Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

16.03.2016 року [PERSON] звернулась з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO]. На час розгляду справи сторони в шлюбі не перебувають, проживають окремо, мають складні стосунки. Позивач стверджувала, що відповідач категорично відмовився як батько надати їй згоду на тимчасовий виїзд дітей за межі України в період літніх канікул 2016 року, діти були позбавлені літнього відпочинку за межами держави, позивач не змогла оформити документи, необхідні для тимчасового виїзду дітей за кордон, в звязку із чим вимушена була звернутися до суду. Іншого способу відновлення порушеного права немає. Враховуючи, що справа певний час розглядалась судом, період літніх канікул 2016 року фактично сплив, що у разі задоволення позову судом виключає виконання судового рішення, [PERSON], просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України у її супроводі без дозволу відповідача на період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року до Республіки Болгарії, дозволити оформлювати документи необхідні для тимчасового виїзду дітей за кордон. Метою поїздки позивач визначила відпочинок та оздоровлення дітей. Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач в останнє судове засідання не зявився, повідомлений судом про розгляд справи, в процесі розгляду справи позов не визнав. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] послався на те, що спір між сторонами відсутній, оскільки позивач не отримала у нього відмови у наданні згоди на виїзд дітей за кордон, інтересам малолітнього [PERSON] закордонна подорож за станом здоровя не відповідає. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради вважав, що позов підлягає задоволенню, інтересам дітей не суперечить. Дослідивши обставини справи, докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 20.04.2001 року по 21.05.2008 року сторони перебували у шлюбі (свідоцтво про шлюб Відділу РАЦС Київського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №258, свідоцтво про розірвання шлюбу Першого відділу реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №203). Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON]. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвами про народження дітей Відділу РАЦС Київського районного управління юстиції м.Одеси, актовий запис №1010, Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 8694. На час розгляду справи сторони проживають окремо. Діти проживають разом із [PERSON] Стосунки між сторонами не склалися, є неприязними. Відповідно до норм Конвенції про права дитини батьки зобовязанні піклуватися про духовний та моральний розвиток дитини, поважати дитину. При цьому, повага до дитини має базуватися на визнанні незаперечної істини: дитина це маленька людина, зі своїм внутрішнім світом, своїми уподобаннями, своїми бажаннями та потребами. Повага до дитини це повага її прав, визначених Конвенцією про права дитини та іншими законодавчими актами. Відповідно до 2 принципу Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами повинні бути надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б йому розвиватися фізично, розумово, морально та духовно. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Зазначене узгоджується із Законом України «Про охорону дитинства», за яким батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей поважити гідність дитини, готувати її до самостійного життя і праці. Розірвання шлюбу між батьками відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Як встановлено психологічними дослідженнями люди, які подорожують відчувають себе більш щасливими і впевненими в собі, вони більш спокійні і стримані. Діти, які подорожують з раннього віку, більш відкриті, у них менше комплексів, вони товариські, більше знають і охоче діляться своїми знаннями з однолітками. Буваючи в різних країнах і в різних кліматичних зонах, людина стає витривалішою психологічно і фізично. За ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Зазначене узгоджується із п. 4-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, за якими виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Так, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлений певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або за дозволом суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом встановлено, що позивач має намір влаштувати своїм синам тимчасовий відпочинок в період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року в Республіці Болгарія. Передбачена законом згода батька дітей на такий виїзд відповідачем [PERSON] не надана. Вказані обставини відповідач в процесі розгляду справи, однак, не визнав, стверджуючи, що спір між сторонами відсутній, оскільки позивач не отримала у нього письмової відмови у наданні такої згоди на виїзд дітей. Суд не погоджується з такими доводами [PERSON], оскільки обовязковий досудовий порядок вирішення спору шляхом отримання у відповідача письмової відмови між фізичними особами законом не передбачений, відповідач брав участь у судових засіданнях, однак, протягом розгляду справи своєї згоди на виїзд дітей не надав, що свідчить про наявність не врегульованого спору між сторонами. Обставини відмови відповідача від надання дозволу на виїзд за межі України дітей підтверджується також і поясненнями [PERSON], думка якого була зясована судом в порядку ч.1 ст. 27-1 ЦПК України в судовому засіданні в присутності представника Служби у справах дітей Одеської міської Ради. Крім того, [PERSON] просив суд позов задовольнити, оскільки такий виїзд сприятиме розширенню його кругозору, культурному, духовному розвитку, вважав, що причиною спору є конфліктні стосунки між батьками. Представник Служби у справах дітей Одеської міської Ради вважала, що підстави для відмови у позові відсутні, доказів на підтвердження невідповідності поїздки інтересам дітей немає. Вирішуючи спір, суд не погоджується із доводами відповідача про невідповідність закордонної подорожі за станом здоровя інтересам малолітнього [PERSON]. Так, на підтвердження стану здоровя [PERSON] відповідачем була надана довідка діагностичної лабораторії від 12.05.2016 року на пробу Швахмана. Суд враховує, що сам по собі Синдром Швахмана є складним генетичним захворюванням. Водночас, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у дитини такого діагнозу відповідачем в порядку ст. 60 ЦПК України, за якою сторона зобовязана довести обставини, на які посилається в обґрунтування своїх заперечень не надано. На наявність такого діагнозу відповідач в процесі розгляду справи не посилався, як і не заявляв жодних клопотань про витребування доказів на підтвердження стану здоровя малолітнього [PERSON] чи іншої невідповідності виїзду дітей за кордон їх інтересам. Доказування відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення не суперечить їх інтересам, сприятиме розширенню кругозору, культурному, духовному розвитку, збагаченню внутрішнього світу, зміцненню особистісних якостей, фізичного та психічного здоровя. Виняткові обставини, за яких малолітній [PERSON] може на час поїздки бути розлучений зі своєю матірю відсутні. Вирішуючи спір, суд враховує також, що позивач має бажання та можливість забезпечити виїзд дітей за кордон, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22.04.2016 року про відкриття на ім'я [PERSON] депозитного рахунку на суму 5 000,44 дол.США., отриманою нею матеріальною допомогою від відповідача на утримання синів за рішенням суду від 14.12.2015 року про стягнення аліментів. Сам відповідач визнав, що матеріально допомагає синам, належно виконуючи свій обовязок батька, матеріальні потреби дітей належно забезпечені, зокрема, і за його рахунок. Крім того, судом встановлено, що виїзд дітей за кордон не порушує і прав батька, який проживає в одному населеному пункті з синами, має можливість спілкуватися з ними, а відповідно і знати куди, з ким, на який термін, яким транспортом та з якою метою вони їдуть за межі України. Так, встановивши порушене право позивача та, задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про наданнядозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України у її супроводі без згоди батька на період з 01.06.2017 року по 31.08.2017 року до Республіки Болгарії, суд виходячи із обовязковості та фактичної можливості виконання судового рішення, вважає можливим задоволення вимог позивач про надання дозволу на оформлення документами, що дають право на виїзд з України, оскільки необхідність останніх передбачена статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Судовий збір підлягає стягненню з відповідача в порядку ч.1 ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved