Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

17.07.2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, який обгрунтувала так. З 16.05.2013 вона з відповідачем перебуває у шлюбі. Від спільного проживання у шлюбі у них народилося троє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] .. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося, на грунті особистих непорозумінь між ними постійно виникали суперечки, які переростали у сімейні конфлікти та скандали, фактично шлюбні відносини між ними припинені і вона вважає, що подальше збереження сім`ї та спільне проживання стало неможливим, тому просить розірвати шлюб з відповідачем. Відповідач не приймає участі у вихованні і не надає кошти на утримання дітей, тому позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та присудити стягувати аліменти з відповідача на утримання малолітніх дітей. Позивачка [PERSON] на розгляд справи не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, просять такі задоволити, та позивачка наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач [PERSON] на розгляд справи не з`явився, до матеріалів справи подано ним заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнав повністю, заперечень до заявленого позову не має. Станом на час розгляду справи в суді позивачем не подано відзив на позов. Оцінивши позиції сторін, подані в справу докази, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти та позов [PERSON] задовольнити, виходячи з такого. Згідно з п. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дитини, що мають істотне значення. Як убачається із встановлених судом належними доказами обставин справи, що сторони уклали між собою шлюб 16.05.2013, на даний час сторони як одна сім`я спільно не проживають, не підтримують жодних стосунків, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач згідний на розірвання шлюбу. За таких обставин суд констатує, що шлюб між сторонами фактично розпався, а тому є законні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу [PERSON] .. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 рокута набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Під час вирішення будь яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. (ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7,8 ст. 7 СК України). Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до вимог ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 17 постанови ПВСУ № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України» при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів передбачено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину, той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Судом встановлено, що від спільного проживання з відповідачем позивачка народила трьох малолітніх дітей, відповідач не оспорив батьківство, ухиляється від утримання дітей, чим порушує вищезазначену норму сімейного законодавства. При визначенні розміру аліментів, суд враховує матеріальний стан відповідача, який має постійне місце праці, про що подано довідку про доходи такого, має можливість забезпечувати утримання та потреби малолітніх дітей, згідний сплачувати аліменти, та матеріальний стан позивачки, яка не працює, веде догляд за дитиною до трьох років, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, а саме стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох малолітніх дітей в частці в розмірі 1/2 заробітку (доходу) відповідача, взявши при цьому до уваги прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та те, що обов`язок утримувати дітей покладено на обидвох батьків (ст.180 СК України). Даний розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності. Судові витрати підлягають до стягнення з відповідача у доход держави, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 142 ч.1 ЦПК України та ст. 7 ч.3 ЗУ «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач позов визнав повністю, то є підстави для повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні нею позову.

Outcome: approved