Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

16 липня 2019 р. адвокат Гузєв Ігор Григорович - представник позивача [PERSON] подав до суду вказану позовну заяву, в обґрунтування якої вказує, що позивач працював на підприємстві відповідача 29 років за професіями: помічник машиніста екскаватора; машиніст екскаватора в умовах, що характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У січні 2013 р. висновком ЛЕК позивачу встановлено одне професійне захворювання: 1) вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладненої дисциркулярною енцефалопатією з вестибулопатією; синдромом полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом, ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст. з порушенням функції ходи) суглобів. Т 75.2. Актом розслідування професійного захворювання від 15.03.2013 р. встановлено, що працюючи на підприємстві відповідача позивач працював в умовах впливу підвищених параметрів виробничої загальної транспортно-технологічної вібрації, джерелом створення якої була конструктивна недосконалість екскаваторів. Вібрація загальна транспортно-технологічна, рівень віброшвидкості в дБ: від 105 до 108 при гранично допустимому до 101. Висновком МСЕК від 21.05.2013 р. позивачу встановлено 30% втрати професійної працездатності по вібраційній хворобі та 3 група інвалідності безстроково з 22 квітня 2013 р. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 125 190 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою суду від 23.07.2019 р. прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито провадження у справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 27.08.2019 р. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі та про підтримку позовних вимог (вх.№15884 від 27.08.2019 р.). Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи без її участі з урахуванням позиції викладеної у відзиві на позовну заяву (вх.№15876 від 27.08.2019 р.). Відповідач у відзиві на позов проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чиним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікрізами, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] відповідно до записів у його трудовій книжці з 10.03.1976 р. по 02.03.1980 р. працював машиністом екскаватора «ПівнГЗК», з 03.03.1980 р. по 18.06.1991 р. машиністом екскаватора у кар`єрі «ПівнГЗК», з 07.10.1999 р. по 24.06.2004 р., машиністом екскаватора по виробництву обкотишів дільниці випалювання ВАТ «ПівнГЗК», з 24.06.2004 р. по 31.05.2013 р. машиністом екскаватора у Першотравневому кар`єрі виробничої дільниці № 4 по відвантаженню гірничої маси. Правонаступником вищезазначених підприємств є ПрАТ «ПівнГЗК». 31.05.2013 р. позивач був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 20-29). З виписки із медичної картки амбулаторного, стаціонарного хворого №08/427 Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 15.01.2013 р. вбачається, що [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: 1) вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-периферичної ангіодистонії, ускладненої дисциркулярною енцефалопатією з вестибулопатією; синдромом полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом, ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст. з порушенням функції ходи) суглобів (а.с. 15-17). Згідно п. 13 Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 15.03.2013 р. підписаного з окремою думкою члена комісії з розслідування, страхового експерта з охорони праці відділу страхових експертів з охорони праці відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Кривому Розі Мороза М.М. , висновок про наявність шкідливих умов праці: виробнича загальна транспортно-технологічна вібрація в параметрах, що перевищує гранично допустимі (а.с. 11). Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.03.2013 р. причиною виникнення професійного захворювання встановлено: вібрація загальна транспортно-технологічна, рівень віброшвидкості в дБ: від 105 до 108 дБ при гранично допустимому до 101 дБ. Умови праці машиніста екскаватора за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації відносяться до 3 класу 2-3 ступеня шкідливості (дослідження проведені на підприємстві для атестації робочих місць за умовами праці Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини в 2005, 2010 роках), а.с. 12. Випискою з акту огляду МСЕК до довідки серії АБ №0003617 від 21.05.2013 р. позивачу первинно встановлено 30% втрати працездатності по професійному захворюванню (вібраційна хвороба) та третю групу інвалідності з 22.04.2013 р. безстроково. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: медикаментозне лікування, ВМП, санаторно-курортне лікування (а.с. 9). Відповідно до п. 16 Акту розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 15.03.2013 р. професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи на виробничій дільниці № 4 по відвантаженню гірничої маси з перевантажувальних станцій Першотравневого кар`єру машиністом екскаватора [PERSON] виконував роботи з керування екскаватором ЕКГ-8И в умовах впливу підвищених параметрів виробничої загальної транспортно-технологічної вібрації, джерелом створення якої була конструктивна недосконалість екскаваторів ЕКГ-8И. Працюючи раніше в цеху по виробництву обкотишів № 2, № 3, в цеху випалювання та огрудкування № 3, машиністом (помічником) екскаватора в кар`єрі Ганнівського рудоуправління машиністом екскаватора також виконував роботи з керування екскаватором в умовах впливу підвищених параметрів виробничої загальної транспортно-технологічної вібрації, джерелом створення якої була конструктивна недосконалість екскаваторів (а.с. 12). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 15.03.2013 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 60 років втратив професійну працездатність первинно у розмірі 30 % з 22.04.2013 р., та йому встановлено третю групу інвалідності безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, обмеженням рухів, необхідністю проходити лікування, вимушеним прийманням ліків, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримане професійне захворювання призводить до зниження його фізичної активності, порушення душевної рівноваги. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 29 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно 30 % втрати працездатності та третю групу інвалідності з 22.04.2013 р. безстроково, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 42 500 грн. за встановлені первинно 30 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 22.04.2013 р. безстроково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 768 грн. 40 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial