Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

16 лютого 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі №148 від 27 червня 2008 року, зареєстрованого у ХРФ ЦДЗК 25 лютого 2009 року за №040969600002, що був укладений між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Насінневе» Кегичівського району Харківської області, стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що 25 жовтня 2014 року [PERSON] померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2015 року позивач успадкував після смерті матері земельну ділянку площею 4,6545 га, що належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] та зареєстрував право власності на цю земельну ділянку. Згідно п. 40 договору оренди землі №148 від 27 червня 2008 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря, є підставою для розірвання договору. В зв'язку з цим, він звернувся з письмовою заявою до керівника ВАТ «Насінневе» Колоса О.І. про розірвання договору оренди земельної ділянки на підставі п. 40 договору, оскільки має намір сам обробляти цю земельну ділянку, але в письмовій формі Колос О.І. повідомив, що не дає згоду на дострокове розірвання договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує ст. ст. 526, 651 ЦК України та ст. 13 Закону України «Про оренду землі» щодо поняття договору оренди землі, порядку зміни його умов або розірвання, належного виконання зобов'язань тощо. Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 1 червня 2017 року позов [PERSON] задоволено. В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Насінневе» просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Судом першої інстанції не досліджено наявні у справі докази, у тому числі договір оренди та його зміст, не враховано Вважає, що у зв'язку з тим, що пунктом 40 договору не передбачається змінювати його повністю, а чинним законодавством не передбачено обов'язку сторін у разі переходу права власності до іншої особи, укладати договір в новій редакції, тобто із зазначенням нового власника земельної ділянки, його прав та обов'язків, наслідків їх невиконання, тощо, тому твердження суду наведені в оскаржуваному рішенні є припущеннями. Сторони на виконання п.40 договору оренди уклали додаткову угоду 14 серпня 2015 року чим змінили умови договору. Судом невірно застосовано норми матеріального права, передбачені ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 631, ч. 1 ст. 638, ч. 3 ст. 653 ЦК України та норми процесуального права. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за договором сторони досягли згоди про те, що настання такого юридичного факту як перехід права власності до іншої особи тягне за собою зміну або розірвання всього договору, а не окремих його умов. За умови відсутності згоди нового власника земельної ділянки з попередніми умовами договору, суд вважає його продовження недоцільним та таким, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України. З таким висновком суду, колегія суддів не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судовим розглядом встановлено, що 27 червня 2008 року між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Насінневе» Кегичівського району Харківської області був укладений договір оренди землі №148, зареєстрований у ХРФ ЦДЗК 25 лютого 2009 року за №040969600002. Пунктом 8 договору сторони дійшли згоди на його укладення строком на 10 років. 25 жовтня 2014 року [PERSON] померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08 червня 2015 року [PERSON] успадкував земельну ділянку площею 4,6545 га, що належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Частиною 1 статті 627, частиною першою статті 628 та статтями 629, 651 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 40 договору оренди землі №148 від 27 червня 2008 року перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря, є підставою для зміни або розірвання договору. Отже, умовами договору оренди земельної ділянки передбачено таку підставу для його зміни або розірвання, як перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, тому, уклавши додаткову угоду від 14 серпня 2015 року сторони скористались своїм правом змінити умови договору. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог [PERSON], надав неналежну оцінку запереченням відповідача проти позову, навівши в рішенні мотиви їх відхилення. Судова колегія вважає, що слід погодитись з доводами представника відповідача, що позивачем вже реалізоване його право, передбачене п.40 договору, шляхом укладення додаткової угоди про зміну умов зазначеного договору. Незважаючи на те, що цією угодою змінено лише один пункт договору (пункт 9), яким врегульовано відносини сторін щодо такої істотної умови договору оренди землі як орендна плата, судова колегія виходить з того, що сторонами було змінено ті умови договору, які сторони не влаштовували, щодо решти умов договору оренди, то слід вважати, що сторони з ними погодились, оскільки вони не були змінені. При цьому, факт отримання позивачем плати за користування землею, на який посилались представники відповідача в суді першої інстанції свідчить саме про згоду позивача з умовами укладеного раніше договору. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи. З огляду на вищенаведене, судова колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed