Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

16 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 вересня 1998 року між ним та Очаківським районним споживчим товариством було укладено договір купівлі-продажу магазину, складського приміщення та погребу, що розташовані по [ADDRESS]. Він за власний рахунок відремонтував приміщення та переобладнав у житловий будинок, для обслуговування якого Рівненською сільською радою йому було видано державний акт на право приватної власності на землю, а також присвоєно окрему адресу: [ADDRESS]. Звернувшись у серпні 2014 року до державного реєстратора, він одержав усну відмову у проведенні державної реєстрації права власності на спірний будинок через відсутність нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. Посилаючись на викладене, просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок. В судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені вимоги. Представник відповідача - Рівненської сільської ради Очаківського району Миколаївської області - в судове засідання не з'явився, відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що позов визнає частково, а саме: не заперечує проти визнання права власності за позивачем на нежитлову споруду, однак не визнає право власності останнього на житловий будинок, оскільки цільове призначення даної споруди не було змінено. Представник відповідача - Очаківського районного споживчого товариства - до суду не з'явився. В минулому судовому засіданні представник відповідача позов визнав повністю. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 23 вересня 1998 року між позивачем [PERSON] та Очаківським районним споживчим товариством укладено договір купівлі-продажу магазину, складського приміщення та погребу, що розташовані по [ADDRESS], який було зареєстровано товарною біржею «Сангай» за № 15, що підтверджується копією цього письмового договору (а. с. 6). Під час укладення угоди сторони дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією, що визнається всіма особами, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК України (1963 р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивач після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вказана вище угода є дійсною. За таких обставин, внаслідок укладення договору купівлі-продажу, 23 вересня 1998 року у позивача виникло право власності на нежитлову будівлю. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, що передбачає юридичну можливість власника панувати над ним, здійснювати щодо нього свою волю, використовувати корисні якості майна та можливість встановлювати, змінювати, припиняти його юридичну долю. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Реалізуючи свої повноваження власника, позивач відремонтував належну йому нежитлову будівлю та переобладнав її у житловий будинок. Посилання відповідача - Рівненської сільської ради на те, що спірна будівля не набула статусу житлового будинку, судом не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами справи та нормами законодавства, що було чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Так, рішенням Рівненської сільської ради № 10 від 30 жовтня 1998 року позивачеві було передано у приватну власність безкоштовно земельну ділянку загальною площею 0,18 га в провулку між вулицями Садова і Нова в с. Рівне (а. с. 7), на підставі чого 22 вересня 1999 року [PERSON] було видано державний акт на право приватної власності на землю (а. с. 8); при цьому в якості цільового призначення земельної ділянки вказано обслуговування саме жилого будинку. В подальшому рішенням виконавчого комітету Рівненської сільської ради № 71 від 21 липня 2005 року «Про затвердження назв вулиць, нумерації будинків та земельних ділянок» (а. с. 9) спірній будівлі присвоєно окрему адресу: [ADDRESS]. Наказом № 91 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року було надано можливість за спрощеною процедурою прийняти в експлуатацію закінчені будівництвом індивідуальні житлові будинки, збудовані до 31 грудня 2009 року без дозволу на виконання будівельних робіт, і документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 15 серпня 2014 року на ім'я позивача Миколаївським ММБТІ було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11-15), який складається з житлового будинку «А-1» (рік побудови - 1978), з прилеглими до нього господарськими і побутовими будівлями та спорудами - гараж «Б», сарай «В», погріб з шиєю «Г», сарай «Д», навіс «Е», вбиральня «Ж», споруди № 1, І , побудовані в 1978 та 1990 роках. Викладене також підтверджується інвентарною справою на вказаний будинок, наданою на запит суду, і копію якої долучено до матеріалів справи (а. с. 38-47). При вирішенні даного спору судом також беруться до уваги положення п. 4 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими встановлено, що права на нерухоме майно, які виникли до 01 липня 2004 року, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Чинне на момент виникнення у [PERSON] права власності законодавство такої реєстрації зазначеного будинку не передбачало. Аналізуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивач своїми силами і за власні кошти виконав ремонтні роботи та переобладнав належне йому нежитлове приміщення, ця реконструкція не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вважає можливим визнати за позивачем право власності на спірний житловий будинок. Також суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивача, за клопотанням останнього. На підставі викладеного,

Outcome: approved