Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

15.03.2018 року [PERSON] звернулася з позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідачки на її користь 15000 грн. авансу в рахунок купівлі - продажу будинку, сплачені витрати на виготовлення правовстановлюючих документів у сумі 1000 грн., 3% річних - 1177 грн., інфляція - 4823,58 грн., а всього - 22000,58 грн.. Мотивуючи тим, що 26.05.2015 року нею в якості авансу по договору купівлі - продажу належного будинку було передано грошові кошти в сумі 15000 грн.. Однак оформити нотаріального договір купівлі - продажу будинку не могли, так як у відповідачки були відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Вона почала сама виготовляти правовстановлюючі документи, виготовила технічний паспорт за власні кошти в сумі 1000 грн.. Вона декілька разів просила відповідачку розпочати оформляти документи, але незрозумілих причин ні чого не оформляла. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження отримала 20.04.2018 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке міститься в матеріалах справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 26 травня 2015 року відповідач отримала від позивачки кошти у сумі 15000,00 гривень, як завдаток за продаж житлового будинку по [ADDRESS], якій дістався їй по спадщині від бабусі [PERSON]. Згідно розписки від 16 червня 2016 року відповідач отримала від позивача грошові кошти в сумі 1000 грн. за виготовлення технічного паспорту на вказаний будинок (а.с.10). З матеріалів справи видно, що відповідно до заповіту від 17.11.2011 року посвідченого секретарем Великофоснянської сільської ради, [PERSON] житловий будинок з відповідними до нього надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS] заповідала своїй внучці [PERSON]. Копія паспорта серії ВН 849401 свідчить про зміну прізвища відповідачем (а.с.7 зв.) Однак, договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] в передбаченому Законом порядку укладений між сторонами не був. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума чи рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов»язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Тобто внесення завдатку як способу виконання зобов»язання може мати місце лише у випадку наявності зобов»язання, яке б мало випливати з договору, укладеного між сторонами. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами укладено не було, то передані позивачем кошти у розмірі 15000,00 гривень є авансом. На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону (ст. 657 ЦК України), між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачеві сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася. Так, з виниклих між сторонами правовідносин видно, що передана позивачем сума у розмірі 15000 гривень є авансом, який повинен бути повернений відповідачем, незалежно від того, з вини якої із сторін не відбулася угода купівлі-продажу житлового будинку. Що стосується вимог стягнення суми інфляційних втрат та 3 відсотків річних, то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Частиною другою ст. 625 ЦК, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобов»язального характеру, які виникають з приводу грошових зобов»язань. В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов»язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов»язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов»язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою ст. 625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобов»язання. Тобто порушенням грошового зобов»язання є невиконання боржником обов»язку сплатити грошові кошти. Обов»язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадку повернення коштів у разі неналежного виконання робіт, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов»язань, а з інших підстав. З огляду на викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704,80 грн., які у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог. На підставі ст. ст. 15-16, 525-527, 547, 570, 657 ЦК України,

Outcome: partial