Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

17.05.2018 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на Ѕ частину квартири до відповідача [PERSON] 04.07.2018 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05.07.2018 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального провадження в підготовче судове засіданні на 11.10.2018 року. 11.10.2018 року закінчене підготовче судове засідання. Справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.12.2018 року. 06.12.2018 року розгляд справи відкладений за клопотанням позивача. Справу призначено до розгляду на 12.02.2019 року. 12.02.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 10.04.2019 року 10.04.2019 року в судовому засіданні оголошено перерву. Справу призначено до розгляду на 07.08.2019 року. 07.08.2019 року розгляд справи відкладений в зв`язку з неявкою учасників розгляду справи. Справу призначено до розгляду на 09.10.2019 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 09.10.2019 року оголошено вступну та резолютивну частину рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та відповідача з 1999 року по 2015 рік, визнати спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] . Визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: з 1999 року по 2015 рік вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з в відповідачем у справі. В період спільного проживання в них народився син - [PERSON] , [INFO] . У період спільного проживання у 2004 році ними було придбане нерухоме майно. А саме: квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу. Покупцем квартири за укладеним договором виступав відповідач. В подальшому їх життя не склалось і вони припинили спільне проживання. Відповідач не приймає участі в утриманні квартири. обов`язки по утриманню квартири покладені лише на неї Проте вона не може розпорядитись квартирою, оскільки є лише колишньою співмешканкою відповідача. Згоди щодо розподілу даної квартири в добровільному порядку між ними не досягнуто, що і стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач і представник позивача позовні вимоги підтримали за доводами, викладеними в позовній заяві. Також позивач пояснила, що вона познайомилась з відповідачем в м. Москва. Вони разом працювали по найму в одній сім`ї: вона - домашньою робітницею, відповідач - завідувачем господарством. В 1999 році в них народилась дитина, яка невдовзі померла. Під час роботи вони почали збирати кошти на придбання квартири. В 2003 році в них була вже сума необхідна для придбання квартири. В місті Верхньодніпровську в них були родичі, які повідомили, що продається квартира. Так як їх разом не відпустили оглянути і купити цю квартиру, відповідач поїхав сам. Подивився квартиру, яка йому сподобалась. І вони купили дану квартиру. Потім в 2004 році відповідач зірвав позвоночник і вони змушенні були відмовитись від роботи в Москві, оскільки їх роботодавцям потрібна була для подальшої роботи лише сімейна пара. Вони переїхали у придбану квартиру в м. Верхньодніпровськ . При цьому гроші на квартиру вони назбирали самі. Оскільки одну заробітну плату витрачали на життя. А іншу складали на придбання квартири. Коли вони переїхали до м. Верхньодніпровська, в них була скуплена побутова техніка, меблі, які спочатку були розташовані в коробках в будинку її батька. Потім вони зробили ремонт в квартирі і там проживали. В подальшому відносини між ними почали погіршуватись, вони то сварились, то мирились і проживали разом. Потім відповідач почав створювати перешкоди їй в користуванні квартирою, влаштовувати скандали, що негативно позначалось на їх дитині, і коли відповідач приїздив, вони змушені були тікати з квартири. Деякий час вони намагались вирішити питання розподілу даної квартири мирним шляхом, продавши її та розділивши кошти. Проте відповідач в кожний свій приїзд пошкоджував і руйнував квартиру, що навіть ті покупці, які згодні були купити їх квартиру відмовились від її купівлі. Відповідач заперечує її право на дану квартиру. Змушує йти проживати до її родичів. Тому вона просить задовольнити позовні вимоги, оскільки квартира була придбана ними у шлюбі і вона захищає свої інтереси і інтереси їх дитини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти встановлення факту спільного проживання. Проти розподілу квартири заперечував посилаючись на те, що квартира була придбана за особисті кошти його довірителя. Так як мати його довірителя продала квартиру в м. Єревані і дала грошові кошти як на перший внесок за квартиру так і на наступний. Крім того шлюбні відносини сторони припини в 2014 році, тому позивач пропустила строк позовної давності для подання позову про розподіл квартири, заява про застосування якого ним подана до суду. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України - суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; Як зазначено позивачем вона перебувала у фактичних шлюбних в відносинах з відповідачем з 1999 року по 2015 рік. Даний факт визнаний представником відповідача, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає так як суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання. Крім того факт проживання сторін без реєстрації шлюбу підтверджується наданим позивачем доказами, а саме: копією свідоцтва про народження дитини [PERSON] , який народився [INFO] і в свідоцтві про народження дитини батьками записані сторони. Копією свідоцтва про смерть [PERSON] , яка народилась [INFO] і померла [INFO] . Наданими суду фотознімками, на яких сторони зображені разом та в колі своїх рідних. Таким чином факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1999 року по 2015 рік знайшов своє підтвердження як наданими суду доказами, так і визнанням його представником відповідача. Також судом встановлено, що в період спільного проживання сторони купили квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 16 березня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусам Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Листопад О.М., і зареєстрованого в реєстрі за № 481. Покупцем квартири за даним договором був відповідач, [PERSON] . Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 74 СК України - Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З наведеного вище встановлено, що на час придбання спірної квартири сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і за твердженнями сторін не перебували в жодному іншому зареєстрованому шлюбі. Тому придбана ним квартира є спільною сумісною власністю сторін і на неї поширюються положення, що регулюють правовідносини спільної сумісної власності подружжя. Так як письмово договору між сторонами стосовного іншого режиму придбаного майна не укладалось. Відповідно до ч.1,2 ст. 60 СК України - Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1. 3 ст. 61 СК України - Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача посилається на те. що спірна квартира придбана на особисті кошти відповідача, тому не є об`єктом спільної сумісної власності. Відповідно до п .3 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто . Представник відповідача посилається на те, що мати відповідача продала квартиру в м . Єреван і надала відповідачеві кошти на придбання спірної квартири, як на перший внесок так і на наступний. Але суд не погоджується яз даними твердженнями представника відповідача, оскільки спірна квартира була придбана сторонами за договором купівлі продажу від 16.03.2004 року, а мати відповідача продала належну їй квартиру в м. Єреван лише 24.06.2004 року. Тобто вже після придбання сторонами спірної квартири. В договорі купівлі продажу спірної квартири дійсно зазначається, що оплата здійснюється двома внесками: 10600 грн., які сплачені до підписання договору, і на даний час мати відповідача належну їй квартиру ще не продала, а будь-яких інших доказів, які б підтвердили надання відповідачі його матір`ю коштів на придбання квартири суду не надано. Другий внесок за квартиру в сумі 10600 грн., покупець зобов`язувався сплати до 15.10.2004 року. На той час мати відповідача вже продала належну їй квартиру, але будь-яких доказів того, що вона надала відповідачеві кошти на сплату другого внеску за квартиру суду не надано. Крім того мати відповідача не заявила свої вимоги на спірну квартиру, як на таку, що придбана на її кошти. За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України - Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України - У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі, якщо подружжя не вирішили питання щодо придбання частки неподільної речі одним з них, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та вважає за потрібне визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірної квартири, припинивши право спільної сумісної власності на неї. Оскільки визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку її розподілу лише за позивачкою призведе до невизначеності частки іншого співвласника у даному майні подружжя. Прохаючи відмовити у задоволенні позовних вимог представник відповідача подав заяву про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин посилаючись на те, що спільне проживання між сторонами припинене в 2014 році і позивач подаючи даний позов пропустила строк позовної давності, яку він просить застосувати. Відповідно до ч.2 ст. 72 СК України - До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, по - перше, представник відповідача посилається на те, що сторони припинили спільне проживання в 2014 році, але визнав позовні вимоги в частині спільного проживання сторін з 1999 року по 2015 рік. По - друге, строк позовної давності до вимоги про поділ майна відраховується не з дати розірвання шлюбу (припинення спільного проживання) , а від дня коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Будь-яких доказів того, що позивач дізналась про порушення права власності в 2014 році чи навіть в 2015 році, відповідачем не надано. В свою чергу позивач посилається на те, що хоч між нею і відповідачем існує спір з приводу квартири, але остання проживає в даній квартирі, за відсутності відповідача, також позивач зазначила, що вона з відповідачем намагались вирішити спір мирним шляхом, продавши зазначену квартиру, і лише після того, як відповідач почав вчиняти дії по пошкодженню квартири, спір між сторонами набув свого загострення і мав наслідком звернення позивачки з даним позовом до суду. Крім того позивачем надані квитанції на оплату комунальних послуг у спірній квартирі, які датуються в тому числі і 2017 роком, і хоч в даних квитанціях платником зазначений [PERSON] , але враховуючи той факт, що квитанції надані позивачем і представник відповідача будь-яких заперечень з приводу оплати за комунальні послуги позивачем не надав, також не пояснив суду яким чином ці квитанції опинились у позивачки, при наявності спору між сторонами, суд приходить до висновку, що ще в 2017 році позивачка користувалась спірною квартирою, оплачувала комунальні послуги і на той час порушення її прав не відбувалось. За даних обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин і відмови у задоволенні позовних вимог за даною обставиною, оскільки представник відповідача не довів належними та допустимими доказами, що порушення права позивача стосовно спірної квартири відбулось саме в 2014 році і при поданні позову позивачем вже сплив строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог, за даних обставин з відповідач на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 352 грн. 40 коп.. за вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сплачений судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., покладається на позивача відповідно до вартості майна, на яке за нею визнане право власності, а з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. , відповідно до вартості майна, на яке за ним визнане право власності в порядку поділу спільного сумісного майна.

Outcome: approved