Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

16.06.2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України» або Банк) звернулося до суду з позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача заборгованість станом на 27.04.2017 року за кредитним договором № 360 від 01.10.2008 року у розмірі\~ 490 731,57 грн. У ході розгляду справи, 16.08.2017 року, позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив стягнути з відповідача заборгованість станом на 11.08.2017 року за кредитним договором № 360 від 01.10.2008 року у розмірі\~ 499 794,11 грн., з яких: строкові відсотки по кредиту з 01.08.2017 року по 11.08.2017 року - 1\~093,34 грн.; прострочений основний борг по кредиту з 01.11.2008 року по 01.08.2017 року - 199 535,00 грн.; прострочені проценти за користування кредитом з 01.11.2008 року по 11.08.2017 року 126\~794, 42 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту з 11.08.2016 року по 11.08.2017 року 28\~862,79 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом з 11.08.2016 року по 11.08.2017 року 18\~007, 44 грн.; інфляційні витрати за основним боргом з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 89\~466, 08 грн.; інфляційні витрати за відсотками по кредиту з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 20\~896, 86 грн.; 3% річних по основному боргу з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 12\~587, 84 грн.; 3% річних за відсотками з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 2\~549, 62 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 01.10.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є позивач) в особі філії Красноокнянського відділення № [NUMBER] «Ощадбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 360 на суму 210 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20% річних та терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 01 жовтня 2018 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та [PERSON], [PERSON]було укладено договір іпотеки від 03.10.2008 року. Згідно п. 4.3.1-4.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором. Повернути кредит у сумі 210 000,00 гривень, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені кредитним договором. У разі порушення умов договору та/або договору іпотеки достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій. Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Проте, відповідач не виконав своїх зобовязань, у звязку з чим рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, заборгованість залишається непогашеною, а зобовязання за кредитним договором № 360 від 01.10.2008 року та рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року не виконаним, у звязку з чим позивач змушений звернувся до суду. У ході розгляду справи ухвалою від 21.06.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON]. Представник позивача, повідомлений належним чином, до суду не зявився, надав заяву, згідно якої\~ позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу у його відсутність. Додатково надав пояснення (а.с.120-121, 172). Відповідачу судовому засіданні позов не визнав, вважаючи його необгрунтованим, оскільки банк звернувся до суду з новою вимогою про стягнення суми кредитної заборгованості після виненсення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки до моменту його повного виконання. Така ситуація, на думку відповідача призводить до нерівності прав кредитора та позичальника, чим значно погіршує його становище. Крім того, зазначив, що тривалі строки реалізації іпотечного майна, відсутність покупців на нього, будь-які інші перешкоди, що не дозволяють банку вчасно отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки не можна вважати обґрунтованими підставами для заявлення одночасно і інших вимог по стягненню заборгованості, а тому просив відмовити у позові у повному обсязі. Додатково надав письмові заперечення (а.с.60-62). Крім того, просив застосувати позовну давність, надавши окремо письмову заяву (а.с.177-180). Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], повідомлена належним чином за адресою місця реєстрації, повторно не зявилася, про поважність причини неявки суд не сповістила, з клопотанням про відкладення судового розгляду не зверталася. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі докази та матеріали цивільної справи № 506/700/14-ц, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01.10.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є позивач) в особі філії Красноокнянського відділення № [NUMBER] «Ощадбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 360, згідно п. 1.1 якого Банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти у сумі 210 000,00 гривень, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути грошові кошти у сумі 210\~000,00 гривень, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені договором. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком (іпотекодержатель), [PERSON] та майновим поручителем позичальника [PERSON](іпотекодавці) було укладено договір іпотеки від 03.10.2008 року. Згідно договору іпотеки від 03.10.2008 року предметом іпотеки виступає нежитлова будівля, кафе, розташована за адресою: смт Красні Окни, вулиця Дзержинського, 29 а, Красноокнянського району, Одеської області. ПАТ «Державний ощадний банк України» виконав свої зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобовязаний виконувати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно ч.1 ст.1048 позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Відповідно до п. 1.5 договору позичальник зобов'язується щомісячно згідно з графіком проводити погашення кредиту, сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань до 25 числа щомісячно на відповідні рахунки позичальника, відкриті у філії - Красноокнянського відділення ВАТ «Ощадбанк». Останній платіж в розмірі 2175 грн. в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих Банком процентів здійснити не пізніше 01 жовтня 2018 року. Відповідно до п.1.6.1 договору проценти нараховуються Банком за методом факт/365 на фактичний залишок заборгованості за кредитом, що був отриманий позичальником, починаючи з дати видачі кредиту до моменту закінчення терміну, на який надано кредит. Згідно п. 4.3.1-4.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язався належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за цим договором. Повернути кредит у сумі 210 000,00 гривень, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, своєчасно сплачувати комісійні винагороди, встановлені цим договором, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору сплатити штрафні санкції, у строки та на умовах, що визначені цим договором. У разі порушення умов цього договору та/або договору іпотеки достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій. Проте, відповідач не виконував своїх зобовязань за кредитним договором та не сплачував у встановлений строк кредит та відсотки за користування кредитом. Згідно п. 5.1 кредитного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань по цьому договору, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених в цьому договорі та чинним законодавством України та відшкодовують завдані збитки понад неустойку (пеню, штраф). Також п.5.2 даного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобов'язань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів, позичальник зобов'язується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу, за кожний день прострочення Відповідно до п.п. 4.2.1-4.2.2 кредитного договору Банк має право вимагати від позичальника належного виконання останнім взятих на себе зобов'язань по цьому договору. При виникненні простроченої заборгованості за Кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим договором, вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та стягнути заборгованість за цим договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як встановлено у ході розгляду справи, рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON]\~ перед Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України»\~ за кредитним договором №360 від 01 жовтня 2008 року в сумі 249752,65 грн., з яких: строковий основний борг по кредиту - 95083 грн.; прострочений основний борг по кредиту - 104452 грн.; прострочені проценти за користування кредитом - 27773,42 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту - 17803,05 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом - 4641,18 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на: нежитлову будівлю, кафе, розташовану за адресою: смт Красні Окни, вул. Дзержинського, 29 а, Красноокнянського району, Одеської області, загальною площею 246,8 кв.м., яка належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] 24 вересня 2008 року за реєстровим №1764, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, яка буде встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу. На період реалізації нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю, кафе, розташовану за адресою: смт Красні Окни, вул. Дзержинського, 29 а, Красноокнянського району, Одеської області, загальною площею 246,8 кв.м., передано в управління Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України», в порядку, передбаченому ст.34 Закону України «Про іпотеку». Встановивши вищий пріоритет Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 жовтня 2008 року. Дане рішення набрало законної сили 20.01.2015 року. Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Разом з тим, заборгованість залишається непогашеною, а зобовязання за кредитним договором № 360 від 01.10.2008 року та рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року не виконаним. Даний факт також підтверджується копіями матеріалів виконавчого провадження № 49456394, долученими до матеріалів справи за клопотанням відповідача (а.с.105-115). Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо нерівності прав кредитора та позичальника, у звязку з наявністю рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до автоматичного припинення основного зобов'язання чи заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Як зазначено у постанові ВСУ від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Крім того, у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Як вбачається з правового висновку ВСУ у постанові від 13 березня 2017 року у справі №6- 224цс17 належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням,і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 559 ЦК України. Таким чином, оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час розгляду судом справи за позовом кредитора про стягнення з боржника суми заборгованості за основним зобов'язанням не виконано, вимоги позивача є обґрунтованими. Крім того, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту, отже реалізація кредитором права на стягнення з боржника кредиторської заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечується виконання основного зобов'язання, не виключає можливості застосування кредитором іншого способу правового захисту, а саме шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором за рішенням суду. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Крім того, частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому указана міра відповідальності підлягає застосуванню за позовом кредитора на підставі Закону незалежно від того, чи передбачили сторони таку відповідальність в умовах договору. Таким чином, вимоги позивача є обґрунтованими. Разом з тим, розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом за період з 11.08.2016 року по 11.08.2017 року щодо визначення їх розміру суд прийшов до наступних висновків. Згідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України, - розмір неустойки (пеня, штраф) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ За змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність із розміром основного зобов'язання. Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, є обов'язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним в постанові від 03 вересня 2014р. (справа № 6-100цс14), ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Таким чином, суд може з власної ініціативи застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків. У випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п.6 ст.3, ч.3 ст.509 та ч.ч.1-2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання). Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримав кредит у розмірі 210000 грн. на підставі кредитного договору від 01.10.2008 року. Згідно розрахунків заборгованості, наданих позивачем (а.с. 127-132) відповідачем здійснено погашення заборгованості на загальну суму 246 041, 26 грн., а саме: по кредиту у розмірі 10\~465 грн., відсотків за користування кредитом 228\~741, 26 грн., пені 6\~835 грн. Дана сума є значною з урахуванням розміру тіла кредиту, що свідчить про намагання відповідача виконати зобовязання, а не уникати його. Суд також бере до уваги, що на сьогоднішній день відповідач перебуває у скрутному матеріальному стані, оскільки припинена діяльність кафе предмета іпотеки, прибутки від якої були основним джерелом погашення кредиту, на утриманні перебуває неповнолітня дитина, [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖД № 359019 від 13.11.2001 року. Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність у позивача збитків у зв'язку з порушенням саме відповідачем грошового зобов'язання. Таким чином, з урахуванням зазначених вище обставин, суд вважає, що розмірі пені за прострочений основний борг по кредиту підлягає зменшенню до 14431,39 грн.; а пені за прострочені проценти за користування кредитом до 9003, 72 грн. Суд не бере до уваги твердження відповідача щодо спливу позовної давності з урахуванням того, що обчислення даного строку повинно відбуватися з моменту останнього погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи № 506/700/14-ц, оглянутої судом у ході розгляду справи, позивач звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки 16.09.2014 року. Як зазначено раніше, рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 23.12.2014 року, яке набрало чинності 20.01.2015 року даний позов задоволено у повному обсязі. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України\~позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Перебіг позовної давності шляхом предявлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109,\~119,\~120 ЦПК України. Таким чином, позивач, предявивши позов про звернення стягнення на предмет іпотеки 16.09.2014 році перервав перебіг позовної давності, у звязку з чим відсутні підстави для застосування ч.4 ст. 267 ЦК України. Дана позиція зазначена у правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-1763цс16 від 24.05.2017 року. Суд також не бере до уваги заперечення відповідача щодо розрахунку заборгованості наданого стороною позивача, оскільки підчас судового розгляду відповідачу було неодноразово розяснена можливість скористатися правами відповідно до ст. 27 ЦПК України та заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи, а також наслідки не вчинення даної процесуальної дії, однак розяснення суду були проігноровані. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, (статті 10, 11 ЦПК України). Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 360 від 01.10.2008 року станом на 11.08.2017 року у розмірі 476 358,27 грн., з яких: строкові відсотки по кредиту з 01.08.2017 року по 11.08.2017 року - 1\~093,34 грн.; прострочений основний борг по кредиту з 01.11.2008 року по 01.08.2017 року - 199 535,00 грн.; прострочені проценти за користування кредитом з 01.11.2008 року по 11.08.2017 року 126\~794, 42 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту з 11.08.2016 року по 11.08.2017 року 14431,39 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом з 11.08.2016 року по 11.08.2017 року 9003, 72 грн.; інфляційні витрати за основним боргом з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 89\~466, 08 грн.; інфляційні витрати за відсотками по кредиту з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 20\~896, 86 грн.; 3% річних по основному боргу з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 12\~587, 84 грн.; 3% річних за відсотками з 11.08.2014 року по 11.08.2017 року 2\~549, 62 грн., що підтверджується розрахунком наданим позивачем (а.с. 127-135). Розмір даної заборгованості та порядок її нарахування відповідачем не спростований. Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, відповідно до ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати у розмірі 7496, 91 грн. (а.с.1, 151). Згідно п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах судову» у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. На підставі викладеного,

Outcome: partial