Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

15 жовтня 2019 року [PERSON] звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що позивач є власником будинку [ADDRESS] . Цей дім він належить йому на праві власності у порядку спадкування за законом з 25 жовтня 2000 року. Станом на теперішній час у домі, окрім позивача, зареєстровані колишня невістка [PERSON] та онук [PERSON] , які не проживають в будинку з 2003 року, жодних договорів між позивачем та відповідачами про порядок користування будинком не укладалося. На теперішній час позивач не може отримати державну допомогу на утримання будинку, оскільки реєстрація в домі відповідачів перешкоджає у цьому. У зв`язку з цим, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов задовольнити. Представник позивача Нілов О. С., яка діє на підставі ордеру ДН № 036115 від 15 жовтня 2019 року, витягу з договору на представництво інтересів у суді першої інстанції по цивільній справі від 15 жовтня 2019 року, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності, позов просив задовольнити. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачів про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за останньою відомою адресою місця проживання [PERSON] та [PERSON] зареєстрованих у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак відповідачі у судове засідання не з`явилися, як не з`явилися і до поштового відділення для отримання судових повісток. У зв`язку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачів був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак [PERSON] та [PERSON] , будучи повідомленими у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилися у судове засідання без повідомлення причин, не подали відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, оскільки відповідачі, будучи повідомленими належним чином про дату, час і місце судового засідання не з`явився у судове засідання без повідомлення причин неявки, не подав відзивів, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди сторони позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів із постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, а саме відомостей про право власності на будинок [ADDRESS] , з КП «БТІ» та реєстру прав власності на нерухоме майна. Ухвалою суду від 20 лютого 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 31 березня 2020 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину [NUMBER] від 25 жовтня 2000 року, посвідченого в.о. державного нотаріуса, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будовами та спорудами, що знаходиться у будинку під [ADDRESS] . Вказане свідоцтво було зареєстроване в реєстрі за № 575 (а. с.4). Згідно із копією паспорту громадянина України, [NUMBER] виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, 23 квітня 1998 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а. с. 6). Згідно із копією паспорту громадянина України, [NUMBER] виданого Слов`янським МВ УМВС України в Донецькій області, 11 травня 1999 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Згідно із копією паспорту РФ № 480 - 005 від 15 лютого 2017 року, [PERSON] , [INFO] являється громадянином РФ (а.с. 16). Згідно із домовою книгою заведеною Рай- Олександрівською сільською радою від 06 лютого 1998 року внесені відомості про реєстрацію [PERSON] та її сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] за № 066367 від 08 січня 2003 року (а.с. 8-9). Відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] розірваний (а.с. 13). Згідно із довідкою № 4754/03-10-141 від 08 жовтня 2019 року виданою Рай - Олександрівським старостинським округом виконавчого комітету Миколаївської міської ради, відповідно до запису погосподарської книги с. Пискунівка № 7 особовий рахунок 0730-1, в житловому будинку, який розташований за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] [INFO] , - з 01 листопада 2000 року по теперішній час, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - з 08 січня 2003 року по теперішній час. Згідно із актом обстеження Миколаївської міської ради від 08 жовтня 2019 року, виданого [PERSON] , в тому, що він дійсно проживає сам у будинку під [ADDRESS] , а невістка [PERSON] з онуком [PERSON] , [INFO] , проживають з 08 січня 2003 року у РФ по теперішній час - на дату заповнення, що підтвердили сусіди (а.с.10). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 197911274, на запит суду, відомості щодо б. [ADDRESS] . Сільська, - відсутні. Згідно із довідкою КП «БТІ» м. Слов`янська № 342-2/0.84/01 від 03 лютого 2020 року житловий будинок [ADDRESS] , право власності зареєстроване від 11 листопада 2000 року на 1/1 частку за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину видане Другою Слов`янською державною нотаріальною конторою від 25 жовтня 2000 року за № 575. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно із ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Аналіз згаданих норм житлового законодавства визначає поняття членів сім`ї власника житла, згідно із яким до них віднесено зокрема й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] є колишньою невісткою позивача [PERSON] , а [PERSON] є його онуком. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі вселилися до будинку, який належить на праві власності позивачу з його добровільної згоди, саме з метою використання житла за призначенням, тобто мали право на користування житлом за згодою його власника. Як видно із акту, складеного 08 жовтня 2019 року Миколаївською міською радою Слов`янського району Донецької області, встановлено, що в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично не проживають з січня 2003 року. В судовому засіданні не встановлено, що таке виселення відбулося без добровільної згоди з боку відповідачки [PERSON] .. Окрім відповідачки [PERSON] у спірному житловому будинку, значиться зареєстрованим також її син - [PERSON] , 2001 року народження, який станом на 2003 рік був малолітнім та не досяг десятирічного віку. Суд зважає на ту обставину, що відповідно до рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 15 листопада 2011 року шлюб між відповідачкою [PERSON] (до шлюбу - [PERSON] ) та [PERSON] , сином позивача, розірваний, неповнолітню дитину [PERSON] [INFO] , залишено на вихованні у матері. Разом з тим, суд звертає увагу, що з січня 2003 року до часу звернення позивача до суду 15 жовтня 2019 року пройшло понад 16 років, за цей час відповідачеві [PERSON] виповнилося повних 18 років, і за вказаний період будь-яких перешкод для повернення відповідачів до місця їх постійного проживання судом не встановлено. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Як видно із рішення Слов`янського міськрайонного суду від 15 листопада 2011 року станом на листопад 2011 року неповнолітньому [PERSON] виповнилося повних 10 років та він залишив постійне місце проживання у будинку разом із матір`ю і до нього не повернувся. Суд також зазначає, що суду наданий акт щодо непроживання [PERSON] з 2003 року за місцем реєстрації у будинку позивача, що свідчить про те, що станом на день повноліття дитини ним було обрано інше місце проживання - разом із своєю матір`ю [PERSON] .. З огляду на викладене, слід дійти висновку, що відповідачка [PERSON] разом із онуком позивача [PERSON] , хоч і вселилися до позивача як члени сім`ї, однак виселившись, перестали бути членом сім`ї позивача, починаючи з січня 2003 року, створивши тим самим відповідно до вимог ст.3 СК України, власну сім`ю. Наведена обставина також підтверджується тим, що у 2011 році відповідачка розірвала шлюб із сином позивача. Враховуючи відсутність правовідносин як членів сім`ї власника, слід дійти висновку про те, що на вказані правовідносини розповсюджуються загальні норми, передбачені главою 32 ЦК України щодо користування чужим майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ст. 403 КПК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється зокрема у разі невикористання сервітуту протягом трьох років підряд . Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням, або втрату користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вже понад три роки відповідачі без поважних причин не проживають за місцем свого постійного проживання, будинком, який належить [PERSON] та в яку вони вселилися з його добровільної згоди з метою проживання в ньому, не користуються, комунальні послуги за будинок не вносять, у належному стані не підтримують. При цьому суд звертає увагу, що станом на момент звернення до суду із позовом відповідачеві [PERSON] виповнилося повних 18 років, отже з вересня 2019 року він має повну цивільну дієздатність, отже абсолютно вільно обирає місце проживання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до норм ст. 406 ЦК України, право на користування житловим приміщенням відповідачів як майном, що належить на праві власності [PERSON] є припиненим, оскільки вони понад три роки ним не користуються, оплату за комунальні послуги не вносять, не підтримують житло у належному стані. Суд приходить до висновку про те, що в даному випадку звернення із позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є належним способом захисту та не суперечить нормам ст. 406 ЦК України щодо вимоги про припинення сервітуту, при цьому доводи позивача щодо обставин, за яких вона звернулася із вказаним позовом є обґрунтованими, оскільки у іншій спосіб вирішити спір неможливо та його право підлягає захисту. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що слід визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. За приписами п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 384 грн. 20 коп. з кожного, які понесені позивачем. (а.с. 4). Суд звертає увагу на те, що позивачем був сплачений судовий збір у неповному обсязі, оскільки питання про визнання втратившими право користування житлом ставилося щодо двох осіб, і на думку суду такі вимоги не є такими, що нерозривно пов`язані одна з одною. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку про можливість стягнення судового збору в дохід держави з відповідачів по 384 грн. 20 коп. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved