Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

16.11.2014р. Запорізьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу. В обґрунтування позову зазначили, що 27.06.2013р. приблизно о 20-30 год., [PERSON], керуючи автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO Т13110» д/н [NUMBER] здійснив наїзд на мопед «Вайпер-шторм». В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру мопеду [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, внаслідок чого настала тимчасова непрацездатність останньої. [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з ФОП [PERSON] Работодавцем був складений акт про нещасний випадок невиробничого характеру №1 від 30.08.2013р. На підставі листків непрацездатності [PERSON] Фонд, в якому знаходилася на обліку роботодавець ФОП [PERSON], виплатив [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.07.2013р. по 16.01.2014р. у розмірі 8099,44 грн. Винність відповідача у спричиненні тілесних ушкоджень [PERSON] в результаті ДТП підтверджується вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.04.2013р. Оскільки тимчасова непрацездатність [PERSON] настала внаслідок винних дій відповідача [PERSON], а Фонд виплатив [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності у розмірі 8099,44 грн., то відповідно до вимог ст. 1191 ЦК України Фонд має право зворотної вимоги до винної особи, а тому просять стягнути з відповідача на користь Фонду 8099,44 грн. Представник позивача Гусєва В.І. позовні вимоги позивача підтримала повністю. Суду додатково пояснила, що допомога по тимчасовій втраті працездатності була виплачена [PERSON], відповідно до вимог закону України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» (далі - Закон № 2240-ІІІ), оскільки вона була застрахованою особою і сплачувала страхові внески до Фонду. За нормами ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, а тому Запорізьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції просить стягнути з відповідача на їх користь 8099,44 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечують, посилаючись на те, що за цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПРАТ СК «Провідна», відповідно до договору про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 14.02.2013р., а тому регресні вимоги Фонд соціального страхування мав би пред'явити до ПРАТ СК «Провідна», а не до [PERSON] Просять відмовити у задоволенні позову. Треті особи [PERSON] і ФОП [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. 27.06.2013р. приблизно о 20-30 год., [PERSON], керуючи автомобілем «ЗАЗ-DAEWOO Т13110» д/н [NUMBER] здійснив наїзд на мопед «Вайпер-шторм». В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру мопеду [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості, які потягли за собою тривалий, понад трьох тижнів, розлад здоров'я. Відносно [PERSON] була порушена кримінальна справа. Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09.04.2014р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України (а.с. 7-8). [PERSON] знаходилася у трудових відносинах з ФОП [PERSON]. Роботодавцем був складений акт про нещасний випадок невиробничого характеру №1 від 30.08.2013р. На підставі листків непрацездатності [PERSON] Фонд, в якому знаходилася на обліку роботодавець ФОП [PERSON], виплатив [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності за період з 02.07.2013р. по 16.01.2014р. у розмірі 8099,44 грн., що підтверджується розрахунком ( а.с.16). Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Однак зазначена норма Закону передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (далі - Основи) та Закон України від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми і організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобов'язання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обов'язковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим Законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами страхування є: страховик - Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник - роботодавець; застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Об'єктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Статтею 35 Закону передбачено, що застрахованій особі, у разі настання в неї такого страхового випадку, як тимчасова непрацездатність внаслідок травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, надається допомога по тимчасовій непрацездатності у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати ( доходу). Разом з цим, правовідносини, пов'язані зі страхуванням різних видів, регулюються також нормами глави 67 ЦК України. Так, відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. В разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоров'я, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Таким чином, страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності є обов'язковим особистим страхуванням. Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, застрахованій за договором загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із Законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум, а тому у задоволенні позову виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності необхідно відмовити. Здійснення Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності виплат за договором особистого соціального страхування у разі настання страхового випадку застрахованій особі не є шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України, і відповідно названий Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, а тому згідно з частиною першою статті 1191 ЦК України не набуває права зворотної вимоги до винної особи. Такі ж правові позиції були викладені у постанові Верховного суду України №6-21цс11 від 12.09.2011 р., які суд враховує при ухваленні цього рішення, відповідно до вимог ч.2 ст. 214 ЦПК України,- На підставі викладеного,

Outcome: dismissed