Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

15.08.2008 р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» ( в подальшому ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11384419000 від 15.08.2008 року, відповідно до умов якого [PERSON] надано кредит на суму \~34\~285,00 доларів США, з платою за користування 14,00% \~річних, з кінцевим терміном повернення по 14.08.2015р. В забезпечення виконання кредитних зобовязань між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки. Однак всупереч підписаній угоді, відповідачі встановленого порядку погашення позики не дотримувалися, в звязку із чим позивач змушений був проводити перерахунок сум. 20.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу №17, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11384419000 від 15.08.2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Представник позивача звернувся в суд з позовом про стягнення коштів за договором кредиту до відповідачів, посилаючись на те, що виплати, передбачені договором повністю припинились, гроші до цього часу не повернуті, на неодноразові звернення з вимогою повернути кошти відповідачі не реагують та в уточнених позовних вимогах просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в сумі 474\~693,22 грн. та судові витрати по справі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить задоволити заяву з викладених у позові підстав. Представники відповідачів проти позовних вимог заперечили, вважають позов безпідставним та необгрунтованим, просять відмовити в його задоволенні. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню. Так, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачі взяли на себе зобовязання по поверненню коштів, отриманих згідно кредитного договору № 11384419000 від 15.08.2008 року, і договору поруки №223913 від 15.08.2008р. та не виконали в зазначений строк, що підтверджується письмовими доказами, долученими до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] змінила ім'я і стала [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені в матеріалах справи. 20.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» було укладено договір факторингу №17, відповідно до якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11384419000 від 15.08.2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», копія договору міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст. 1077 ЦК УКраїни за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Ст. 512 ЦК України передбачає, що однією з підстав заміни кредитора у зобовязанні іншою особою є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» отримало право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11384419000 від 15.08.2008 року. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обвязковим для виконання сторонами. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язуються надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частина 2 ст. 1050 ЦК України вказує, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати належних йому процентів. Оскільки між позивачем та [PERSON] (тепер [PERSON]І.) було укладено договір поруки, то вона є солідарним боржником, відповідно до вимог \~ч. 1 ст. 553 ЦК України, де визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У відповідності до ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники… Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до умов Додаткогової угоди №2 до Договору кредиту, Додаток №1 (графік погашення кредиту) до кредитного договору викладено в новій редакції (п.1.2. додаткової угоди), відповідно до якого погашення кредиту має здійснюватись позичальником кожного місяця не пізніше 25,26 або 27 числа відповідного місяця, тоді як в попередній редакції передбачалось погашення кредиту до 10, 11 або 12 числа відповідного місяця. Таким чинм сторони збільшили строк для повернення відповідної частини кредиту на 15 днів, відповідно на 15 днів більше нараховуються проценти на більшу суму заборгованості за кредитом, що потягнуло за собою збільшення загальної суми відсотків, нарахованих за користування кредитом. Внаслідок вказаних дій суттєво змінилось основне зобовязання, внаслідок чого збільшилась відповідальність поручителя. В матеріалах справи відсутні докази того, що поручитель надавала згоду на укладення такої додаткової угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України та листа Верховного Суду України від 01.02.2015 року щодо аналізу застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобовязань, порука є видом забезпечення виконання зобовязань, а отже обовязковими умовами договору поруки є посилання на основне зобовязання, його зміст, розмір та визначення обсягу відповідальності поручителя. Відповідно до умов договору поруки не передбачено що зміна і доповнення умов основного договору можуть здійснюватись без повідомлення поручителя. У листі від 01.02.2015 року Верховний Суд України вказав, що при вирішенні справ цієї категорії судам рекомендується керуватись позицією ВСУ, висловленою в постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11 збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Відповідно до положення ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Зміна зобовязання, забезпеченого порукою тягне і зміни у договорі поруки та за своєю правовою природою фактично є і зміною умов договору поруки. Згідно ч.1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Враховуючи викладене, а також вимоги ст. 547 ЦК України, щодо вчинення правочину про забезпечення виконання зобовязаня у письмовій формі, згода поручителя має надаватися у письмовій формі. Відповідно до листа від 01.02.2015 року та постанови від 05.02.2014 року у справі №6-152цс13 Верховний Суд України вказав, що належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Окрім того допустимою є згода поручителя, висловлена в будь-якій письмовій формі. Головне, щоб вона була явно виражена і відповідала дійсній волі поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, будь-які документи, що підтверджують згоду поручителя на збільшення відсоткової ставки за основним зобовязанням відсутні. У листі від 01.02.2015 року Верховний Суд України також вказує, що особливістю припинення поруки з підстав зміни зобовязання без згоди поручителя є те, що поручитель у разі зміни зобовязання без його згоди не лише не відповідає за повернення боржником збільшеної суми боргу, а й з моменту такого збільшення його обовязок за договором поруки повністю припиняється перестає існувати. Отже, на підставі викладеного, з врахуванням того, що припинений солідарний обовязок поручителя щодо погашення кредитної заборгованості на підставі ст. 559 ЦК України, суд вважає, що в позові ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» до [PERSON] ([PERSON]І.) слід відмовити в повному обсязі. Крім цього, в судовому засіданні позивачем не було надано доказів в обгрунтування збільшення суми заборгованості, що підлягає стягненню. В цій частині позовні вимоги є недоведеними, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги до [PERSON] підлягають задоволенню в первинній редакції позову, яка підтверджується відповідним розрахунком заборгованості. Так як на вимогу суду позивачем не було надано розрахунку заборгованості по уточнених позовних вимогах від 31.01.2017 року, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 18\~195,45 дол. США, що за курсом НБУ станом на 25.03.14р. становить -188\~799 грн. 63 коп заборгованості за кредитним договором, 9\~440 грн, 18 коп. пені та 1\~982 грн. 40 коп. судових витрат. В решті позову відмовити. Керуючить ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, ст.ст. 256, 257, 259, 261, 264, 525, 526, 629, 610, 1054, 1050, 266, 559, 546, 651, 654, 547 ЦК України, правової позиції в постанові Верховного суду України від 19.03.2014 року у справі №6-20цс14, правовою позицією ВСУ, висловленою в постанові від 21.05.2012 року у справі №6-20цс11 суд, - \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved