Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

16 травня 2017 року до суду звернулась [PERSON] із позовом про стягнення з [PERSON] «ЦГЗК» заборгованості заробітної сплати, середнього заробітку за час затримки виплати. В обґрунтування позову зазначила, що тривалий час з 21.11.1977 року по 31.07.2004 року перебувала із відповідачем у трудових відносинах та звільнилась із підприємства за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Згодом, [PERSON] дізналась про те, що відповідно п.6.1. Галузевої Угоди гірничометалургійного комплексу на 2003 -2004 роки їй при звільненні відповідач повинен був виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати як працівнику, який працював на підприємстві більше ніж 20 років, однак станом на 31.01.2017 року вказана одноразова допомога не нараховувалась та не сплачувалась. На підставі зазначеного позивачка просить суд стягнути з [PERSON] «ЦГЗК» суму невиплаченої заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні та середній заробіток за час затримки її виплати з 01.08.2004 року по 31.10.2017 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в позові та зазначила, що на момент звільнення позивачки діючим на той момент колективним договором на підприємстві не було гарантовано виплату заробітної плати у вигляді одноразової допомоги при звільненні з роботи. Також вважав, що сплинули строки позовної давності, обґрунтовуючи доводи письмовими запереченнями. Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з такого. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових відносинах у наступні періоди часу: - з 21.11.1977 року по 11.08.1981 року - працювала у відділі робочого постачання продавцем та була звільнена за власним бажанням; - з 05.09.1984 року по 31.07.2004 року на Криворізькому центральному гірничо -збагачувальному комбінаті ( з 17.01.1997 року перетворено у ВАТ «ЦГЗК») на фабриці відкомкування машиністом конвеєра , згодом була переведена машиністом на дробільну фабрику, контролером продукції збагачення служби технічного контролю збагачувальної фабрики. 31.07.2004 року [PERSON] була звільнена за ст.38 КЗпП України у звязку із виходом на пенсію про що свідчить запис в трудовій книжці позивачки, яка міститься в матеріалах справи. 01.01.2003 року набрала чинності Галузева угода гірничо - металургійного комплексу (далі Галузева угода), яка була укладена між власниками підприємств , установ, організацій галузі (Підприємств) , уповноважених ними органами в особі Міністерства промислової політики України , Фонду державного майна и України, виробничих обєднань з однієї сторони та ЦК профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України з другої сторони на 2003-2004 роки. Пунктом 1.4, 1.5 Галузева угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обовязковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди. На виконання п.6.1 Галузевої угоди, сторона власника зобов'язалася виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразовудопомогу у порядку, передбаченому колективним договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше тримісячної середньої заробітної плати за наявності стажу від 20 і більше років. За твердженням представника відповідача вимоги [PERSON] є необґрунтованими через той факт, що за змістом колективного договору ПАТ «ЦГЗК» на час звільнення позивачки не було передбачено жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи. На підставі зазначеного представник відповідача вважає що вимоги до власників підприємства, що передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 р.р. не знайшли свого відображення у колективному договорі підприємства, в частині гарантій прав працівників на одноразову допомогу при виході на пенсію залежно від стажу роботи, і тому не були застосовані відповідачем під час звільнення позивача, з приводу чого між сторонами виник спір. Однак, проаналізувавши спірну ситуацію, що виникла між сторонами спору суд вважає за необхідне все ж таки застосувати до спірних правовідносин умови саме Галузевої Угоди на 2003-2004 р.р., виконання якої є обов'язком відповідача, виходячи з такого. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чиним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів. Стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Відповідно до\~ст.97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Госпрозрахункові підприємства відповідно дост.15 Закону України «Про оплату праці»самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників. Отже, вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Галузевою Угодою передбачено обовязок виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу у визначеному розмірі, залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-ХІІпередбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Згідност.16 КЗпП України, умови Колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними тому умови Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді. Також, заперечуючи проти заявленого позову, представник відповідача наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні Колективної угоди, а отже не є її стороною. Із зазначеним запереченням представника відповідача, суд не погоджується, оскільки відповідно до\~Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1998р. №2078 «Про створення Державної акціонерного компанії «Укррудпром», підприємство Центральний гірничо\~збагачувальний комбінат входить до переліку акціонерних товариств, пакети акцій яких залишаються у державній власності відповідно до планів розміщення акцій відкритих акціонерних товариств і передаються до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укррудпром», а тому Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років, що є підставою для отримання нею при звільненні з підприємства у звязку із виходом на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати відповідно до умов Галузевої угоди на 2003 2004 роки. Згідно довідки № 123 від 31.01.2017р. середньомісячна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становила 410 грн. 40 коп., отже при звільненні відповідач у відповідності до вимог Галузевої угоди зобовязанийбув виплатити їй одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 410, 40 х 3 = 1231 грн. 20 коп. Із довідки № 124 від 31.01.2017 року , наданої [PERSON] «ЦГЗК» видно, що на день звільнення [PERSON] з підприємства їй було нараховано та виплачено (перераховано до банку) 342 грн. 99 коп. (заробітна плата за відпрацьований час у липні 2004 року). Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо віднесення одноразової допомоги при звільненні на пенсію до заробітної плати, оскільки це є «іншою заохочувальною виплатою» відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці»до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відносно [PERSON] відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які належать працівникові при звільненні. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними, є такі юридичне значимі обставини як невиплата належних працівникові при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку, а також відсутність спору про розмір виплат (представник відповідача в судовому засіданні не наводив жодного контрагрументу щодо розміру виплат). Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей117,237-1цьогоКодексуроз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Таким чином, станом на день звільнення позивача [PERSON] із займаної посади 31.07.2004 року відповідач [PERSON] «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, передбачену Галузевою угодою, у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно наданого позивачем розрахунку середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги за період з 01.08.2004 року по 31.10.2017 року становить 71\~633 грн. 70 коп. виходячи з такого : У зв'язку з тим, що відповідач у довідці № 123 від 31.01.2017 р. повідомив позивача про те що «так як на підприємстві облік робочого часу проводиться в годинах, розрахована середньгодинна та середньомісячна заробітна плата» тому представник [PERSON] [PERSON] надав суду розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги виходячи з розміру середньогодинної заробітної плати його довірителя позивачки [PERSON] вважаючи його таким, що відповідатиме пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМ України від 8 лютого 1995 p. N100. Розрахувавши його наступним чином : Згідно пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньогодиннон заробітку на число робочих годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньогодинна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих годин за цей період. Відповідно до змісту довідки № 123 від 31.01.2017 р. середньогодинна заробітна плата [PERSON] за два останні місяці перед звільненням становить 2 грн. 70 коп. Розрахунок здійснюється за період часу з 01 серпня 2004 року по 31 жовтня 2017 року і кількість робочих годин затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за вказаний період становить 26531 робочих годин, в тому числі: у 2004 році - 870 робочих годин ( серпень 167годин, вересень 176 годин, жовтень 168 годин, листопад 176 годин, грудень 183 години). у 2005 році 2004 робочих години; у 2006 році 1995 робочих годин; у 2007 році - 2002 робочих години; у 2008 році - 2011 робочих годин; у 2009 році - 2004 робочих години; у 2010 році - 2004 роб. години; у 2011 році 1996 робочих годин;. у 2012 році - 2001роб. година; у 2013 році 2002 роб. години; у 2014 році 2002 роб. години; у 2015 році 1995 роб. годин; у 2016 році 2003 роб. години; у 2017 році 1642 робочі години ( січень 159 год.лютий 160год, березень 175 год, квітень 152 год, травень -159 год. червень -159 год. липень 168 год. серпень175 год, вересень - 168 год, жовтень 167 год. Розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у вигляді одноразової допомоги за період з 01 серпня 2004 року по 31 жовтня 2017 року становить 71633 грн. 70 коп., із розрахунку: 2,70 (грн.) х 26531 (роб. годин) = 71633.7 (грн.). де: 2,70 грн. - розмір середньогодинної зарплати. Так, згідно зі статтею 117 КЗпП України, при відсутності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. \~\~\~\~ Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільненні, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного для після предявлення ним роботодавцем вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст.117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд,що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно дост.233 КЗпПне є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в 2017 році, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право. Окрім того, ч.1ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці\~щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч.2ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннямистатей1,12\~Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2ст.233 КЗпП України, тому доводи представника відповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними. Позивачка відповідно до\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»звільнений від сплати судового збору. Статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved