Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

16 травня 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з відповідачем зареєструвала шлюб 20 липня 2000 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2013 року шлюб був розірваний, малолітнього сина залишено на проживання з матірю. За час перебування у шлюбі 12 листопада 2003 року була придбана квартира № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську, загальною площею 31,6 кв.м, житловою площею 18,6 кв.м, Кошти на купівлю даної квартири належали позивачу, оскільки подаровані їй у 2003 році її матірю [PERSON], які вона отримала з продажу квартири, у якій позивач проживала з рідною сестрою [PERSON]. З березня 2010 року відповідач у спірній квартирі не проживає, коштів на утримання квартири не надавав і не надає, комунальних послуг не оплачує. Згоди щодо поділу майна між позивачем та відповідачем не досягнуто. За таких обставин позивач просить суд постановити рішення, яким поділити спільне майно квартиру № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську в пропорційному відношенні 5/6 право власності позивача та 1/6 право власності відповідача. 06 жовтня 2016 року позивачем надана заява про зміну предмета позову, в якій позивач просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську. Ухвалою суду від 08 листопада 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача залучено [PERSON] міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просили позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Надаючи пояснення у попередніх судових засіданнях, відповідач позовні вимоги визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача до суду не прибув, проте про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є рідною сестрою позивача[ADDRESS] корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана була придбана за кошти їхньої матері. Суд, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 травня 2013 року, що набрало законної сили 28 травня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON]розірваний, малолітнього сина [PERSON], [INFO], залишено на проживання з матірю [PERSON](а.с. 7-9). 24 травня 2000 року у сторін народився син [PERSON] (а.с. 12). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 листопада 2003 року [PERSON] купив у [PERSON] квартиру № 65 корпус 2 у будинку №177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську (а.с. 13-15). [PERSON] про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно,Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, на квартиру № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську накладений арешт на підставі постанов про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, прийнятих 26 жовтня 2010 року, 18 грудня 2015 року Відділом державної виконавчої служби [PERSON] міського управління юстиції (а.с. 16-19). У квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 20). [PERSON] довідки № 02-02/1296 виписки з будинкової книжки про реєстрацію та склад сімї, у квартирі № 65 корпус 2 у будинку №177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 21). Ринкова вартість квартири № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана у місті Івано-Франківську становить 228\~541,00 грн. (а.с. 22). [PERSON] листа [PERSON] міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 06 лютого 2017 року, на виконанні перебуває виконавчий лист від 16 травня 2013 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментних платежів (а.с. 60). Відповідно до статті 129 Конституції України, одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторінта свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», передбачено, що кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. [PERSON] частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається зі змісту статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, яка діяла на час набуття сторонами права власності на квартиру, передбачає, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У відповідності з положеннями статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. [PERSON] пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. У судовому засіданні відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі. Проте суд не приймає визнання відповідачем позову, оскільки це розцінюється судом як спроба звільнити майно з-під арешту. Позивачем та представником позивача не надано жодних належних та допустимих доказів того, що квартира була придбана позивачем за кошти, які належали їй особисто та були отримані нею від батьків. [PERSON] частини першої статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом статті 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем шлюбний контракт не укладений, будь-якої домовленості щодо поділу майна немає. У судовому засіданні не надано доказів у підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, що він приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його не в інтересах сім'ї чи будь-яким іншим способом діяв не в інтересах сім'ї. Посилання позивача на те, що з позивачем залишився проживати син, не є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки не доведено того, що розмір аліментів, які позивач одержує, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для відступу від рівності частоксуду не надано. Враховуючи вказані обставини, суд не вбачає підстав для відступу від засад рівності часток подружжя при вирішенні спору про поділ майна сторін. За таких обставин судом встановлено, що спірна квартира № 65 корпус 2 у будинку № 177 по вулиці Мазепи Гетьмана вмісті Івано-Франківську є об'єктом права спільної сумісної власності, частки подружжя у спільному сумісному майні є рівними, тобто по 1/2 частині, тому квартира підлягає поділу між позивачем та відповідачем кожному по 1/2 частині. У відповідності до положень статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача [PERSON] міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про поділ спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 22, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, статей 57, 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial