Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

16.07.2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-3) про визнання біржових договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними. Так, позивач просить суд: - визнати біржовий договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2447/Б від 20.09.1999 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] - дійсним; - визнати біржовий договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2451/Б від 22.09.1999 року, укладений між [PERSON], яка діяла від імені неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] - дійсним; - визнати за [PERSON] право власності на 25/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 165,4 кв.м., житловою площею 109,9 кв.м., літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Д, Є», вбиральня літ. «Ж, З», душ літ. «К», сарай літ. «І», розташований за адресою: [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на 15/100 житлового будинку літ. «А», загальною площею 177,9 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м., літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Д, Є», вбиральня літ. «Ж, З», душ літ. «К», сарай літ. «І», 1-7, 17, 18 - споруди, розташований за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.09.1999 року та 22.09.1999 року на Одеській товарній біржі між сторонами були укладені договори купівлі-продажу нерухомого майна, згідно яких відповідачі передали, а позивач прийняв нерухоме майно (25/100 та 15/100 частин домоволодіння). Сторони дійшли згоди по усім істотним умовам договорів та виконали їх в повному обсязі, що є підставою для визнання таких договорів дійсними та визнання права власності. Позивач - [PERSON], в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно якої заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в судове засідання не з'явилися, але подали до суду заяви, згідно яких проти позовних вимог [PERSON] не заперечують та просять розглянути справу без їх участі. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання біржових договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 20.09.1999 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], що є членом товарної біржі, (продавець) та [PERSON], що є членом товарної біржі, (покупець) було укладено договір № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив 25/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Дані 25/100 частин житлового будинку належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації державного житлового фонду Білгород-Дністровської ради згідно розпорядження № 6353 від 01.02.1999 року. Договір № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний №2447/Б від 20.09.1999 року та в КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 13.10.1999 року, реєстраційний номер 210-5170, інвентарна справа № 866. 22.09.1999 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], яка діяли від себе особисто та від імені неповнолітньої доньки [PERSON], що є членом товарної біржі, (продавець) та [PERSON], що є членом товарної біржі, (покупець) було укладено договір № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого продавець продав, а покупець купив 15/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Дані 15/100 частин житлового будинку належали [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації державного житлового фонду Білгород-Дністровської ради згідно розпорядження № 6452 від 30.03.1999 року. Договір № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний №2451/Б від 22.09.1999 року та в КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 12.10.1999 року, реєстраційний номер 210-5170, інвентарна справа № 866. Між тим, договір № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договір № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року сторонами нотаріально посвідчені не були, оскільки, по-перше, чинним законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення таких договорів, а, по-друге, пунктом 8 договорів було встановлено, що договори, відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України, підлягають реєстрації лише у МБТІ м. Білгород-Дністровського. Відповідно до виготовленого КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 13.10.1999 року технічного паспорту, інвентарний номер 866, реєстровий номер 210-5170, власником 25/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 165,4 кв.м., житловою площею 109,9 кв.м., є [PERSON] Відповідно до виготовленого КП «Білгород-Дністровське МБТІ» 12.10.1999 року технічного паспорту, інвентарний номер 866, реєстровий номер 210-5170, власником 15/100 (4/10) частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 177,9 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м., є [PERSON] Згідно із ст.1 Закону України «Про товарну біржу», діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України «Про товарну біржу» визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч.1 ст.15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України «Про товарну біржу»). Отже, при укладенні договору № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договору № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року сторонами були дотримані всі умови, які необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст.15 Закону України «Про товарну біржу». Крім того, у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №1030 від 31.08.1996 року «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна», яка діяла на момент укладення договору № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договору № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. За твердженням позивача, сторонами було виконано умови договору № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договору № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року в повному обсязі. Так, позивач сплатив відповідачам 7 110 грн. та 3 825 грн. (усі суми, передбачені договорами), відповідачі після відчуження проданих частин будинку виселилися із нього та знялись з реєстраційного обліку, позивач вселився в будинок, користується ним в повному обсязі, сплачує комунальні та інші послуги. Між тим, на даний час позивач не має можливості розпоряджатися будинком, в тому числі відчужувати його, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання біржових договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними. Відповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст.657 ЦК України). Згідно із ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст.220 Цивільного кодексу України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору (недобросовісна сторона). Таке рішення може бути прийняте судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір. Зміст положень ч.2 дає підстави тлумачити їх таким чином, що вони не поширюються на випадки ухилення від нотаріального посвідчення договору усіх його сторін. Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Якщо суд задовольнить вимогу добросовісної сторони про дійсність нотаріально не посвідченого договору, то після набрання чинності рішення суду такий договір вважатиметься дійсним з моменту його укладення. Наступне нотаріальне посвідчення такого договору не вимагається. Судове рішення в цьому випадку замінює нотаріальне посвідчення. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. 218 та 220 Цивільного кодексу України. Згідно із ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладені 20.09.1999 року та 22.09.1999 року договорів № 2447/Б та № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх істотних умов таких договорів та виконали усі умови цих договорів, але чинним на час укладання договорів законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення таких договорів та пунктом 8 договорів було встановлено, що договори, відповідно до ст.227 Цивільного кодексу України, підлягають реєстрації лише у МБТІ м. Білгород-Дністровського. Суд вважає, що наведені обставини є підставою, відповідно до ч.2 ст.220, ст.638 Цивільного кодексу України та п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, для визнання договору № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договору № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року дійсними. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст.334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майно, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст.398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 Цивільного кодексу України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, як власник спірної квартири, відповідачем порушені. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.ч. 1, 4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що, по-перше, сторони при укладені договору № 2447/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 20.09.1999 року та договору № 2451/Б купівлі-продажу нерухомого майна від 22.09.1999 року досягли згоди з усіх істотних умов таких договорів та виконали усі умови цих договорів, по-друге, чинним на час укладання договору законодавством та самими договорами не було передбачено нотаріальне посвідчення таких договорів, по-третє, відповідачі позов визнали та такі дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання біржових договорів купівлі-продажу нерухомого майна дійсними, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved