Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

16 жовтня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вселення, усунення перешкод в користуванні будинком та земельними ділянками (а.с. 2-3). Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що перебував з відповідачем [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1986 року, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 березня 2014 року було розірвано (справа № 128/441/14-ц). В період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2000 року, ним було придбано цілий житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. Також йому на праві приватної власності відповідно до Державного акта серії [NUMBER], виданого 29.06.2005 року, належить земельна ділянка площею 0,1835 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS] та відповідно до Державного акта серії [NUMBER], виданого 29.06.2005 року, - належить земельна ділянка площею 0,3234 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що його колишня дружина чинить йому перешкоди в користуванні спільним будинком, в зв'язку з цим він вимушений будучи інвалідом 3-ї групи загального захворювання проживати у родичів та знайомих. Також колишня дружина не дає йому можливості користуватись належними йому на праві приватної власності земельними ділянками. За даних обставин він вимушений звернутися до суду за захистом порушених прав. 13 березня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з уточнюючою позовною заявою (а.с. 226-228). 26 листопада 2015 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності подружжя (а.с. 26-30). Зустрічний позов [PERSON] мотивує тим, що він взаємопов'язаний з первісним позовом, тому їх спільний розгляд є доцільним, так як ці спори виникли з одних правовідносин. Вказує, що вона дійсно перебувала з позивачем за первісним позовом - [PERSON] в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1986 року. Від сумісного проживання вони мають трьох дітей, які вже є повнолітніми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які зареєстровані та постійно проживають з нею в будинку за адресою: [ADDRESS]. Зазначений будинок, який розташовано на земельній ділянці площею 0,5069 га, з яких: 0,1835 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та 0,3234 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, було придбано нею та [PERSON] в період шлюбу. Вказане нерухоме майно позивач за зустрічним позовом - [PERSON] вважає спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою суду від 27 листопада 2015 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільної сумісної власності подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с. 42). 22 лютого 2016 року та 21 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду з заявою про уточнення позовних вимог (а.с. 57-58, 219-222). Ухвалою суду від 30 травня 2016 року по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Подільський центр судових експертиз» (м. Вінниця, вул. Козицького, 24/2) (а.с. 111-112). 11 квітня 2017 року позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та позивач за зустрічним позовом і відповідач за первісним позовом [PERSON] у зв'язку з проведенням комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи подали суду спільну заяву, в якій зазначили про те, що дійшли згоди щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1835 гектарів (1835 кв.м), кадастровий номер [NUMBER], за цією ж адресою, відповідно до варіанту 1 (додатки № 1, 2) висновку судової комплексної оціночно-земельної, оціночно-будівельної, будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи, проведеної експертами ТОВ «Подільський центр судових експертиз», висновок № 303/43-016 від 30 листопада 2016 року. [PERSON], [INFO], зобов'язується за власний рахунок влаштувати дверний отвір до кімнати 1-5 на місці закладеного; влаштувати дверний отвір між кімнатами 1-5 та 1-6, закласти дверний отвір між кімнатою 1-6 та вітальнею 1-2; влаштувати перегородку між вітальнею 1-2 та коридором 1-3.Для проведення зазначених вище ремонтно-будівельних та будівельних робіт [PERSON] та [PERSON] розробляють проектну документацію у встановленому законом порядку, на підставі вихідних даних та погоджують з дозвільними установами відповідно до ДБН А. 2.2.-3-2012.[PERSON] не претендує на отримання з [PERSON] в сумі 5435 гривень 50 копійок - відхилення від ідеальної частки співвласника.Земельну ділянку площею 0,3234 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], вони узгодили залишити в особистій приватній власності [PERSON], [INFO]. Судові витрати по справі кожна із сторін залишає за собою (а.с. 235-237). В судове засідання 18 квітня 2017 року сторони по справі не з'явились, в поданій 11 квітня 2017 року через канцелярію суду спільній письмовій заяві судове засідання просили провести у їхню відсутність, без технічної фіксації. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності нез'явившихся сторін та у відповідності до норм ч. 2 ст. 197 ЦПК України - без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази у справі, суд дійшов висновку, що спільна заява позивача за первісним позовом і відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та позивача за зустрічним позовом і відповідача за первісним позовом [PERSON] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом і відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та позивач за зустрічним позовом і відповідач за первісним позовом [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 листопада 1986 року, який рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 березня 2014 року було розірвано (справа № 128/441/14-ц). Вказане рішення набуло чинності 24 березня 2014 року, що підтверджується його ксерокопією з відміткою про набуття ним чинності (а.с. 4). Від сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] мають трьох дітей, які вже є повнолітніми: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопіями свідоцтв про їх народження (а.с. 32, 33). В період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі [PERSON] у гр. [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу серії АВО № 050612 від 27 жовтня 2000 року, посвідченого нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори - Ісаєвою О.Ю. 28 жовтня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-5123 та 11 лютого 2002 року - в КП «ВООБТІ» в реєстровій книзі № 6 за реєстровим № 359, було придбано цілий жилий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], жилою площею 76,4 кв.м, розташований на присадибній земельній ділянці, що підтверджується ксерокопією вказаного договору (а.с. 5); ксерокопією технічного паспорта, виготовленого КП «ВООБТІ» станом на 25 жовтня 2000 року (а.с. 6-10) та оглянутою судом інвентаризаційною справою № 565. Згідно ксерокопії технічного паспорта, виготовленого ПП «Практик БУД» станом на 14 березня 2016 року, житловий будинок в [ADDRESS] має загальну площу 90,7 кв.м, житлову площу 73,5 кв.м та в цілому складається з: житлового будинку літ. «А», прибудови літ. «а», погрібу з шиєю літ. «п/а», ганку, літньої кухні, сараю літ. «Б», криниці №1 «К» (а.с. 77-81). З ксерокопії довідки № 14, виданої ПП «Практик БУД» від 14.03.2016 року вбачається, що загальна та житлова площі в житловому будинку літ. «А» по [ADDRESS] змінились у зв'язку з оздобленням стін, внутрішнім переплануванням приміщень, що у відповідності до вимог пункту 3.2 діючої Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, затвердженим в Міністерстві юстиції України від 10.07.2001 року за № 582/5773 із змінами та доповненнями не є самочинним. Сарай літ. «В», гараж літ. «Д», убиральня літ. «Е» та огорожа № 1-4 знесені (а.с. 83). Відповідно до ксерокопії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 29 червня 2005 року [PERSON] на підставі рішення 17 сесії 4 скликання Якушинецької сільської ради від 12.10.2004 року, він є власником земельної ділянки площею 0,1835 га у межах згідно з планом, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010588900283 (а.с. 11). Також відповідно до ксерокопії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 29 червня 2005 року [PERSON] на підставі рішення 17 сесії 4 скликання Якушинецької сільської ради від 12.10.2004 року, він є власником земельної ділянки площею 0,3234 га у межах згідно з планом, яка розташована в [ADDRESS], цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010588900284 (а.с. 12). Згідно довідки № 3363, виданої виконкомом Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 16.10.2015 року, вищевказані земельні ділянки дійсно були передані [PERSON] у власність відповідно до рішення 17 сесії 4 скликання Якушинецької сільської ради від 12.10.2004 року (а.с. 51). За даними Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області за № 9-28-99.3-132/2-16 від 25.02.2016 року, в архіві Управління не виявлено технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, які належать [PERSON], кадастрові номери [NUMBER], [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 72). Відповідно до довідки № 02-18/31, виданої Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 22.01.2016 року, за період з 1991 року по 12.10.2004 року за будинковолодінням в [ADDRESS] рахувалося земель загальною площею 0,50 га. З 12.10.2004 року і станом на 22.01.2016 року за вказаним будинковолодінням рахується земельна ділянка площею 0,1835 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та 0,3234 га - для ведення особистого селянського господарства. Згідно завірених копій погосподарських книг за 1991-1995 роки та за 1996-2000 роки, що стосується будинковолодіння в [ADDRESS], належного за цей період гр. [PERSON], за ним рахувалась земельна ділянка загальною площею 0,50 га. Рішення Якушинецької сільської ради за період до 2005 року включно здані до архівного відділу Вінницької районної державної адміністрації, тому сільська рада не може надати копії рішення 17 сесії 4 скликання Якушинецької сільської ради від 12.10.2004 року, та матеріали на підставі яких воно було прийнято. З цих самих причин немає можливості надати копію рішення про виділення земельної ділянки гр. [PERSON] (а.с. 88; 95-100). З ксерокопій довідок до акта огляду МСЕК серії 12 ААА № 047834 від 10.07.2015 року та серії 10 ААВ № 520150 від 09.04.2013 року вбачається, що [PERSON] встановлена третя група інвалідності по причині загального захворювання та йому протипоказана важка фізична праця (а.с. 13, 14). Той факт, що між сторонами по справі виникали конфлікти з приводу вищевказаного нерухомого майна ще задовго до звернення до суду з відповідними позовними заявами вбачається з акта, складеного 11.06.2014 року комісією Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області щодо фіксації факту руйнування будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49, 92); акта, складеного 02.12.2015 року комісією Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області щодо вчинення перешкод користування житловим будинком, господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] (а.с. 91) та акта, складеного 18.01.2016 року комісією Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області щодо вчинення перешкод користування житловим будинком, господарськими будівлями та земельними ділянками за адресою: [ADDRESS] (а.с. 89). Згідно ксерокопії витягу з домової книги про прописку (реєстрацію) та довідки № 02-18/598, виданої Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 19.10.2015 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 15-16; 50). Ухвалою суду від 30 травня 2016 року по справі призначено комплексну судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, проведення якої доручено експертам ТОВ «Подільський центр судових експертиз» (м. Вінниця, вул. Козицького, 24/2) (а.с. 111-112). 09 грудня 2016 року з Подільського центру судових експертиз надійшов висновок № 303/43-016 від 30.11.2016 року за результатами проведення судової комплексної оціночно-земельної, оціночно-будівельної, оціночно-технічної та земельно-технічної експертизи по матеріалах справи № 128/3954/15-ц, в зв'язку із зазначеним ухвалою суду від 13 грудня 2016 року було відновлено провадження у справі (а.с. 142-199, 200). Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного: Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що предметом зустрічного та первісного позову відповідно до спільної уточненої заяви позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом [PERSON] в редакції від 18 квітня 2017 року є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,1835 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] зобов'язується за власний рахунок провести ремонтно-будівельні роботи.Для проведення ремонтно-будівельних та будівельних робіт [PERSON] та [PERSON] розробляють проектну документацію у встановленому законом порядку, на підставі вихідних даних та погоджують з дозвільними установами відповідно до ДБН А. 2.2.-3-2012.[PERSON] не претендує на отримання від [PERSON] грошової компенсацію в сумі 5435 гривень 50 копійок за відхилення від ідеальної частки співвласника.Щодо земельної ділянки площею 0,3234 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], сторони по справі дійшли згоди залишити її в особистій приватній власності [PERSON] (а.с. 235-237). Так, частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Також особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК) . Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Дана норма СК України також закріплена в ст.372 ЦК України, якою передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Частиною 1 статті 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Документами в даній справі підтверджується наявність саме спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно між сторонами по справі. Статус нерухомого майна, як спільної сумісної власності бувшого подружжя, без виділення часток в натурі обмежує їх права як власників, передбачені ст.319 ЦК України, утруднює вільне користування та розпорядження ними своїм майном. По даній справі було проведено судову комплексну оціночно-земельну, оціночно-будівельну, будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, за висновком якої № 303/43-016 від 30.11.2016 року визначено можливість виділу часток у спірному нерухомому майні - житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельній ділянці площею 0,1835 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS] (два можливих варіанти), а також за результатами проведеного дослідження встановлено ринкову вартість спірного майна (а.с. 142-199). Відповідно до ст.152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується. Крім того, згідно з п.14 узагальнення ВССУ «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 25.09.2015 року порядок отримання дозволів на переобладнання та перепланування житлових будинків регулюється ЖК, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 № 76, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за № 927/11207. З результату аналізу зазначених норм вбачається, що переобладнання і перепланування житлового будинку проводяться з дозволу виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів, який може бути лише у вигляді відповідного рішення виконавчого комітету (або іншого державного органу, якому в кожному конкретному регіоні можна делегували такі повноваження), а не будь-якого іншого листа або повідомлення, підписаного будь-якою службовою особою. Також згідно статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК Згідно з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Оскільки встановлено, що сторонам по справі на законних підставах на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,1835 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані за адресою: [ADDRESS], вони узгодили між собою розміри часток на виділ яких претендують у даному майні та узгодили питання щодо перепланування будинку відповідно до експертного висновку, суд вважає, що спільна уточнена заява позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та відповідача за первісним позовом і позивача за зустрічним позовом [PERSON] в редакції від 18 квітня 2017 року є обґрунтованою, законною, тому підлягає задоволенню. Крім того, [PERSON] не претендує на отримання від [PERSON] грошової компенсацію в сумі 5435 гривень 50 копійок за відхилення від ідеальної частки співвласника. Спору щодо земельної ділянки площею 0,3234 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що розташована в [ADDRESS], у сторін немає, вони дійшли згоди залишити її в особистій приватній власності [PERSON] Згідно пункту 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення в цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина п'ята статті 216 Цивільного кодексу України). Задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України і не порушує прав та інтересів третіх осіб. Крім того, за клопотанням сторін, суд вважає залишити за кожною із сторін понесені нею судові витрати.

Outcome: approved