законодавства, право на заробітну плату захищається й Конвенцією про захист заробітної плати № 95, яка ратифікована 31.01.1961 року. Згідно з ст. 1 даної Конвенції, відповідно до мети цієї Конвенції термін «заробітна плата», означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною 1 статті 2 Конвенції встановлено, що вона застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватись заробітна плата. Відповідно до ст. 12 Конвенції заробітна плата виплачуватиметься через регулярні проміжки часу. Якщо немає інших відповідних урегулювань, котрі забезпечують виплату заробітної плати через регулярні проміжки часу, то періоди виплати заробітної плати має бути продиктовано національним законодавством або визначено колективним договором чи рішенням арбітражного органу. Окрім того, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вимогами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У статті 117 КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Тобто при вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно установити: наявність заборгованості; відсутність спору щодо його розміру; вину підприємства; дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок) передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку). Судом встановлено, що з позивачем не проведено остаточного розрахунку на час розгляду справи судом. Окрім того, відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, які вказують на відсутність його вини у нездійсненні такого розрахунку з позивачем, тим самим порушивши права [PERSON] на остаточний розрахунок при звільненні, За таких обставин, враховуючи вищевикладене, виходячи з положень ст.ст. 47, 116,117 КЗпП України, суд прийшов до переконання про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 26774,79 грн., компенсація за невикористану відпустку в розмірі 3741,30 грн., вихідна допомога за 02.2021 рік у розмірі 12352,89 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Згідно з довідкою від 15.03.2021 року №26, виданої т.в.о. начальника філії «Миколаївська ДЕД» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні Дороги України» середньоденна заробітна плата позивача складає 237,91 грн. Кількість робочих днів затримки з дня звільнення 27.02.2021 року по день ухвалення рішення суду 09.08.2021 року складає 110 робочих дні (лютий 0 р.д. + березень 22 р.д. + квітень 22 р.д. + травень 18 р.д. + червень 20 р.д. + липень 22 р.д. + серпень 6 р.д.). Таким чином, розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 26170,10 грн. (237,91 грн. (середньоденна заробітна плата) х 110 (дні)). Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави у розмірі 908,00 грн. та 908,00 грн. на користь позивача.

Outcome: approved