Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

15 травня 2017 року в до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: надати їй дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів для тимчасового виїзду її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO] за межі України без згоди батька - [PERSON]; надати позивачу дозвіл на тимчасовий з 01.09.2017 року до 01.09.2019 року виїзд за межі України її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO] без згоди та супроводу батька - [PERSON] до Французької Республіки (із обов'язковим перебуванням обох дітей в Україні не менше ніж 120 днів протягом цього терміну); надати дозвіл позивачу на отримання віз для її неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди батька - [PERSON] до Французької Республіки. Вимоги обгрунтовані тим, що від шлюбу у сторін народилися діти: донька - [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу між сторонами відносини не складалися та рішенням суду було визначено місце проживання дітей разом з матір'ю. Крім того, за рішенням суду з батька стягнуті аліменти на утримання дітей. Пізніше позивач познайомилась з громадянином Франції - [PERSON] та через деякий час вони зареєстрували шлюб. Чоловік є забезпеченою людиною та має гарні стосунки з дітьми. Позивачка зазначає, що вона ніколи не перешкоджала спілкуванню дітей з батьком. З України до Французької Республіки діти виїхали 14.07.2016 року у супроводі своєї матері. У 2016 році діти були зараховані до навчальних закладів Франції та навчаються успішно. Вільно володіють французькою мовою. Так як термін тимчасового виїзду дітей за межі України спливає 31.08.2017 року Позивачка через свого представника звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України з 01.09.2017 року по 01.09.2019 року, однак заява залишилась без відповіді. Як зазначає позивач, в інтересах дітей, для можливості їх проживання та навчання на території Французької Руспубліки, вона звертається до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що він не має можливості спілкуватися з дітьми та з'ясувати умови їх проживання. Позивач не зверталась до з проханням надати дозвіл на виїзд дітей, а те звернення, яке надійшло до нього він не вважає зверненням позивача, оскільки воно надійшло від невідомої особи на яке він не зобов'язаний був якимось чином відреагувати. Крім того відповідач пояснив, що якби він поспілкувався з дітьми і вони виявили щире бажання проживати з матір'ю у Франції, тоді він відразу надав дозвіл на виїзд. Представник третьої особи в судовому засіданні не підтримала заявлених вимог та просила відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що батько позбавлений можливості спілкуватися з дітьми, а тому оскільки порушуються його права, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши представника позивача, відповідача, представника третьої особи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.09.2001 року по 03.04.2013 року. Від шлюбу у сторін народилися діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 27.03.2015 року визначено місце проживання дітей разом з матір'ю. Як вбачається, рішенням суду не встановлено конкретне місце проживання дітей. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.03.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі ? частини доходів [PERSON] на утримання дітей, починаючи з 16.12.2014 року до досягнення [PERSON] повноліття. В частині стягнення додаткових витрат відмовлено в задоволенні позовних вимог. Проте рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03.06.2015 року в частині відмовлених вимог скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення додаткових витрат в розмірі 16 022,74 грн. 26.09.2015 року [PERSON] (дошлюбне прізвище позивача) та [PERSON] зареєстрували шлюб у м.Безьє Французька Республіка. Як пояснив представник позивача, діти виїхали з матір'ю до Французької Республіки 14.07.2016 року та на даний час там проживають. 13.03.2017 року адвокат [PERSON] направив заяву [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та віз, а також виїзд дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за межі України. В заяві зазначено, що нотаріально посвідчена згода необхідна для можливості продовження дітям навчатися у школах Франції, де вони зараз навчаються та можливості проживати однією сім'єю з матір'ю та її чоловіком. Додатком до вказаної заяви була заява доньки [PERSON] Будь-яких доказів, що [PERSON] представляє інтереси [PERSON] не було додано до заяви. Відповідач в судовому засіданні не заперечував, що він дійсно отримував зазначену заяву. Проте, як він пояснив, він навіть не відреагував на такий лист, оскільки йому не було зрозуміло хто звернувся до нього з таким проханням. В судовому засіданні встановлено, що позивач на даний час постійно проживає на території Французької Республіки та має посвідку на постійне проживання. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] навчається в Ліцеї Анрі ІV Безьє; [PERSON] навчається в Школі «Пік Ла Салль». Шевченківська районна в м.Києві державна адміністрація розглянула позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїзних документів та виїзд дітей за межі України без згоди батька на власному засіданні та 13.07.2017 року за №109/05/40-6028 надала висновок згідно з яким не підтримує заявлені вимоги на тій підставі, що порушуються права батька та дітей на їх спілкування, оскільки протягом останнього року діти проживали за кордоном, батько з ними не мав можливості спілкуватися. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, яка набрала чинності для України 27.09.91, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК України). Згідно зі ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина. Відповідно до ч.3 ст.313 Цивільного кодексу фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Стаття 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» передбачає можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Зазначений правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 12.04.2017 року справа 6-15цс17. Під час розгляду справи суду не надано доказів щодо умов проживання дітей (акт обстеження умов проживання), не доведено суду бажання дітей щодо виїзду до Французької Республіки, перебування на її території та проживання. Отже, оскільки чинним законодавством не передбачено надання можливості на виїзд дітей без визначення певного часового періоду, заявлені вимоги не є можливістю надати дозвіл на одноразовий виїзд дітей, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed