Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

16 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач [PERSON] із вищевказаним позовом до ТОВ «ВБК «Мастерс» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування позовних вимог вказував на ті обставини, що 18 травня 2010 року його було прийнято на посаду монтажника з монтажу сталевих залізобетонних конструкцій до ТОВ «ВБК «Мастерс». 13 лютого 2013 року він звільнився з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Вказував на те, що під час його роботи в ТОВ «ВБК «Мастерс», за період з квітня 2012 року по серпень 2012 року, йому була нарахована заробітна плата на загальну суму 7 000,00 гривень, яка до теперішнього часу йому виплачена не була. За даним фактом Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, були розглянуті кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №32012040230000002, №421013040710000014, №42012239990000016, відносно генерального директора ТОВ «ВБК «Мастерс», - [PERSON], за ч.2 ст.367, ч.2 ст.175 КК України. Згідно вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, за вказаним фактом невиплату йому заробітної плати було доведено, а [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.367, ч.2 ст.175 КК України. Вважає, що таким чином дії ТОВ «ВБК «Мастерс» під керівництвом [PERSON] відносно невиплати йому заробітної плати визнано неправомірними, оскільки у відповідності із ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться у день звільнення. Завдану йому моральну шкоду обумовлює моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення його законних прав, приниження честі, гідності, знущання з нього як з людини, ігнорування його прав, втратою у зв'язку із цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників та знайомих, моральними переживаннями через нестачу коштів на утримання родини, у порушенні життєвих звязків через неможливість продовження нормального громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. На підставі викладеного просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та винести рішення, яким стягнути з ТОВ «ВБК «Мастерс», на його користь нараховану, але не виплачену йому заробітну плату за період з квітня 2012 року по серпень 2012 року, на загальну суму 7 000,00 гривень, та стягнути з ТОВ «ВБК «Мастерс», на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, - 15 000,00 гривень. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача, - ТОВ «ВБК «Мастерс» до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено, що 18 травня 2010 року позивача [PERSON] (а.с.3, 4) було прийнято на посаду монтажника з монтажу сталевих залізобетонних конструкцій до ТОВ «ВБК «Мастерс». 13 лютого 2013 року він звільнився з роботи за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України. Дані обставини підтверджуються копією наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача (а.с.5, 6). З наявної в матеріалах справи копії вироку Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, вбачається, що генерального директора ТОВ «ВБК «Мастерс», - [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.367, ч.2 ст.175 КК України. Вирок не оскаржений та набрав законної сили 17 грудня 2015 року (а.с.7-11). Вироком встановлено, що [PERSON], перебуваючи на посаді генерального директора ТОВ «ВБК «Мастерс», порушив встановлені терміни виплати заробітної плати (більше ніж за один місяць) перед працівниками підприємства, в тому числі і перед позивачем [PERSON]: квітень 2012 року, - 971,74 гривня, травень 2012 року, - 970,81 гривень, червень 2012 року, - 1 294,57 гривні, липень 2012 року, - 1 456,92 гривень, серпень 2012 року, - 1 375,98 гривень, а всього 6 070,02 гривень, та яка до теперішнього часу позивачеві виплачена не була. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у ст.2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. У звязку із тим, що відповідачем не надано до суду заперечень проти позову, доказів в підтвердження того, що ним належним чином виконувалися обовязки по сплаті заробітної плати, враховуючи факти, встановлені вироком суду від 16 листопада 2015 року, суд дійшов до висновку, що відповідно до наявних матеріалів справи, позивачу не було виплачено нараховану йому заробітну плату з вини відповідача, а тому вимоги позивача щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. Так, вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року встановлено, що ТОВ «ВБК «Мастерс», має перед позивачем [PERSON] заборгованість по невиплаченій заробітній платі: квітень 2012 року, - 971,74 гривня, травень 2012 року, - 970,81 гривень, червень 2012 року, - 1 294,57 гривні, липень 2012 року, - 1 456,92 гривень, серпень 2012 року, - 1 375,98 гривень, а всього 6 070,02 гривень. При цьому у позові позивач [PERSON] вказує суму в 7 000,00 гривень, при цьому нічим її не мотивуючи. Вирішуючи позов в частині відшкодування завданої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а згідно ч.2 моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У позові позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 15 000,00 гривень, обумовлюючи її моральними та фізичними стражданнями в наслідок порушення його законних прав, приниження честі, гідності, знущання з нього як з людини, ігнорування його прав, втратою у зв'язку із цим престижу та ділової репутації серед співпрацівників та знайомих, моральними переживаннями через нестачу коштів на утримання родини, у порушенні життєвих звязків через неможливість продовження нормального громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми. Оцінюючи докази на підтвердження одержання позивачем моральної шкоди, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд, враховуючи конкретні обставини справи, задовольняє позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди у сумі 5 000,00 гривень. Згідно ст.367 ЦПК України, стягнення заробітної плати позивачу з відповідача за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з даним позовом, позивача було звільнено від сплати судового збору, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 гривня. На підставі викладеного та

Outcome: partial