Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

16 серпня 2019 року Орган опіки та піклування Білопільської РДА звернувся до [PERSON] з позовом, в якому вказує, що остання є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Відомості про батька дитини внесені до свідоцтва про його народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Сім`я [PERSON] перебуває на обліку в Службі у справах дітей Білопільської РДА як така, що опинилися в складних життєвих обставинах. Через те, що в родині не були створені умови для проживання дитини, відключене електропостачання, відсутнє будь-яке опалення, продукти харчування, речі необхідні для догляду за дитиною, за заявою [PERSON] 12 січня 2018 року дитина була поміщена до Сумського центру соціально-психологічної реабілітації дітей області. З 19 жовтня 2018 року Білопільським районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді здійснюється соціальний супровід родини [PERSON] , у ході якого останній надано комплекс соціальних послуг. У зв`язку зі станом здоров`я останньої, яка є інвалідом І групи, працівниками центру в холодну пору року її було влаштовано до терапевтичного відділення лікарні с. Річки. 15 березня 2019 року [PERSON] за власним бажанням залишила медичний заклад і повернулася проживати в с. Павлівка, де продовжила зловживати спиртними напоями, вести бродяжницький спосіб життя. Будинок, в якому проживає відповідач, майже не придатний для життя. Остання за місцем проживання характеризується негативно, заходів для покращення ситуації в родинні не вживає, поводить себе агресивно. За час перебування [PERSON] в центрі реабілітації дітей мати сина не відвідувала, станом здоров`я не цікавилася, в утриманні участі не брала, питання про повернення дитини за весь час її знаходження в центрі реабілітації не порушувала. Рішенням суду від 19 червня 2012 року [PERSON] вже була позбавлена батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Посилаючись на викладене вище, а також на те, що [PERSON] не може бути усиновленим чи влаштованим до інших сімейних форм виховання, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , а також стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини її заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини. У судовому засіданні представник Органу опіки та піклування Білопільської РДА - Кісіль Т.О. позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] просила не позбавляти її батьківських прав. Запевнила суд, що вона змінить ставлення до виховання і розвитку сина та просила надати їй шанс. Проти задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів не заперечувала. Представник Павлівської сільської ради в судове засідання не з`явився. В. о. старости подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити (а. с. 47). Заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , у свідоцтві про народження якого матір`ю записана [PERSON] , а відомості про батька до свідоцтва внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а. с. 5, 6). За заявою [PERSON] її сина [PERSON] з Сумської обласної дитячої клінічної лікарні, де він знаходився з 22 грудня 2017 року по 12 січня 2018 року, було влаштовано до КЛПЗ СОР «Сумський обласний спеціалізований будинок дитини», де він перебуває з 12 січня 2018 року по даний час на повному державному забезпеченні. За період перебування хлопчика в закладі мати сина не відвідувала, станом здоров`я не цікавилася (а. с. 11-12). Згідно з рішенням Виконавчого комітету Павлівської сільської ради Білопільського району від 23 березня 2018 року №12 родину [PERSON] взято під контроль, як сім`ю, яка опинилися в складних життєвих обставинах (а. с. 29). З актів обстеження сім`ї [PERSON] від 17 жовтня 2017 року, 23 січня, 07 червня, 30 серпня, 14 вересня 2018 року, а також 05 та 11 квітня 2019 року вбачається, що остання проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває в складному матеріальному і побутовому становищі: будинок занедбаний, немає даху та груби, електропостачання відключене, лише одна з кімнат опалюється саморобними електроплитами, які підключені напряму до стовпів електропостачання, продукти харчування, засоби гігієни, постільна білизна, дитячі речі відсутні, їсти носять сусіди та знайомі, ніякого господарства немає, доходів не отримує. [PERSON] внаслідок отруєння алкогольними напоями втратила зір, однак, продовжує зловживати спиртними напоями. Разом зі співмешканцем [PERSON] , який на даний час знаходиться в місцях позбавлення волі, вела бродячий, аморальний спосіб життя. У період вагітності [PERSON] , знаходячись у поганому стані, відмовилась від госпіталізації та втекла з лікарні. [PERSON] продовжує вести аморальний спосіб життя. З останньою неодноразово проводилася соціальна робота (а. с. 22-27). [PERSON] є інвалідом І групи по зору, її гострота зору становить OD ? 0,0, OS ? 0,03. Працездатність та життєдіяльність останньої стійко обмежені, вона потребує стороннього догляду (а. с. 15-17). Як вбачається з листа Білопільського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 18 березня 2019 року №126 соціальний супровід родини [PERSON] за її заявою здійснювався з 19 жовтня 2018 року. Підставою взяття на облік стали складні життєві обставини, в яких опинилася родина. У межах соціального супроводу [PERSON] пройшла медичний огляд, лікування, отримала гуманітарну допомогу. Останній оформлено І групу інвалідності та соціальну допомогу. У зв`язку з тим, що працездатність [PERSON] через невиліковне захворювання очей стійко обмежена, працівниками центру останню було влаштовано до філії терапевтичного відділення КЗ СОР «Білопільська ЦРЛ» с. Річки. 11 березня 2019 року завершено соціальний супровід родини у зв`язку з виконанням плану роботи з надання можливої підтримки та допомоги. 15 березня 2019 року [PERSON] за власним бажанням залишила медичний заклад і повернулася проживати в с. Павлівка (а. с. 14). За місцем проживання [PERSON] характеризується негативно, веде аморальний, бродяжницький спосіб життя. Єдине джерело доходів - допомогу по інвалідності, використовує для придбання спиртних напоїв (а. с. 32). Згідно з висновком Органу опіки та піклування Павлівської сільської ради Демиденко Л.Л. доцільно позбавити батьківських прав відносно сина [PERSON] (а. с. 30-31). Відповідно до ч. 1 ст. 32, ч. 3 ст. 51 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У частині 1 ст. 11, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. З огляду на положення ч. ч. 1, 3 ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 вказаної Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України. Статтею 2 названого Закону передбачено, що рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом. Відповідно до ст. 17 вищеназваного Закону суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно з ч. 5 ст. 19 цього Закону міністерства, інші центральні органи виконавчої влади забезпечують систематичний контроль за додержанням у рамках відомчого підпорядкування адміністративної практики, що відповідає Конвенції та практиці Суду. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (рішення від 18 грудня 2008 року, яке є остаточним) постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. У вищевказаній справі було встановлено, що за рішенням суду першої інстанції, з яким погодились суди апеляційної та касаційної інстанції, було відібрано трьох неповнолітніх дітей без позбавлення заявників батьківських прав (ст. 170 СК України). У рішенні йдеться про те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Проте, для визначення чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві» необхідно оцінювати в контексті всієї справи загалом, чи були мотиви, наведені на виправдання втручання доречними і достатніми для цілей п. 2 ст. 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає ст. 8 Конвенції (п. 48 Рішення). У названому рішенні, зокрема, констатується, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Так, суть позовних вимог зводиться до того, що відповідач зловживає алкогольними напоями, проживає окремо, до дитини не приїздить, життям дитини не цікавиться. Підставою для дачі висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 29 травня 2019 року стало те, що [PERSON] належним чином не виконує батьківські обов`язки, зловживає алкогольними напоями. З огляду на положення ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вищевказаний висновок органу опіки і піклування, яким визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , не містить мотивів відносно того, яким чином таке втручання в сімейне життя малолітньої дитини, буде відповідати її інтересам, і яким саме інтересам цієї дитини, чи позитивно вплине на дитину розлучення з матір`ю та відсутність з її боку піклування про сина в майбутньому. Суд вважає, що доведена вина відповідача в ухиленні від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, яка визнала, що протягом останнього року без поважних причин взагалі не бачила дитину, не цікавилася її здоров`ям, не надавала матеріальної допомоги тощо. Проте, ураховуючи характер поведінки відповідача, її молодий вік, невичерпані можливості з боку держави по допомозі відповідачу у вихованні своєї дитини, те, що [PERSON] запевнила суд, що змінить своє ставлення до виховання і розвитку сина, у даний час можливо, як виняток, відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, що також буде відповідати і положенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, щодо можливості втручання у приватне і сімейне життя відповідача, яке є необхідним у демократичному суспільстві. При цьому, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання свого сина [PERSON] , [INFO] , та покласти на Орган опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків щодо сина, що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів на дитину, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 180, ч. 3 ст. 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням обставин справи, матеріального становища відповідача, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині стягнення аліментів задовольнити та стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання сина [PERSON] на користь дитячого закладу, або опікуна, де буде виховуватися дитина до досягнення нею повноліття. З огляду на положення п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць необхідно допустити до негайного виконання. Крім того, відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 768 грн. 40 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved