Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

16 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення матеріальної шкоди (збитків) (т.1 а.с. 3-7). В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № [NUMBER] , імітованої на його ім`я. 01 лютого 2015 року він уклав з [PERSON] договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги, на підставі якого отримав від останнього грошові кошти в сумі 450000,00 грн. 25 червня 2015 року картку [PERSON] MasterCard Platinum № [NUMBER] було заблоковано банком без попередження. В липні 2015 року банк автоматично імітував йому нову платіжну картку MasterCard Platinum № [NUMBER] . Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись коштами. 06 жовтня 2015 року з метою виконання зобов`язань перед [PERSON] позивач був змушений укласти нотаріальний договір позики грошових коштів з [PERSON] на суму 434000,00 грн. 09 жовтня 2015 року позивач повернув кошти [PERSON] , але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім були нараховані штрафні санкції у розмірі 211450,50 грн., які були стягнуті з позивача рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року. 11 лютого 2016 року позивач на виконання рішення суду перерахував на рахунок [PERSON] 211450,50 грн. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними. Цим рішенням суд зобов`язав банк усунути [PERSON] перешкоди в користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum [NUMBER] шляхом її негайного розблокування. Рішення суду виконано не було. Позивач вважав суму 211450,50 грн., яка була стягнута з нього рішенням суду збитками і просив її стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк». Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, його вимоги були задоволені, стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] збитки в сумі 211450,50 грн. (т.1 а.с. 167, 168, 202-207). Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року, рішення судів першої і другої інстанцій скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.254- 257). Ухвалою судді Федоріщева С.С. від 07 грудня 2018 року справу прийнято до свого провадження і у справі призначено проведення підготовчого судового засідання (т.2 а.с. 4). Під час нового розгляду справи 22 березня 2019 року представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Чумак С.О. (діє на підставі довіреності від 13 серпня 2018 року - т.2 а.с. 21) надав відзив на позовну заяву (т.2 а.с. 18-20), у якому вважав, що позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між діями банку і заподіяною шкодою, вартість шкоди не обґрунтована, просив відмовити у задоволенні позову. 27 березня 2019 року представник позивача - адвокат Хомяк О.П. (діє на підставі договору від 19 лютого 2019 року і ордеру від 19 лютого 2019 року - т.2 а.с. 9-11) надав відповідь на відзив (т.2 а.с. 22-24), у якій наполягав на тому, що спірна сума є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, а наявність причинного зв`язку підтверджена рішенням суду, яким визнано дії банка по відношенню до позивача протиправними. Просив позовні вимоги задовольнити. Представник позивача - адвокат Хомяк О .П. в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги задовольнити повністю, врахувавши відповідь на відзив (т.2 а.с.40). Представник відповідача - Чумак С.О. також в судове засідання не з`явився, про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, врахувавши його заперечення (т.2 а.с. 39). При розгляді справи, суд враховує норму п. 9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, згідно якого справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, встановив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Як вбачається з рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року, задовольняючи вимоги [PERSON] , суди першої і апеляційної інстанції, який погодився з висновками суду першої інстанції, виходили з таких установлених обставин. Позивач [PERSON] є VIP-клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» та власником карткового рахунку та відповідно держателем картки MasterCard Platinum № [NUMBER] , імітованої на його ім`я. 01 лютого 2015 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір № ФП 01-2/2015 поворотної фінансової допомоги. В момент укладання договору позивачем було отримано від [PERSON] грошові кошти, відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1.1. - 1.2. договору кредитор зобов`язався надати позичальнику поворотну фінансову допомогу (в подальшому фінансова допомога), а позичальник зобов`язався використати її для власної діяльності і повернути у визначений даним договором строк. Згідно із п. 1.3.-1.5 фінансова допомога надавалась у розмірі 450000 грн. Фінансова допомога надавалась строком до 25 червня 2015 року. При закінченні строку, вказаного в п. 1.4. договору, відповідач був зобов`язаний повернути фінансову допомогу в повному обсязі, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позикодавця або в готівковій формі. Відповідно до п.п. 4.2 - 4.3. договору у разі у разі несвоєчасного повернення грошових коштів, позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ за кожен день прострочення платежу. При затриманні повернення грошових коштів позичальником більш 30 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 10% від суми заборгованості перед позикодавцем. У разі затримання повернення грошових коштів позичальником більш 90 календарних днів з дня настання строку, передбаченого п. 1.4 договору, позикодавець має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний сплатити штраф у розмірі 20% від суми заборгованості перед позикодавцем. 25 червня 2015 року картку [PERSON] MasterCard Platinum № [NUMBER] було заблоковано, тому у нього був відсутній доступ до грошових коштів. Банк не попередив позивача про блокування карткових рахунків. Позивач неодноразово письмово звертався до відповідача для врегулювання виниклого спору, проте це не дало ніякого результату. У липні 2015 року у зв`язку зі спливом строку дії карти банк автоматично імітував на ім`я позивача нову платіжну картку MasterCard Platinum № [NUMBER] . Але картковий рахунок теж був заблокований, що позбавило його можливості користуватись банківським продуктом. 06 жовтня 2015 року для виконання зобов`язань перед [PERSON] щодо повернення займаних коштів у розмірі 450000,00 грн. і припинення нарахування штрафних санкцій за договором, позивач був змушений укласти нотаріальний договір позики грошових коштів з [PERSON] і позичити у останнього 434000,00 грн. 09 жовтня 2015 року позивач повернув кошти [PERSON] , про що була складена розписка. Але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань, останнім було нараховано позивачеві штрафні санкції в розмірі 211450,50 грн., які були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року. (т.1 а.с. 25-27). Суд дійшов висновку, що дії банка щодо вчинення перешкод у користуванні грошовими коштами, розміщеними на рахунку відповідача на платіжній картці MasterCard Platinum [NUMBER] , призвели до спричинення йому збитків у розмірі 211450,50 грн. 11 лютого 2016 року позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року з метою недопущення примусового його виконання і понесення додаткових витрат, перераховано на рахунок [PERSON] кошти у розмірі 211450,50 грн. платіжним дорученням № 9 від 11 лютого 2016 року (т.1 а.с. 39). Також було встановлено, що 23 грудня 2015 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, дії ПАТ КБ «Приватбанк» по відношенню до позивача визнано неправомірними та незаконними (т.1 а.с. 123-126). Цим рішенням суд зобов`язав ПАТ КБ «Приватбанк» усунути [PERSON] перешкоди у користуванні грошовими коштами, що знаходяться на платіжній картці позивача MasterCard Platinum [NUMBER] шляхом її негайного розблокування. 17 лютого 2016 року Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ відкрито виконавче провадження № 50164615 щодо примусового виконання рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/15998/15-ц (т.1 а.с. 37-38). Проте, не зважаючи на неодноразові письмові вимоги та приписи Жовтневого ВДВС до теперішнього часу відповідачем не здійснено заходів щодо негайного розблокування картки MasterCard Platinum № [NUMBER] . У письмових заявах, пояснювальних листах [PERSON] , скерованих у період червень 2015 року - березень 2016 року на адресу банка, він у досудовому порядку неодноразово просив ПАТ КБ «Приватбанк» вирішити питання про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні грошовими коштами розміщених на його карткових рахунках. На що банк відповідав про необхідність надати документи, які підтверджують походження грошових коштів, що надійшли на рахунок за період з 01 січня 2015 року по 24 червня 2015 року, з посиланням на обов`язок банку відповідно до вимог законодавства, у разі виникнення сумнівів у достовірності чи повноти наданої інформації про клієнта, провести поглиблену перевірку. Факт встановлення банком обмежень на зняття готівки з карткових рахунків позивача був встановлений заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2015 року у справі № 201/15998/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2017 року, тому не підлягав доказуванню. Під час розгляду справи судами встановлені неправомірні дії ПАТ КБ «Приватбанк» з блокування карткових рахунків [PERSON] , що стало наслідком тривалого обмеження для позивача в можливості користування та розпорядження належними йому коштами та призвело до спричинення позивачу збитків у вигляді штрафних санкцій. Повертаючи справу на новий розгляд, колегія суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду Верховного Суду, у своїй ухвалі від 17 жовтня 2018 року (т.1 а.с. 254-257), з урахуванням поняття збитків і підстави їх відшкодування, обумовлених ст. 22, 611, 1166 ЦК України, звернула увагу, серед іншого, на повноваження банків як суб`єктів здійснення фінансового моніторингу фінансування злочинів, які мають право зупинити фінансові операції, що направлені на таке фінансування. Так, вищий суд навів норму п. 91 розділу VIII Постанови Правління Національного банку України від 26 червня 2015 року «Про затвердження Положення про здійснення банками фінансовими моніторингу», відповідно до якої банк зобов`язаний інформувати визначені законодавством України правоохоронні органи за місцем розташування банку про фінансові операції, стосовно яких є підстави підозрювати, що вони пов`язані, стосуються або призначені для фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищення, та їх учасників у день виявлення, але не пізніше наступного робочого дня з дня реєстрації таких фінансових операцій. А згідно із частинами 1, 6 ст. 17 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право зупинити здійснення фінансової (фінансових) операції при наявній підозрі, але таке зупинення фінансових операцій здійснюється на два робочих дні з дня зупинення (включно). Строки зупинення фінансових операцій суб`єктами первинного фінансового моніторингу та спеціально уповноваженим органом, зазначені у частинах 1-5 цієї статті, є остаточними та продовженню не підлягають. Правомірність блокування карткового рахунку можлива лише у випадку подальшого вчинення банком дій, визначених цим Законом. Вищий суд указав, що вирішуючи цей спір, суди першої та апеляційної інстанції не встановили чи є витрати понесені позивачем на виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року збитками у розумінні положень ст. 22 ЦК України. Висновки судів про те, що невиконання банком своїх зобов`язань по своєчасному розблокуванні рахунків позивача спричинило понесення позивачем втрат у сумі 211450,50 грн. ґрунтувалися на припущеннях. Тому суду першої інстанції слід перевірити чи є збитками понесені позивачем витрати у розумінні положень цивільного законодавства та установити наявність/відсутність причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням банком договірних зобов`язань та втратою позивачем коштів. Згідно із ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. За приписами ч. 2 ст. 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають. Враховуючи вказівки суду касаційної інстанції, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що вимоги позивача про відшкодування збитків не можуть бути задоволені з огляду на таке. Щодо наявності причинно-наслідкового зв`язку між невиконанням банком договірних зобов`язань та втратою позивачем коштів. Як встановлено, позивач 06 жовтня 2015 року уклав з [PERSON] договір позики грошових коштів на суму 434000 грн. (т.1 а.с. 22, 23). Як стверджував позивач, означений договір був укладений з метою виконання зобов`язань за договором про надання поворотної фінансової допомоги від 01 лютого 2015 року, укладеним з [PERSON] щодо повернення коштів у розмірі 450000 грн. у строк до 25 червня 2015 року, а також припинення нарахування штрафних санкцій. 09 жовтня 2015 року позивач повернув [PERSON] основну суму боргу у розмірі 450000 грн., про що була складена розписка (т.1 а.с. 19). Але у зв`язку з простроченням виконання зобов`язань [PERSON] були нараховані штрафні санкції у розмірі 211450,50 грн., що в подальшому були стягнуті рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року (т.1 а.с. 25-27). За хронологією подій видно, що майже через три місяці після настання строку виконання зобов`язань перед [PERSON] (25 червня 2015 року), а саме 06 жовтня 2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики на суму 434000 грн. і через три дні повернув кошти [PERSON] А останнім за період з 26 червня 2015 року по 09 жовтня 2015 року нарахована позивачеві пеня в сумі 75576,00 грн., штрафні санкції в сумі 135000,00 грн. і три проценти річних в сумі 3874,50 грн. (всього 211450,50 грн.), які потім стягнуті рішенням суду. Позивач зв`язує факт невиконання у строк зобов`язань перед [PERSON] з діями банку щодо блокування картки, для чого він перепозичив кошти у [PERSON] і погасив ними заборгованість перед [PERSON] , а той, скориставшись передбаченим договором і законом правом, нарахував йому штрафні санкції в сумі 211450,50 грн. за несвоєчасне виконання зобов`язань. Саме цю суму штрафних санкцій позивач розцінює як збитки, завдані банком внаслідок блокування картки, оскільки блокування картки [PERSON] банком здійснено 25 червня 2015 року (в останній день виконання зобов`язань перед [PERSON] ). Суд доходить висновку, що позивач не обґрунтував суму збитків, з огляду на те, що він перепозичив кошти у [PERSON] не одразу після настання строку виконання зобов`язань перед [PERSON] - 25 червня 2015 року, а більше ніж через три місяці. За цей період штрафні санкції, нарахування яких передбачено за кожен день прострочення (окрім штрафу - 10 %, а через 90 календарних днів - 20 % від суми заборгованості), збільшилися до загальної суми 211450,50 грн. Припустивши, що якби позивач уклав договір з [PERSON] раніше, сума штрафних санкцій була б меншою, якщо б пізніше - їх сума була би більшою. Можна лише припустити, що означені обставини були залежні від дати розблокування картки, і позивач не укладав би договір позики з [PERSON] і не сплачував штрафні санкції [PERSON] . саме за такий період. Втім таке можна лише припустити, але доказування на таких припущеннях ґрунтуватися не може в силу приписів ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Суд вважає, що блокування картки банком об`єктивно не можна вважати єдиним і безумовним обмеженням для позивача, яке призвело до неможливості виконати у строк зобов`язання перед [PERSON] З досліджених судом обставин не вбачається прямий зв`язок між блокуванням картки і сумою збитків саме у такому розмірі (211450,50 грн.), яка нарахована позивачеві третьою особою на підставі укладеного між ними договору, учасником якого банк не є. Необхідність укладання договору позики з іншою особою для погашення своїх зобов`язань визначена саме позивачем, отже ним самостійно обраний такий спосіб виконання своїх зобов`язань, а також строк їх виконання. При цьому, відповідальність у вигляді нарахування штрафних санкцій внаслідок невиконання зобов`язань за договором несе сторона позичальник, а розмір цих санкцій сторони визначають самостійно,

Outcome: dismissed