Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

16 серпня 2013 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є наймачем квартири [ADDRESS], в якій проживає разом зі своєю донькою [PERSON] З 2002 року за вказаною адресою також зареєстрований брат позивача [PERSON], який періодично проживав у вказаній квартирі до червня 2011 року, та з цього часу у квартирі [ADDRESS] не проживає, оплату за надання житлово-комунальних послуг не здійснює, у звязку з чим [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою, в якій просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 216 в будинку № 5 по пров. Штабний у м. Дніпропетровську. 27 вересня 2013 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №216 в будинку № 5 по пров. Штабному у м. Дніпропетровську. 26 липня 2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення Жовтневого\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~27\~вересня 2013 року у цивільній справі № 201/9759/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Справу призначено до судового розгляду у загальному порядку. Позивач у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернулась, додаткових доказів або пояснень по справі суду не надала, також не надала відповіді на відзив, поданий представником відповідача. Представник відповідача надав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог у звязку з їх незаконністю та необґрунтованістю, проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, а також просив стягнути з позивача витрати на правову допомогу, надану ним, як адвокатом відповідачу в сумі 5682 грн. та витрати відповідача на оплату судового збору за скасування заочного рішення по справі в сумі 352,40 грн., які входять до складу судових витрат по справі. У наданому до суду відзиві представник відповідача зазначає наступне обґрунтування своєї правової позиції свого довірителя. Як зазначено у відзиві, позивачу було відомо про підстави відсутності відповідача за місцем проживання, про які, сам відповідач повідомив позивача перед тимчасовим відїздом за адресою: [ADDRESS], б. 182, м. Астана, Республика Казахстан до [PERSON], яка є матір'ю позивача та відповідача, за її проханням для здійснення за нею догляду. На спростування тверджень позивача про те, що відповідач не приймає участі в оплаті витрат на утримання житлового приміщення, представник відповідача зазначає, що влітку 2003 році [PERSON] придбав матеріали для ремонту (вапняний розчин, шпаклівка, ґрунтовка, шпалери, клей для шпалер) та здійснив за допомогою знайомого [PERSON], ремонт приміщень в квартирі за адресою: м. Дніпропетровськ, пров. Штабний, б. 5, кв. 216, за результатами якого: знято зі стелі старий шар побілки, вирівняні та оштукатурені стеля та стіни, стелю та частково стіни побілено вапняним розчином, заґрунтовано стіни, поклеєні шпалери на стінах. Зазначені обстави підтверджуються протоколом опитування [PERSON] від 03.07.2018р. Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що в матеріалах справах міститься копія ордеру від №1698 серія А Виконкому Жовтневої райради міста Дніпропетровська, виданого [PERSON], яка є матірю позивача та відповідача, та на цей час має прізвище [PERSON]. В ордері основним квартиронаймачем визначено [PERSON], а не позивача. Доказів зміни основного квартиронаймача позивачем не надано, як і доказів передачі повноважень наймача позивачу. А найголовнішим є те, що позивач у заявленому позові не зазначає про оформлення у 2005 році, за результатами приватизації, позивачем та її донькою [PERSON], а також відповідачем на квартиру за адресою: м.Дніпро, провул. Штабний, б. 5, кв. 216 права приватної спільної сумісної власності. Вказаний факт є істотною обставиною по справі, яка була відома позивачу з 2005 року, проте не була повідомлена суду свідомо. Отже, як зазначає представник відповідача, позивач у заявленому позові посилається на норми ст. 71 та 72 ЖК України та підтверджує свою позицію копією ордеру на житлове приміщення виданого у 1986р. Проте, наведені вище норми ЖК, що регулюють відносини найму житла передбачають звернення до суду з позовом про втрату користування жилим приміщенням внаслідок відсутності наймача або членів його сім'ї понад встановлені строки або наймодавцем, або наймачем до яких позивач не відноситься, тому посилання позивача на ст. 71 та 72 ЖК України є безпідставним. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено та підтвердженого матеріалами справи, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою про склад сімї № 17202 від 08 серпня 2013 року, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с. 11). Відповідно до акту, складеному мешканці квартир № 217 та 234, розташованих в будинку № 5 по пров. Штабному у м. Дніпропетровську та засвідченому директором КП „КЖЕП № 47 Дніпропетровської міської ради 12 серпня 2013 року, останні підтверджують факт того, що [PERSON] не проживає у квартирі № 216 за вказаною адресою з червня 2011 року (а. с. 6). З листа начальника Жовтневого РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області\~за вих. № 41/ЕО-Е-3736 від 07 серпня 2013 року вбачається, що з 2011 року та по теперішній час [PERSON] мешкає у своїй матері [PERSON] за адресою: Казахстан, [ADDRESS] (а. с. 5). \~ З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що відповідач, позивач та донька позивача - [PERSON], на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули 03.10.2005р. у приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: 49049, м. Дніпропетровськ, пров. Штабний, б. 5, кв. 216, права на яку, було зареєстроване 10.11.2005р. (а.с. 68, 81, 90 - 92). В ході\~судового розгляду\~справи було\~встановлено,\~що відповідач\~дійсно з\~червня 2011\~року по\~січень 2017\~року проживав\~за адресою\~мешкання матері\~сторін по\~вул.\~Дулатова б.\~182,\~кв.\~4,\~м.\~Астана,\~Республика Казахстан.\~Згідно пояснень\~матері та\~рідної сестри\~відповідача, [PERSON] доглядав за матірю, за проханням останньої (а.с. 78 79). Право на житло гарантоване людині статтями 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992р. №2482-XII, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю (абз. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач, позивач та донька позивача, [PERSON], на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» набули 03.10.2005р. у приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою: 49049, м. Дніпропетровськ, пров. Штабний, б. 5, кв. 216, права на яку, було зареєстроване 10.11.2005р., а тому норми статей 71 72 ЖК України не регулюють спірні правовідносини, тобто ті що виникли між сторонами, як співвласниками житлового приміщення. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, у відповідача, як співвласника житлового приміщення, наявний весь комплекс прав, наданих законодавством власнику (володіння, користування, розпорядження) квартири, яких він не може бути позбавлений без передбачених законодавством підстав. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999р.). За встановлених обставин, суд вважає за необхідне захистити законні права та інтереси відповідача, як співвласника житлового приміщення, зокрема його право щодо реєстрації місця проживання за місцезнаходженням житла, відповідна частина якого йому належить на праві спільної сумісної власності. Оцінюючи усі\~докази,\~які були\~досліджені судом\~у судовому\~засіданні у\~їх сукупності,\~суд вважає\~за необхідне\~відмовити у\~задоволенні позовних\~вимог [PERSON] Розглядаючи вимоги відповідача в частині стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Відповідно до ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. За ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 2 ст. 84 ЦПК України). Як розяснено у п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014р. № 10 підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на правову допомогу відповідачем надано копії документів: свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю від 04.09.2017р., ордер від 08.06.2018р., договору про надання правової допомоги від 08.06.2018р., додаткової угоди № 1 від 08.06.2018р., додаткової угоди № 2 від 30.10.2018р., акту прийому передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 08.06.2018р., квитанції на оплату отриманої правової допомоги у розмірі 5682 грн. (а.с. 50 51, 81, 97 100). Відповідно до п. 47 вказаної постанови Пленуму, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р. № 4191-VI (в редакції на момент звернення до суду із даним позовом) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні». За встановленого суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON] в цій частині та з позивача підлягають стягненню на користь відповідача витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 5682 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, а відповідач ставить питання про відшкодування йому сплаченого судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення суду у розмірі 352,40 грн. (а.с. 52), суд вважає за необхідне відшкодувати [PERSON] сплачений судовий збір, стягнувши останній з позивача на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved