Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

16.09.2019 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. На обґрунтування вимог [PERSON] , посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач з 2002 р. у вказаній квартирі не мешкає, в оплаті комунальних участі не бере, його особистих речей в квартирі не має, що підтверджується актом ЖБК «Зеніт». У зв`язку з чим позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно відповіді відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.07.2001 року і по теперішній час. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 23.10.2019 р. відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду. У порядку, передбаченому ст. 279 ЦПК України, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні за участю осіб до суду не надходило. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутністю або відзив до суду не надходив, тому суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України - без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги піддягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.08.2019 р., що зареєстровано в реєстрі за № 8/265, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно з інформацією про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 08-147-4355, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 06.09.2019 р., за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована одна особи: [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки № 73, виданої 06.09.2019 р. головою ЖБК «Зеніт», за адресою: [ADDRESS] фактично мешкає [PERSON] . Згідно з актом, виданим головою ЖБК «Зеніт» 13.01.2020р. [PERSON] , 1960 року народження зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак фактично не мешкає за вказаною адресою з 2002 р. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що оскільки відповідач більше року з власного бажання не проживає у спірному домоволодінні, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстрації у спірній квартирі, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За змістом ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є самостійною та достатньою підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому необхідно дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зняття відповідача з реєстрації. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову. На підставі ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст. 150 ЖК Української РСР, ЗУ «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання» ,

Outcome: partial