Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

15.04.2019 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: [PERSON] , приватний нотаріус Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк Світлана Анатоліївна про визнання недійсними договорів дарування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він [PERSON] є людиною похилого віку, як і його дружина - [PERSON] , вони часто хворіють та потребують постійного стороннього догляду. Зазначає, що його племінник - [PERSON] запропонував йому укласти договір, за умовами якого відповідач повинен був надавати йому та його дружині, до їхньої смерті допомогу по забезпеченню харчуванням, грошовою допомогою, утриманням їхнього будинковолодіння та належної їм земельної ділянки у належному стані, а він мав передати у власність відповідача будинковолодіння та земельну ділянку. Вказує, що порадившись з дружиною, він вирішив прийняти пропозицію племінника та укласти договір довічного утримання, однак, 22.03.2018 року між ним та відповідачем, як з`ясувалося нещодавно, були укладені договори дарування: належного йому на праві власності житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та належної йому на праві власності земельної ділянки площею 0,2500га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк Світланою Анатоліївною та зареєстровано за № [ADDRESS] та № [ADDRESS] . Зазначає, що в той же день за відповідачем було зареєстровано право власності на вищевказаний будинок та земельну ділянку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Проте, вказує, що він вважав, що 22.03.2018 року між ним та відповідачем були укладені договори довічного утримання, оскільки будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла та земельної ділянки він не мав наміру укладати. В день укладення договорів він погано себе почував, і хоча з текстом договорів його було ознайомлено, він помилявся щодо обставин, які мають значення, а саме: щодо природи договорів, прав та обов`язків його та відповідача, оскільки мав на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого вважає що спірні договори дарування слід визнати недійсними. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 22 березня 2018 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк Світланою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 320 та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді відновлення майнових прав позивача; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,2500 га., цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] укладений 22 березня 2018 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк Світланою Анатоліївною та зареєстрований в реєстрі за 321, та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді відновлення майнових прав позивача. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати в справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але від його представника [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій він просить розгляд справи проводити у його та позивача відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, але був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності до суду не надав. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду в якій просила розгляд справи проводити у її відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк С.А. в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутності. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані, не суперечать законодавству, та підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Судом встановлено, що 22.03.2018 року між позивачем та відповідачем були укладені договори дарування: житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,2500га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями відповідних договорів наданих до матеріалів справи. Вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Мартинюк Світланою Анатоліївною та зареєстровано в реєстрі за № 320 та № 321. Також судом встановлено, що в той же день за відповідачем було зареєстровано право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, та земельну дялянку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В свою чергу, позивач при зверненні до суду не погоджується із вищенаведеним, посилаючись на те, що він вважав, що 22.03.2018 року між ним та відповідачем були укладені договори довічного утримання, оскільки будь-якого іншого правочину щодо свого єдиного житла та земельної ділянки він не мав наміру укладати. В день укладення договорів він погано себе почував, і хоча з текстом договорів його було ознайомлено, він помилявся щодо обставин, які мають значення, а саме: щодо природи договорів, прав та обов`язків його та відповідача, оскільки мав на меті укласти саме договір довічного утримання, унаслідок чого спірні договори дарування вважає недійсними. Суд, погоджується із доводами позивача, та приходить до наступного висновку. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Нормами ст. ст. 626, 627 ЦК України, встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Водночас, за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 328 ЦК України чітко прописує, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225ЦК України тощо). Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, за змістом статей 203, 217 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Верховний Суд у Постанові від 25.02.2019 року по справі № 750/1606/17 дійшов правового висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18.06.14р. № 6-69цс14; від 21.10.15р. № 6-202цс15; від 02.12.15р. № 6-2087цс15; від 16.03.16р. № 6-93цс16; від 27.04.16 року у справі № 6-372цс16; від 13.03.2019р. № 556/1939/15-ц. За таких обставин, суд вважає, що позивачем та його представником доведено суду всі наявні обставини, сукупність яких є підставою для визнання договорів дарування недійсними з моменту їх укладення, оскільки як встановлено судом на момент укладення спірних договорів позивачу виповнилося майже 78 років, за станом його здоров`я він потребує постійного догляду та сторонньої допомоги, оспорюваний житловий будинок є його єдиним місцем проживання, в якому він проживав та проживає на даний час, іншого житла у нього немає. Крім того, судом встановлено, що після підписання спірних договорів, не відбулася передача предметів договору, позивач продовжує проживати у вищевказаному житловому будинку та користуватися вищевказаною земельною ділянкою, як доказ цього позивач додає суду копії фінансових документів про оплату ним рахунків за спожиту електроенергію та природній газ. Також, матеріали справи містять докази того, що позивач погоджувався на передачу житлового будинку та земельної ділянки у власність відповідача лише після його смерті, про що 23.08.2012р. ним було складено заповіт, який посвідчений в Шировецькій сільській раді та зареєстрований в реєстрі за №193, вказаний заповіт позивачем не змінено та не скасовано. Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також встановивши похилий вік позивача [PERSON] , його потребу у догляді й сторонній допомозі; наявність житла як єдиного, суд приходить до висновку, про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 768, 40 гривень. На підставі викладеного, та

Outcome: approved