Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

15 лютого 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною позовною заявою про стягнення боргу з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що 29.08.2018 року між позивачем та [PERSON] в простій письмовій формі було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у сумі 90000 грн. та зобов`язався повернути готівкою в строк до 01.12.2018 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором 29.08.2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки №12/2018, відповідно до умов якого останній поручається перед позивачем за виконання обов`язків [PERSON] за договором позики від 29.08.2018 року в розмірі 1000 грн. У зв`язку з тим, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, на телефонні дзвінки не реагує, зустрічі уникає, позику не повернув, а тому позивач змушений звернутися до із позовом до суду. На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у позовній заяві, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 94560,00 грн., яка складається з: 91627,00 грн. - суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення; 303,00 грн. - три відсотки річних за прострочення грошового зобов`язання; 3639,45 грн. - проценти за обліковою ставкою Національного банку України; стягнути з [PERSON] 1000,00 грн. за договором поруки; стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 25 лютого 2019 року зазначена цивільна справа прийнята до провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі (а.с.19-20). У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, у якій просив про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи, відзиви на позовну заяву до суду не надходив. [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 13 травня 2019 року постановлено про заочний розгляд справи за відсутності відповідачів, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наданих доказів. Фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено що, 29.08.2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено в простій письмовій формі договір позики, згідно з яким [PERSON] позичив (передав), а [PERSON] прийняв грошові грошові кошти в сумі 90000 грн., що в еквіваленті становить 3200 доларів США, строком на 3 (три) місяці по 01.12.2018 року, при цьому сторони домовилися про те, що при поверненні грошових коштів їх сума повинна складати не менше 3200 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути готівкою. Повернення грошей сторони обумовили за адресою: [ADDRESS] або за новим місцем проживання позикодавця. Згідно з п.3, п.4 вказаного договору передбачено, що коли позичальник не поверне позичені гроші в сумі, зазначеній у п.1 цього договору, у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (а.с.4). Крім того, відповідно до пункту 5 даний договір позики є безвідсотковим. Гроші в сумі 90000 грн. по даному договору в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] (пункт 8 договору). Також 29.08.2018 року між позивачем [PERSON] (кредитором) та відповідачем [PERSON] (поручителем) було укладено договір поруки №12/2018, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов`язку [PERSON] (боржником) щодо виконання зобов`язання за договором позики від 29 серпня 2018 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1000,00 грн. У випадку порушення боржником обов`язку за основним зобов`язанням, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно з п.3 договору поруки поручитель зобов`язаний у разі порушення боржником зобов`язання за основним договором самостійно виконати зазначений обов`язок боржника перед кредитором на підставі письмової вимоги кредитора в строк 2-х банківських днів шляхом передачі грошових коштів в розмірі, передбаченому п.1.1 цього договору (а.с.5). Відповідачі своїх зобов`язань за договорами позики та поруки не виконали, грошові кошти позивачу не повернуті. У зв`язку з цим, 12.12.2018 року позивачем направлено [PERSON] вимогу щодо сплати грошового зобов`язання за вищевказаним договором позики, яке в строк до 01.12.2018 року не було виконано останнім (а.с.12, 13, 14, 15). Однак, відповіді на вказану вимогу позивач не отримав. Підтвердження сплати позики частково або повністю протягом встановленого договором строку або після його спливу, чи факту виконання грошового зобов`язання перед позивачем у інший спосіб відповідачем не надано, доводів позивача відповідачами у встановленому порядку не спростовано та не надано жодних доказів на спростування всіх обставин, на які посилається позивач. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики надається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, наш посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до Постанови Верховного Суду України у справі № 6-63-цс 13 від 18 вересня 2013 року договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З положень ст.525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Статтею 530 ч.2 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом статей 524 та 533 ЦК України, грошовим є зобов`язання, яке виражається грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно достатей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно дост. 1048 цього Кодексу. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15). Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з частиною другою статті 79 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Позивачем доведено наявність у відповідача [PERSON] перед позивачем грошового зобов`язання за договором позики у сумі 94560,00 грн., що складається з 91627,00 грн. - суми основного з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення; 303,00 грн. - 3% річних, а також 3639,45 грн. - процентів за обліковою ставкою Національного банку України, що обґрунтовано підтверджується відповідними письмовими доказами, які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України можуть підтвердити обставини, на які він посилається. Крім того, у зв`язку з невиконанням основного зобов`язання [PERSON] , на поручителя [PERSON] , який поручився перед кредитором [PERSON] за виконання обов`язку боржника за договором позики від 29.08.2018 року, покладена солідарна відповідальність в розмірі 1000,00 грн., яку позивач також просить застосувати до вказаної особи та стягнути вказані кошти. Відповідачем жодних доказів як на підставу своїх заперечень до суду надано не було. Від повернення коштів в добровільному порядку за договором позики відповідач ухиляється. Тому є підстави для стягнення з відповідача вказаної позивачем заборгованості. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку за договором або для зменшення розміру зобов`язання в даному випадку у судовому засіданні не встановлено. Перевіривши наданий в позовній заяві розрахунок, суд погоджується з ним та зазначає, що загальна сума заборгованості становить 94560,00 грн., яка підтверджена під час розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Аналогічного висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалах від 17 жовтня 2012 року у справі № 6- 20441св12 та від 03 жовтня 2012 року у справі № 6-20919св 12, а також Верховний суд України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. При вирішенні питання про розмір і валюту грошового зобов`язання, суд виходить з того, що грошові зобов`язання в Україні (між громадянами) мають виконуватись у національній валюті. Тому грошове зобов`язання відповідача у рішенні має бути визначене у національній валюті - гривні. Разом з тим, визначений еквівалент іноземної валюти - долар США, не суперечить вимогам чинного законодавства. Тому розмір грошового зобов`язання повинен бути визначений у гривні за офіційним курсом НБУ. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позивачем доведені обставини, на які він посилається, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За таких обставин, суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати, понесені ним при подачі позову до суду, які складаються із судового збору у розмірі 955,60 грн., виходячи із ціни позову, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: approved