Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

15 серпня 2018 року заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи - його рідного брата [PERSON], [INFO]. Свої вимоги він обґрунтовував тим, що [PERSON] помер [INFO] у м. Горлівка Донецької області та був похований у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Йому були видані медична довідка про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у зв'язку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоров'я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті Костянтинівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області йому відмовлено, тому підтвердити смерть свого брата у встановленому законом порядку він позбавлений можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення просив встановити факт смерті особи в певний час. У судовому засіданні заявник просив заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - Костянтинівського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, у судове засідання не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник [PERSON] народився [INFO] у м. Вуглегірськ м. Єнакієве Донецької області. Згідно паспорту громадянина України заявник зареєстрований за адресою: [ADDRESS]; відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № 0000203842 від 12.05.2017 року перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, фактична адреса: [ADDRESS] (а.с.5-9). Рідний брат заявника - [PERSON] народився [INFO] у с. Сокиричи Ківерцівського району Волинської області, та був зареєстрований у [ADDRESS], помер [INFO] психіатричному відділенні міськлікарні №2 м. Горлівка, у зв'язку з чим видано медична довідка про причину смерті №526 від 26.07.2017 р. Причиною смерті [PERSON] зазначена «Атеросклеротична хвороба серця». Також заявником одержано свідоцтво про смерть брата від 26.07.2017 року [NUMBER], видане Горлівським міським відділом ЗАГС (а.с.15-16). При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоров'я та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. Заявник є рідним братом померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 23.02.1959 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 19.06.2018 року №00020386537[PERSON], де їх батьками російською мовою записаний [PERSON] та [PERSON], а українською мовою [PERSON] та [PERSON] (а.с.13-14). Тобто розбіжності у написанні прізвищ братів викликані виключно нетотожнім перекладом. Костянтинівським міський відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області за вих. № 15.18-60-2567 від 10 жовтня 2017 року заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.21). Судом також оглянуті надані заявником на підтвердження заявлених вимог договір-замовлення № 60 від 26.02.2017 року на організацію та проведення поховання [PERSON] на кладовищі «Центр №3» м. Горлівки, а також фотознімки місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, ім'я та по-батькові похованого «[PERSON]», а також дати народження та смерті останнього: «[INFO]-[INFO]» (а.с.17-19). Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мав місце [INFO] у м. Горлівка Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявника та іншим шляхом встановити цей факт неможливо.

Outcome: approved