Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

15 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого із [PERSON] 12 жовтня 2010 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 316. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12 жовтня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] Причиною розірвання шлюбу позивач зазначає несумісність характерів. Сімейні відносини припиненні з 2017 року. Подальше спільне життя і збереження сім`ї неможливе і суперечить її інтересам та інтересам неповнолітніх дітей. Після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] ». Ухвалою судді від 18 грудня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін . Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву просила справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, після розірвання шлюбу просила залишити прізвище « [PERSON] » (а.с.23). Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву в якій позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечував, просив розглядати справу у його відсутність (а.с. 20). В зв?язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12 жовтня 2010 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 316 (а.с. 4). Від шлюбу є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 11.02.2011, серії [NUMBER] від 24.01.2014 відповідно (а.с.5,6). Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та інтересам неповнолітніх дітей. Відповідно до положень частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до положень статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з положенням ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач [PERSON] заявила, що вона бажає після розірвання шлюбу залишити прізвище « [PERSON] », тому суд вважає за необхідне залишити позивачу прізвище « [PERSON] ». Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням викладеного суд приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 420,40 грн. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь позивача в сумі 420 грн. 40 коп.

Outcome: approved