Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

16 січня 2020 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом. 22 січня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на малолітніх дітей, посилаючись на те, що від шлюбу із відповідачем вони мають спільних малолітніх дітей, доньку [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. 17.06.2013 року рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області шлюб між відповідачем та позивачем був розірваний. Після розлучення, як стверджує позивач, відповідач не допомагає утримувати дітей, сторони не бачаться та позивачу не відоме теперішнє місце мешкання відповідача. Так як відповідач не виконує свій обов`язок з утримання дітей належним чином, всі витрати на утримання дітей лягли на позивача. У зв`язку із вищезазначеним, оскільки виникла необхідність в упорядкуванні аліментних відносин між сторонами шляхом винесення судового рішення, позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з моменту звернення до суду, до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла заява, в якій вона просила розгляд справи провести у її відсутність, на задоволенні позову наполягає /а.с.21/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідачу судом направлялася судова повістка про день та час розгляду справи на адресу його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України та на адресу його фактичного місця проживання зазначеного позивачем у позовній заяві, однак до суду повернулися конверти з довідкою Укрпошти: «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.19-20/. При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини його неявки неповажними і тому судове засідання відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України проведено у відсутність відповідача. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Сторони мають малолітніх дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , і, згідно наданих копій свідоцтв про народження дітей, відповідач є батьком дітей /а.с.6-10/. Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 17.06.2013 року шлюб, зареєстрований 05 листопада 2005 року Цеханівською сільською радою Красноокнянського району Одеською області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , - розірвано /а.с.5/. Діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні /а.с.11/. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 180 СК України, передбачено батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Із роз`яснень, які містяться в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Таким чином, судом встановлено що між позивачем та відповідачем домовленості щодо утримання їх неповнолітнього сина не досягнуто. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч.1 ст.183 СК, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Ч.2 ст.183 СК України встановлено, що якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до ч.3. ст.183 СК України, якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України, має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як зазначено в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Крім того, при стягненні аліментів за іншою процесуальною процедурою (видачі судового наказу), відповідно до ч.5 ст.183 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Таким чином, законодавець за аналогічними правовідносинами визначив частину заробітку платника аліментів із розрахунку на трьох і більше дітей. При цьому, доказів того, що відповідач не працює і не має постійного заробітку або докази щодо неможливості сплати аліментів у розмірі, в якому просить стягувати позивач, відповідач, в порушення ст.81 ЦПК України, не надав. Таким чином, враховуючи що законодавством передбачене стягнення аліментів у розмірі на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів в порядку наказного провадження, виходячи із аналогії закону та враховуючи, що позивач подала позов про стягнення аліментів на п`ятьох дітей, а відповідачем до суду не подано доказів щодо неможливості сплати аліментів у розмірі, в якому просить стягувати позивач, суд вважає, що стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку відповідача (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину буде належним для забезпечення гармонійного всебічного розвитку дітей. З урахуванням вищевикладеного, з метою забезпечення дотримання прав та інтересів дітей, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги обгрунтовані, у зв`язку з чим підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Крім того, позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому згідно із ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.

Outcome: approved