Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

16 квітня 2014 року ПАТ «Родовід Банк», яке є правонаступником ВАТ «Родовід Банк», звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20 лютого 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № 35.1/АА-156.08.2, згідно умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 29 700 доларів США, що еквівалентно 149 985 грн. з кінцевим терміном повернення 19 лютого 2015 року. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, видавши кошти відповідачу в розмірі 29 700 доларів США. В порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 25.03.2014 року сума заборгованості за кредитом складає 263 654 грн. 16 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 11 484, 39 доларів США, що еквівалентно 119 164 грн. 33 коп., пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості - 128 977 грн. 66 коп.; 3% процента річних від суми простроченої кредитної заборгованості - 15 478 грн. 36 коп.; сума інфляційних втрат - 33 грн. 81 коп. (а.с.1-4) Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року - позовні вимоги задоволенні частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість по Кредитному договору № 35.1/АА-156.08.2 від 20 лютого 2008 року, в розмірі 157 604 грн. 74 коп., а саме: заборгованість за кредитом - 134 508 грн. 62 коп.; пеню - 13 500 грн.; 3% процента річних від суми простроченого кредиту - 9 596 грн.12 коп.; понесені судові витрати в розмірі 1 576 грн. 05 коп., а всього - 159 180 грн. 79 коп. В іншій частині вимог відмовлено. (а.с.48-49). В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 82-85). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що 20 лютого 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 35.1/АА-156.08.2, згідно умов якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 29 700 доларів США, зі сплатою 12,5 відсотків річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19 лютого 2015 року. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором, видавши кошти відповідачу [PERSON] в розмірі 29 700 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 424_6 від 20.02.2008 року. 03 липня 2008 року та 26 вересня 2008 року позивач та відповідач уклали Договори про внесення змін та доповнень до Кредитного договір № 35.1/АА-156.08.2 від 20 лютого 2008 року, в яких п. п. 3.9, 1.5, 1.5.1 викладеній в новій редакції. Відповідно до п.3.1 договору позичальник зобов'язується починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 354 долара США на рахунок, вказаний в п. 1.3 цього Договору, шляхом внесення готівки чи перерахування зі свого поточного рахунку. Відповідно до п. 3.3 договору позичальник зобов'язується сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 19.02.2015 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитами. Відповідно до п.3.9 договору (з урахуванням внесених змін) позичальник зобов'язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати Банку пеню за кожен день прострочки в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості. Відповідно до п.1.7 договору забезпеченням виконання зобов'язань за цим Договором є застава автомобіля марки NISSAN, модель TEANA згідно з договором застави № 35.1/АА-156.08.2 від 20.02.2008 року. Оскільки відповідач порушував строки погашення заборгованості за Кредитним договором, Банк скористався правом вимоги дострокового повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави. Автомобіль, на підставі виконавчого напису нотаріуса, був реалізований на прилюдних торгах 08 листопада 2011 року. Після реалізації автомобіля і зарахування всіх грошових заборгованостей, в порядку черговості, за відповідачем з 20.11.2011 року рахується заборгованість за кредитом в розмірі 11 484,39 доларів США. Стягуючи суму заборгованості за кредитом, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню. Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання маються виконуватися належним чином відповідно до умов договору та в встановлені строки. Однак, суд не звернув увагу, що в позовній заяві позивачем зазначена сума 119 164,33 грн., яка на 25.03.2014 рік еквівалентна сумі 11 484,39 доларів США, та в порушення вимог ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог та стягнув 134 508 грн. 62 коп. Таким чином, судом 1 інстанції в частині визначення суми кредиту, яка підлягає стягненню, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд вийшов за межі заявлених позовних вимог, а відповідно рішення суду в цій частині, згідно ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні й стягненню підлягає сума кредиту в сумі 119 164,33 грн. Щодо вимоги про стягнення пені суд 1 інстанції, посилаючись на ч.3 ст.551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, прийшов до висновку, що вона підлягає частковому задоволенню в межах строку позовної давності в один рік, а саме пеня підлягає стягненню за період з 16.04.2013 року по 25.03.2014 року за 344 дня від суми простроченої заборгованості 11 484,39 доларів США, відповідно до п.3.9. Кредитного договору в розмірі: 11 484,39 $ * 0,016 * 344 = 63 210,08 $, що в еквіваленті складає 740 335,42 грн. Враховуючи, що розмір пені значно перевищую розмір збитків суд прийшов до висновку щодо її зменшення до 13 500 грн. Однак, колегія суддів з вказаними висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права. Так, суд, зменшуючи розмір пені застосував строк позовної давності без відповідної заяви відповідача, але згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, та зменшив її з застосуванням ч.3 ст. 551 ЦК України, також без заяви відповідача, та не вказавши ніяких обставин, які мають істотне значення, що є обов'язковою умовою для її застосування. Таким чином, судом 1 інстанції в частині стягнутої суми пені, було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а відповідно рішення суду в цій частині, згідно ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні й стягненню пені в сумі 126 338, 08 грн., що відповідає умовам договору від 03.07.2008 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору від 20.02.2008 року (а.с. 12), відповідно до якого (п. 3.9) пеня за кожен день просрочки складає 1,6 % від простроченої суми заборгованості. Стягуючи з відповідача на користь позивача три проценти річних, суд 1 інстанції,

Outcome: approved