Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

16 лютого 2016 року позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі ПАТ КБ «Приватбанк») в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № MR14AW00010016, згідно якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 11877,42 доларів США на термін до 12 грудня 2014 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця, в період сплати, відповідач повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач [PERSON] своєчасно не надала ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, тобто порушила зобов'язання за Договором. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за Договором, у відповідача [PERSON] станом на 26 січня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 3498,72 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1540,70 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 81,78 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 201,08 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 1498,96 доларів США, а також штрафи відповіно до договору (фіксована частина) 10,07 доларів США; та (процентна складова) 166,13 доларів США. Посилаючись, зокрема на договір, ст.ст. 526, 530, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором № MR14AW00010016 від 14 грудня 2007 року у розмірі 3498, 72 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26 січня 2016 року складає 86838,19 гривень, а також судові витрати у розмірі 1378,00 гривень. У подальшому позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги, які в кінцевій редакції від 22 березня 2017 року полягають у стягненні з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованоситі за кредитним договором № MR14AW00010016 від 14 грудня 2007 року у розмірі 1928,55 доларів США, що за курсом 24,82 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26 січня 2016 року складає 47866,61 гривень, а також судові витрати за сплату судового збору у розмірі 1378,00 гривень, та сплату за публікацію оголошення у газеті в сумі 630, 00 гривень. Обґрунтовуючи уточнені позовні вимоги, позивач, в особі представника за довіреністю [PERSON], зазначав, зокрема, що, в забезпечення виконання клієнтом [PERSON] обовязків перед банком, був укладений договір застави рухомого майна від 14 грудня 2007 року № MR14AW00010016, а саме автомобіля марки Geely MR7151А 2007 року випуску, державний номер АН 3414СО, який належить на праві власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом реєстрації транспортного засобу серії АНС № 123940 від 13 грудня 2007 року. Сторонами визнано, що заставна вартість предмету застави складає 48888,00 гривень. Відповідач не виконала зобовязання за кредитним договором, у звязку з чим транспортний засіб був переданий заставодавцем до заставодержателя відповідно до акту передачі транспортного засобу в заклад від 02 лютого 2015 року (в акті помилково зазначено, що акт складався 02 лютого 2013 року). Після передачі заставного авто в банк, була проведена оцінка транспортного засобу, і визначена ринкова вартість автомобіля на дату оцінки, та саме авто виставлено на продаж через офіційний сайт. На підставі службової записки іншим клієнтом банку було придбано зазначене авто Geely MR7151А 2007 року випуску за суму, узгоджену з головним офісом банку на підставі висновку експерта, сума від продажу заставного авто зарахована на рахунок позичальника. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором, після реалізації залогового авто Geely MR7151А, 2007 року випуску, у відповідача [PERSON] станом на 26 січня 2016 року залишилась заборгованість в сумі 1928,55 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 1540,70 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 81,78 доларів США; заборгованість по комісії за користування кредитом 201,08 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 104,99 доларів США, та яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки на підставі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належними чином і в термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобовязання. У судовому засіданні представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, заявлені позовні вимоги підтримала та пояснила, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 14 грудня 2007 року був укладений кредитний договір, за яким вона отримала кредит в сумі 11877,42 доларів США. Згідно умов кредитного договору відповідач повинна була сплачувати банку відсотки за користування кредитом, відсотки за прострочення платежів. Проте відповідач не сплачувала своєчасно відсотки, чим порушила умови кредитного договору. [PERSON] сплачувала кредит до січня 2011 року, потім перестала сплачувати, та згодом поновила виплати, проте у звязку з простроченням у виплаті виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» В процесі розгляду справи змінився представник позивача на [PERSON], яка діючи на підставі довіреності, підтримала вже уточнені позовні вимоги у повному обсязі, та просила їх задовольнити. Зокрема, надала суду додаткові письмові пояснення, в яких зазначала, що у звязку з порушенням умов кредитного договору, відповідач зобовязання за кредитним договором не виконала. Після неодноразових перемовин з відповідачем, транспортний засіб Geely MR7151А, 2007 року випуску, який був предметом договору застави, був переданий заставодавцем до заставодержателя відповідно до акту передачі транспортного засобу в заклад. В акті прийому-передачі міститься доручення відповідача [PERSON] реалізувати предмет застави по ринковій ціні, а отримані від продажу грошові кошти доручила направити на погашення заборгованості за кредитним договором. Після передачі заставного авто в банк, була проведена оцінка транспортного засобу і визначена ринкова вартість автомобіля на дату оцінки, а саме авто виставлено на продаж через офіційний сайт. Банк, як заставодержатель, надав дозвіл на реалізацію заставного майна, та на підставі службової записки іншим клієнтом банку було придбано дане авто марки Geely MR7151А, 2007 року випуску, за суму, встановлену, на підставі висновку експерта. Сума від продажу заставного авто зарахована на рахунок позичальника. При цьому наголошувала на тому, що продаж автомобіля відбувався поза процедурою звернення стягнення, так як закон передбачає продаж обтяжувачем предмету забезпечувального обтяження шляхом укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, а в даному випадку продавцем виступав заставодавець (довіритель), який узгодив свій намір та доручив банку (повіреному) реалізувати предмет застави по ринковій ціні, а отримані від продажу грошові кошти доручив направити на погашення заборгованості за кредитним договором. В свою чергу банк надав згоду на реалізацію предмету застави, виконав доручення заставодавця. Така процедура не є зверненням стягнення, тому відомості в Державний реєстр обтяжень нерухомого майна не вносились, письмові повідомлення про порушення зобовязань відповідачу не надсилались, у звязку з тим, що вказані дії не передбачені законом, договором. Крім того, відповідач неодноразово повідомлялась про результати реалізації заставленого майна телефоном та при особистих зустрічах з представником банку, а також про залишок заборгованості. Відповідач [PERSON] позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не визнала повністю, та пояснила, що дійсно, 14 грудня 2007 року між нею та позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір, на підставі якого банк надав їй кредит на суму 11 877, 42 доларів США для покупки автомобіля Geely MR7151А, 2007 року випуску. В забезпечення виконання умов кредитного договору, між нею та банком також був укладений договір застави даного автомобіля. Кредит був оформлений на сім років. Шість років вона справно погашала заборгованість за кредитом, останній рік був недоплачений у звязку зі скрутним матеріальним становищем, останній платіж був в січні 2014 року. Проте вимоги про необхідність повернення заборгованості та її розмір, вона не отримувала. 02 лютого 2015 року працівники банку примусово забрали заставний автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, без її відома та дозволу, коли її не було вдома. На той час вона знаходилась на роботі, а вдома були лише батьки. Наголошувала на тому, що автомобіль працівники банку забрали протиправно, без її дозволу, а в акті прийому-передачі стоїть не її підпис, з приводу чого вона навіть зверталась із заявою до поліції. У подальшому автомобіль був проданий також без її відома, вона не отримувала повідомлення про порушення обтяження та не надавала дозволу на його продаж. Крім того, з нею не узгоджувалась вартість, за якою авто виставлялось на продаж, та не було повідомлено про результати його продажу. Жодних повідомлень щодо наявності заборгованості за кредитом та її розмір після продажу автомобіля, вона також не отримувала, тому вважала, що заборгованість перед банком була погашена за рахунок коштів від продажу предмету застави ще у 2015 році. Про наявність заборгованості вона дізналася лише після отримання позовної заяви. Також вважає заперечливими розрахунки банку про розмір заборгованості, оскільки їй не повинні були нараховуватись пеня та штраф, оскільки місто Маріуполь, де вона проживає, входить до зони проведення АТО. Тому у задоволенні позову просила відмовити повністю. Вислухавши представників позивача, відповідача [PERSON], допитавши свідків, вивчивши письмові докази та матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що, дійсно, 14 грудня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № MR14AW00010016, згідно якого [PERSON] було надано кредит у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 11 877, 42 доларів США строком по 12 грудня 2014 року включно на наступні цілі:7708,23 доларів США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також 6,74 доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ № MR14AW00010016 від 14 грудня 2008 року; договором особистого страхування № MR14AW00010016 від 14 грудня 2007 року на строк до 13 грудня 2008 року у сумі 77,08 доларів США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 154,16 доларів США, та у розмірі 3931,21 доларів СШЩА на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,76% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,23% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору. Відповідно до Договору позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісяця, в період з 14 по 18 число кожного місяця в сумі згідно графіку погашення кредиту. Також, в договорі обумовлені всі умови договору, права та обов'язки сторін, санкції, особливі умови, гарантії та інші умови. Договір підписано обома сторонами, що ними не заперечується. В забезпечення виконання умов Кредитного договору, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], за згодою співвласника [PERSON], 14 грудня 2007 року був також укладений договір застави рухомого майна № MR14AW00010016, за яким заставодавець надав в заставу автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, легковий сєдан, кузов № [NUMBER], обєм двигуна 1 498, державний номер [NUMBER]. Згідно п. 34.5 договору застави, вартість предмета застави була визначена в сумі 48 888,00 гривень. Отже, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячними погашеннями платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк по 12 грудня 2014 року. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Тобто, поряд зі встановленням строку дії договору, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі кредитного договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до умов вищевказаних кредитного договору та договору застави рухомого майна, в якості забезпечення кредиту було заставлено рухоме майно: автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, тип - легковий сєдан, кузов № [NUMBER], обєм двигуна 1 498, державний номер [NUMBER]. Таким видом забезпечення зобов'язань - є застава, та правовідносини за цим видом забезпечення регулюється параграфом 6 Цивільного кодексу України, зокрема ст. 572, 575, 583 та іншими цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Як вбачається з матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості, останній платіж [PERSON] був здійсненій 20 січня 2014 року, після чого виникло прострочення виконання зобовязань за кредитним договором. Згідно вимог ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1058 цього кодексу. Аналогічна норма закріплена у п. 15.6.2 договору застави, згідно якого, у разі порушення заставодавцем зобовязань за цим договором, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань зі сплати кредиту, відсотків, винагороди, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет застави. Проте, як вбачається з матеріалів справи, письмова вимога про наявність та розмір виниклої заборгованості, та необхідність дострокового повернення частини позики позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» боржнику [PERSON] не надсилалась, як не надсилалась і письмова вимога про добровільну передачу у розпорядження банку предмету застави для реалізації транспортного засобу для погашення заборгованості за кредитним договором. Водночас, з акту прийому автомобіля від 02 лютого 2013 року, який фактично було складено 02 лютого 2015 року, що не спростовувалось сторонами у судовому засіданні, вбачається, що автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, був переданий працівникам банку особисто [PERSON], яка доручає Приватбанку передати його на реалізацію по ринковій ціні та направити виручені кошти на погашення заборгованості, та буде згодна з сумою оцінки залогового майна. Крім того, в акті зазначено, що він підписаний працівником банку [PERSON] та [PERSON] Натомість, відповідач [PERSON] наголошувала у судовому засіданні на тому, що працівники банку протиправно, без її відома, коли її навіть не було вдома, прийшли і забрали автомобіль, який є предметом застави. З цього приводу вона навіть зверталась до поліції, що підтверджується відповіддю Лівобережного відділення поліції від 20 квітня 2017 року, згідно якого слідчим СВ Лівобережного ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування за заявою [PERSON], дані щодо вчинених відносно неї кримінальних правопорушень були внесені до ЄРДР за № 12015050790001009 від 10 квітня 2015 року за ст. ст. 358 ч. 1 289 ч. 2 КК України, на теперішній час повідомлено про підозру за вчинення вказаних кримінальних правопорушень нікому не було. Крім того, згідно довідки, видної комунальним підприємством дошкільного харчування «Восток» від 14 вересня 2016 року, [PERSON] знаходилась на робочому місці 02 лютого 2015 року в їдальні депо № 2 згідно графіку роботи з 08-00 до 17-00 години. Даний факт, зокрема, було підтверджено допитаними у судовому засіданні у якості свідків працівників ПриватБанку [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що у 2015 році вони виїжджали за адресою відповідача, який був зазначений у електронних документах, самої відповідачки вдома не було, були лише її батьки. Вони склали акт прийому - передачі автомобіля, який підписала мати боржника, після чого забрали автомобіль. Авто евакуатор вивантажив на автостоянці по вулиці Кірова, ключі та документи передали менеджеру, після чого боржник до банку не приходила. Зазначили, що акт складався у 2015 році, щодо дати складання виникла помилка, оскільки це шаблонні бланки. Таким чином, з фактичних обставин справи витікає, що працівники Банку, порушивши процедуру, забрали автомобіль для подальшої його реалізації Банком, тобто маючи намір здійснити процедуру звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. Так, згідно з ч.1, 2 ст.589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимог, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч.1,2. Ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк/термін, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 591 ЦК України передбачено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Згідно ст.19 ЗУ «Про заставу», за рахунок заставного майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих просрочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрат на здійснення забезпеченої заставою вимог, якщо інше не передбачено договором застави. Відповідно до ст. 20 ЗУ«Про заставу», заставодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет застави, у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно ст.21 цього ж закону, реалізація заставного майна проводиться спеціалізованими організаціями з аукціонів (публічних торгів), якщо інше не передбачено договором. Згідно з ч. 4 ст. 24 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Крім того, відповідно до ст. 27 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно з ч.1 ст.30 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі. При цьому обтяжувач зобов'язаний у порядку, встановленому ст.27 цього Закону, повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір реалізувати таке право із зазначенням обраного ним способу, місця та часу проведення процедури продажу. Обтяжувач вправі продати предмет обтяження будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах. Протягом десяти днів із дня продажу предмета забезпечувального обтяження, обтяжувач-продавець відповідного рухомого майна зобов'язаний надати боржнику та всім обтяжувачам, на користь яких було встановлене зареєстроване обтяження цього рухомого майна, письмовий звіт про результати продажу. Отже, законодавством чітко визначена процедура звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. Таким чином, предмет застави, автомобіль автомобіль Geely MR7151А, 2007 року випуску, тип - легковий сєдан, кузов № [NUMBER], обєм двигуна 1 498, державний номер [NUMBER], фактично перейшов у розпорядження ПАТ КБ ПриватБанк. Так, в п. 24 договору застави закріплено, що при зверненні стягнення на предмет застави у позасудовому порядку заставодержатель встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої заставодержателем, але не нижче 50% від повної вартості згідно п. 9 цього договору ( 48 888, 00 гривень). Згідно висновку експерта № [NUMBER] від 06 лютого 2015 року, ринкова вартість автомобіля Geely MR7151А, 2007 року випуску, тип - легковий сєдан, кузов № [NUMBER], обєм двигуна 1 498, державний номер [NUMBER], на дату оцінки склала 20 000 (двадцять тисяч) гривень. А фактично зазначений автомобіль був реалізований ПАТ КБ «ПриватБанк» без зняття з обліку 10 березня 2015 року за 14 000 гривень згідно акту прийому-передачі автомобіля. Отже, фактично між сторонами склався позасудовий порядок вирішення спору відповідно до вимог ЗУ «Про заставу», та ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Проте банк не виконав вимоги вищезазначеного закону та порушив умови договору. Так, відповідач [PERSON] всупереч вимогам закону не була повідомлена належним чином позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» ані про порушення забезпеченого обтяженням зобовязання, ані про намір Банку реалізувати даний автомобіль із зазначенням обраного способу, місця, часу та ціни продажу автомобіля. Зокрема, [PERSON] не повідомлялась й про результати реалізації автомобіля відповідно до ст. 30 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», та про те, що коштів від реалізації транспортного засобу не вистачило, внаслідок чого заборгованість відповідача за кредитним договором у зв'язку з бездіяльністю банку, не погашена і договір продовжував діяти з нарахуванням процентів та пені. В той час, як відповідач [PERSON] не отримуючи жодних письмових повідомлень, не з'являлася до банку, вважаючи, що заборгованість за її кредитом погашена за рахунок коштів від продажу заставного автомобіля, хоча вона первісно не була згодна з вилученням автомобіля, маючи намір у 2015 році добровільно погасити заборгованість. Водночас, з вимогами про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду лише 16 лютого 2016 року, з яких власне відповідач [PERSON] і дізналася про наявність заборгованості, що є недопустимим, оскільки після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотеко держателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсним. Таким чином, суд критично ставиться до доводів представника позивача [PERSON] стосовно того, що продаж заставленого автомобіля відбувався поза процедурою звернення стягнення у позасудовому порядку, у звязку з чим відомості до Державного реєстру обтяжень рухомого майна про звернення стягнення на предмет обтяження не вносились, а відповідачу не надсилались письмові повідомлення про порушення зобовязання, намір банку реалізувати даний автомобіль та результати його продажу. Отже, суд вважає встановленим факт відсутності доказів, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № MR14AW00010016 від 14 грудня 2007 року задоволенню не підлягають, у звязку з чим відмовляє у позові у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed