Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

16 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] . Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є непрацездатною особою, інвалідом ІІ групи. Розмір його пенсії складає 856 грн щомісячно, інших джерел доходів не має, крім того, сплачує аліменти на утримання доньки, а тому його матеріальне становище є вкрай скрутним. Його колишня дружина [PERSON] після розірвання шлюбу матеріальної допомоги добровільно не надає. Посилаючись на те, що його власної пенсіїнедостатньо для забезпечення життєвих потреб та додаткових витрат на лікування, харчування та догляд, просив стягнути з відповідачки аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) щомісячно на його утримання. Позивач в судове засідання не з`явився, представником останнього подано заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій, крім цього, зазначено, що він повністю підтримує заявлені вимоги. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що фактично у шлюбних відносинах з позивачем вони проживали лише 9 місяців, спільних дітей не мають. Про те, що позивач отримав ІІ групу інвалідності, під час шлюбу їй відомо не було. Посилаючись на те, що її матеріальне становище є також вкрай скрутним (вона вимушена винаймати житло, витрачати кошти на тривале лікування, розмір її заробітної плати є мінімальним), просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення відповідачки, дослідивши письмові докази, надані сторонами, суд дійшов такого. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2019 року по 03 листопада 2020 року (а. с. 6, 7). Відповідно до ч. 2 ст. 76 СК України після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 410949 від 09 червня 2020 року (а. с. 9) та висновком ЛКК від 29 вересня 2020 року, відповідно до якого позивач внаслідок перенесеного ГПМК та ампутаційної культі правої гомілки потребує постійного стороннього догляду (а. с. 10). Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Отже, позивач є непрацездатною особою і набув цей статус під час перебування шлюбу з відповідачкою. Аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави констатувати, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути застосовані лише за наявності таких юридичних складових: перебування в зареєстрованому шлюбі, непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі, можливість іншого з подружжя надавати таку допомогу, а також нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Отже, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Відповідно до пп. 4 п. 2 ст. 41 Бюджетного кодексу України до набрання чинності Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період прожитковий мінімум застосовується в розмірах і на умовах, що діяли в грудні попереднього бюджетного періоду. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, визначено у таких розмірах: з 01 січня 2020 року - 1 638 грн, з 01 липня - 1 712 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, розмір якої згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 5831 4388 9288 1627 у 2020 році складав 1 638 грн щомісячно (а. с. 16), що відповідає прожитковому мінімуму, визначеному законодавством України, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75, ч. 2 ст. 76 СК України. Такий висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 13 квітня 2016 року (справа № 6-3066 цс 15) та від 16 серпня 2017 року (справа № 6-1111 цс 17). Посилання [PERSON] в своїй позовній заяві на те, що з нього стягуються аліменти на утримання доньки, суд до уваги взяти не може, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом про зменшення розміру аліментів з урахуванням погіршення його матеріального стану. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, відповідачкою в судовому засіданні надано докази на підтвердження того факту, що на даний час вона не має можливості у розумінні ч. 2 ст. 76 СК України надавати матеріальну допомогу позивачеві. З долучених до письмового відзиву на позовну заяву документів вбачається, що відповідачка [PERSON] працює підсобним працівником в Очаківській ЗОСШ-інтернат І-ІІ ступенів Миколаївської обласної ради; її загальна сума доходу за період з 01 вересня 2020 року по 30 листопада 2020 року склала 15 000 грн (а. с. 38). Крім того, висновком ЛКК від 17 грудня 2020 року № 186 (а. с. 37) підтверджується той факт, що відповідачка страждає на артеріальну гіпертензію ІІ ступеню, кардіосклероз, варикозну хворобу глибоких вен нижніх кінцівок, хронічний тромбофлебіт, трофічні виразки нижніх кінцівок, що, безумовно, потребує значних витрат на лікування. Вказані факти позивачем не спростовані, своїм правом подати відповідь на відзив останній не скористався. Проаналізувавши сукупність доказів, наданих сторонами, суд дійшов висновкущо позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що відповідачка має можливість надавати йому матеріальну допомогу, а тому вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Крім цього, підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір, від сплати якого при зверненні до суду із цим позовом позивач звільнений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed