Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

15 вересня 2017 року до суду з позовною заявою в порядку цивільного судочинства звернулась [PERSON] з вимогою стягнути з УСЗН м. Славутича на її користь 6385,00 гривень, що є розміром збитків в результаті порушення її цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров'я на ЛНА на ЧАЕС по компенсації за шкоду, завдану здоров'ю по щорічній допомозі на оздоровлення за 2014 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-XII, у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року, як інваліду II групи. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у зв'язку з виконанням нею службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1991 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, її здоров'ю завдано ядерну шкоду, внаслідок чого їй встановлено 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується висновком МСЕК від 28 червня 1994 року, профзахворювання пов'язане з роботами ЛНА на ЧАЕС. Їй державою надано законодавчо-визначені права на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням її здоров'я по ЛНА на ЧАЕС згідно її статусу громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення категорія 1 від 13.07.1994 року, безстрокове і діє на всій території України. Відшкодування ядерної шкоди згідно її статусу повинно здійснюватися за правилами цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду із застосуванням ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». ЇЇ право стосується законодавчо-визначеної грошової компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я на роботах по ЛНА на ЧАЕС, яку, зокрема, УСЗН в м.Славутичі, зобов'язано кожен рік виплачувати їй за ушкодження здоров'я як інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Станом на 16.02.2016 року управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило їй щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік за шкоду заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 гривень. Розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, за 2014 рік становить 6385 гривень (6505 гривень ( 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених у грудні 2014 року) - 120 гривень). Відповідачем подано заперечення проти цивільного позову, мотивовані тим, що позивач є інвалідом 2 групи захворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, та відноситься до громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і має посвідчення 1-ої категорії серії [NUMBER]. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» їй передбачені виплати, в тому числі щорічна допомога на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Позивач отримала щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік у жовтні 2014 року в розмірі 120 гривень відповідно до чинного законодавства. В 2015 році позивач зверталася до Славутицького міського суду Київської області з адміністративним позовом до УСЗН Славутицької міської ради Київської області про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання нарахувати і виплатити недоотриману суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік. Так, постановою Славутицького міського суду Київської області від 12.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2015 року у даній справі, яка набрала законної сили, постанову суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних та цивільних справ від 15.10.2015 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] відмовлено. Отже, допомога на оздоровлення за 2014 рік позивачу була виплачена в розмірі 120 гривень правомірно та відповідно до вимог чинного законодавства України. Згідно ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду є оператор ядерної установки (експлуатуюча організація), яким є призначена державою юридична особа, що здійснює діяльність, пов'язану з проектуванням, будівництвом, експлуатацією та зняттям з експлуатації ядерної установки і несе відповідальність за ядерну шкоду. Законодавством не передбачено, що УСЗН може бути суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, до канцелярії суду подала заяву, у якій просила проводити судовий розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, до канцелярії суду подав клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил ст.197 ЦПК не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, оглянувши матеріали адміністративної справи № 377/158/15-а, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, їй встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ № 152056 від 28.06.1994 року. 13 липня 1994 року Київоблдержадміністрацією [PERSON] видано посвідчення громадянки, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1 серія [NUMBER]. З довідки № 04/01-15 від 16.02.2016 року, виданої УСЗН Славутицької міської ради Київської області [PERSON], вбачається, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) щорічна допомога на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради [PERSON] не виплачена. 10 лютого 2015 року до суду звернулась [PERSON] з адміністративним позовом з вимогами про визнання протиправними дій управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області щодо виплати щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 120 грн. та зобов'язання відшкодувати шкоду - компенсацію за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, яка стала інвалідом ІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, нарахувати і виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у базовій редакції у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених законом (справа № 377/158/15-а). Постановою Славутицького міського суду Київської області від 12 березня 2015 року у зазначеній справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У вищевказаній справі суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 120 грн. та відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування шкоди - виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, інваліду ІІ групи, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, названі обставини встановлені рішенням у адміністративній справі між тими ж сторонами, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню у цій справі. Оцінюючи доводи позивача про наявність цивільно-правових підстав для відшкодування відповідачем завданої їй ушкодженням здоров'я шкоди у виді невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 6385 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Як зазначено у частині 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди (пункт 3 частини 2 цієї статті). Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2 цієї статті). За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1). За правилами частини 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а такою витрати, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 3 цієї статті збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1189 Цивільного кодексу України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом. 13 грудня 2001 року Верховною Ради України було прийнято Закон України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» № 2893-III, яким врегульовано відносини щодо цивільної відповідальності за ядерну шкоду, заподіяну ядерним інцидентом, та фінансового забезпечення такої відповідальності. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються норми цивільного, ядерного, цивільно-процесуального та іншого законодавства України (стаття 2 Закону). Відповідно до статті 3 цього Закону відповідальність оператора за ядерну шкоду та підстави її виникнення визначаються відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Статтею 11 Закону України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» передбачено, що Держава забезпечує фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду оператора ядерної установки Чорнобильської АЕС у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення. Згідно зі ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом. В статті 90 цього Закону окреслено сферу його застосування та вказано, що всі вимоги Закону застосовуються щодо будь-якого ядерного інциденту, що може статися на території України, після набрання цим Законом чинності. Таким чином, УСЗН Славутицької міської ради Київської області не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду. Стосовно Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, яку Україна ратифікувала Законом № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року, суд зазначає, що цей міжнародний договір не містить інших правил, ніж, ті, що встановлені внутрішнім актами цивільного законодавства, які регулюють спірні відносини, тому підстав для застосування його положень немає. Відповідно до ч. 8 ст. 73 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом. Таким чином, спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за: 1)пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2)втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3)матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобов'язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Виходячи з наведеного, всю відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, щорічної допомоги на оздоровлення. Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХП у базовій редакції, чинність якої було відновлено в зв'язку з тим, що положення розділу П «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 27.12.2007 року № 107-VІ були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року у справі № 10-рп/2008, яка діяла на час виникнення спірних відносин, щорічна допомога на оздоровлення виплачується, зокрема, в таких розмірах: інвалідам I і II групи - п'ять мінімальних заробітних плат. Згідно ч. 7 цієї статті розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Таким чином вихідним критерієм нарахування спірної виплати за цим законом є мінімальна заробітна плата, розмір якої визначається на момент виплати законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1147 гривень; з 1 грудня - 1218 гривень. Водночас пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» установлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи - 120 гривень. Пунктом 9 розділу 1 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31.07.2014 р. № 1622-VII, який набрав чинності 3 серпня 2014 року, Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено п. 6-7, яким установлено зокрема, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік. Таким чином нормою закону, яка набрала чинності 3 серпня 2014 року, встановлено спеціальні правила застосування у 2014 році, зокрема, ст. 48 зазначеного закону, відповідно до якої при здійсненні передбачених ними виплат застосовуються їх розміри, встановлені Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів всіх рівнів та бюджету Пенсійного фонду, тобто по-іншому врегульовано спірні відносини. Конституційний суд України у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп-2011 у справі № 1-42/2011 за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», згідно якого у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік, визнаючи їх такими, що відповідають Конституції України (конституційними), зазначив, зокрема, про наступне. У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98). Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України. На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів. Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України. У рішеннях від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року № 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року № 1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов'язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Крім того, Конституційний суд у цьому рішенні зазначив, що за Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19); Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції (частина третя статті 113, пункт 10 статті 116, частина перша статті 117). Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним з таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення. У Рішенні від 2 березня 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до пункту 3 статті 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Конституційний Суд України в Рішенні від 20 червня 2001 року № 10-рп/2001 у справі про виплату і доставку пенсій та грошової допомоги вказав, що Основний Закон України закріплює основоположні засади права на державну соціальну допомогу громадянам і відносить до законодавчого регулювання механізм його реалізації. Відповідно до положень законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний захист дітей війни» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України. Таким чином, Верховна Рада України, доповнивши пунктом 4 розділ VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, пункт 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону не суперечить пункту 6 частини першої статті 92, статтям 116, 117 Конституції України. Таким чином у цьому рішенні Конституційний суд України визнав правомірним встановлення Верховною Радою України при прийнятті законів про Державний бюджет України на відповідний рік механізмів реалізації норм та положень інших законів України, якими передбачено розміри соціальних виплат, шляхом надання права Кабінету Міністрів України встановлювати інші розміри цих виплат, виходячи з наявних фінансових ресурсів держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів. Як було зазначено вище, у адміністративній справі № 377/158/15-а між тими ж сторонами і про той же предмет суди встановили правомірність дій відповідача щодо виплати позивачеві щорічної допомоги на оздоровлення за 2014 рік у розмірі 120 гривень та відсутність підстав для покладення на відповідача обов'язку щодо відшкодування шкоди - виплати компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю згідно статусу постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, встановлених базовою редакцією ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Враховуючи зазначене, відповідач при здійсненні своїх управлінських функцій у відносинах з позивачем діяв на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і не порушив своїми діями цивільного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок Чорнобильської катастрофи. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed