Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

15.03.2018 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами, які заявою від уточнив та просить встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , після [PERSON] , померлої [INFO] ; визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] ), в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право на земельну частку (пай) із земель, що знаходяться в колективній власності КСП «Зоря», села Муравлівка Ізмаїльського району Одеської області, розміром 3,32 в умовних кадастрових гектарах (сертифікат про право на земельну частку (пай) серії ОД № 0062964 ), мотивуючи тим, що вищевказане майно належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, після її смерті відкрилась спадщина на вищезазначене спадкове майно. 17.07.1997 року [PERSON] залишила заповіт, згідно умов якого усе її майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона матиме право за законом заповіла [PERSON] . Позивач вступив у володіння спадковим майном, і таким чином прийняв спадщину. При зверненні до нотаріуса позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку з тим, що [PERSON] необхідно було протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, і заява ним не була подана. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягали. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлено, що [PERSON] належить право на земельну частку (пай) із земель, що знаходяться в колективній власності КСП «Зоря», села Муравлівка Ізмаїльського району Одеської області, розміром 3,32 в умовних кадастрових гектарах, на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) серії ОД № 0062964, яке вона отримала на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.11.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-8012, виданого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області Черненко С.М. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08.05.2003 року Муравлівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області, [PERSON] померлої [INFO] . За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 1 січня 2004 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинний на той час закон, зокрема, відповідні правила ЦК Української РСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Після смерті [PERSON] згідно ст.525 ЦК УРСР (1963 року) відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить право на земельну частку (пай) із земель, що знаходяться в колективній власності КСП «Зоря», села Муравлівка Ізмаїльського району Одеської області, розміром 3,32 в умовних кадастрових гектарах (сертифікат про право на земельну частку (пай) серії ОД № 0062964 ). Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) - кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Муравлівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області 17.07.1997 року, зареєстрованого в реєстрі за № 100, [PERSON] заповіла усе її майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті, і на що вона матиме право за законом - [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/ спадкові договори) наданої приватним нотаріусом Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І., заповіт [PERSON] , не змінювався та не скасовувався. Осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, незалежно від змісту заповіту відповідно до ст. 535 ЦК УРСР (1963 року), немає. Згідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України N18/5 від 14.06.1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] вступив у володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем та після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , продовжував користуватися спадковим майном, вказаний факт підтверджено показаннями допитаних в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що [PERSON] користується земельним паєм, тобто позивач вважається таким, що прийням спадщину, після [PERSON] , померлої [INFO] . Письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Одеської області Веліксар Т.І. № 359/02-14 від 18.04.2019 року позивачу було повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із тим, що [PERSON] необхідно було протягом шести місяців із дня смерті спадкодавця особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, і заява ним не була подана. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та приймаючи до уваги, що позивачем доведено факт прийняття спадщини після [PERSON] , померлої [INFO] , та у зв`язку з тим що, визнання права власності на спадкове майно в нотаріальному порядку неможливе, іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в зв`язку з чим задовольняє позов. На підставі викладеного,

Outcome: approved