Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

16 жовтня2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Товарна біржа «САНГАЙ», в якій просить визнати дійсним договір № 182 купівлі-продажу нерухомого майна - гаража з підвалом № [ADDRESS], укладений 17.08.1998 р. на ТБ «Сангай», посилаючись на виконання умов договору, відсутність нотаріального посвідчення договору та неможливість вирішення вказаного питання у позасудовому порядку. Ухвалою від 19.11.2019 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 17.02.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Позивач надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав та просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, відзив на позов не надіслав. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, пояснення на позов не надіслав. У відповідності до положень ст. 280-281 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Дослідивши надані матеріали, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 серпня 1998 року, зареєстрованого Товарною біржею «САНГАЙ»» в журналі реєстрації біржових угод за реєстровим № 182 від 17 серпня 1998 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив гараж з підвалом № [ADDRESS]. За домовленістю сторін гараж з підвалом продано за 3448 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання договору. Право власності [PERSON] на гараж з підвалом № [ADDRESS] зареєстровано КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації за реєстровим №60 від 28.09.1998 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (01.01.2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосування положення Цивільного Кодексу Української РСР від 18.07.1963 року зі змінами до нього. Відповідно до ст.ст. 41, 42 ЦК УРСР (1963р., в редакції чинній на момент укладання договору купівлі-продажу 17 серпня 1998 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Мовчання визнається виявом волі укласти угоду у випадках, передбачених законодавством. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною (ст. 47 ЦК УРСР, 1963р.). З роз`яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 28.04.1978 року (зі змінами внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №13 від 25.12.92, №15), яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Статтею 227 ЦК УРСР (1963р., в редакції чинній станом на 17 серпня 1998 року) обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу встановлено лише для договорів купівлі-продажу житлового будинку, якщо однією стороною є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (ст. 47 УК України 1963р.). Таким чином, судом встановлено, що на момент укладання та фактичного виконання договору купівлі-продажу гаражу з підвалом № [ADDRESS] (17 серпня 1998 року), чинне на той час цивільне законодавство не вимагало обов`язкового нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічні за змістом положення містилися у ст. 6 ЦК УРСР. З урахуванням цих норм правом, на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Приймаючи до уваги, що відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, визнати дійсним можливо лише той договір, якій підлягав на момент укладення обов`язковому нотаріальному посвідченню, але предметом спірного договору від 17 серпня 1998 року є нежитлове приміщення, обов`язковість на посвідчення договору купівлі-продажу якого не вимагалась цивільним законодавством, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed