Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

16 липня 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Чопського міськвиконкому про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона, [PERSON], перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 18 лютого 1995 року по 14 березня 2012 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 14 березня 2013 року. Від шлюбу мають двох дітей - повнолітнього сина [PERSON], [INFO] та малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В даний час дитина проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказувала, що 17 січня 2013 року вона повторно вступила в шлюб з громадянином Угорщини [PERSON] Вихованням малолітнього сина [PERSON] займається позивач разом зі своїм теперішнім чоловіком, матеріально утримують його та належним чином піклуються про його здоров'я, його фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, незважаючи на ст.ст.15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» де визначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Більше того, відповідач [PERSON] використовує наявність малолітнього сина [PERSON] у своїх корисливих цілях, а саме для ухилення від відбування покарання за вчинений злочин. Так, 23 квітня 2014 року [PERSON] вироком Кременчуцького районного суду був визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (нанесенні їй легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров'я) та засуджений до 150 годин громадських робіт. Проте, не бажаючи відбувати покарання за вчинений злочин, [PERSON] звернувся у суд із клопотанням про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році», зазначивши підставою для застосування до нього амністії - наявність у нього неповнолітньої дитини. 27.06.2014 року судом його клопотання було задоволене та застосовано до [PERSON] амністію. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Позивач зазначала, що на даний час з'явилася ще одна обставина, яка обумовлює необхідність виїзду малолітнього сина [PERSON] за кордон - це можливість отримання середньої освіти Європейського рівня. Так, від директора загальноосвітньої середньої художньої школи імені Йокаї Мора, розташованої у м. Мішкольц, Угорщина вона отримала повідомлення про зарахування її малолітнього сина [PERSON] до 1 класу зазначеного вище навчального закладу. До початку навчання додатково необхідно подати в адміністрацію школи ряд документів, а також сину пройти медичну комісію в Угорщині. Виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, син зможе отримати середню освіту Європейського рівня, ознайомитись з культурою інших народів, стимулювати вивчення іноземних мов та підготовку до самостійного життя. Але не зважаючи на це, відповідач [PERSON], принципово і безпідставно не дає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. На підставі викладеного позивач просила суд постановити рішення, яким: - надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон до Угорщини [PERSON] [INFO] у супроводі матері без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] з 01.08.2014 до повноліття дитини. - дозволити [PERSON], без згоди батька [PERSON], оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO] р. н. за кордон до Угорщини з 01.08.2014 до досягнення ним повноліття. Судові витрати покласти на відповідача. 22 вересня 2014 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшла заява про уточнення позовних вимог в якому позивач просить ухвалити рішення, яким: - дозволити [PERSON] тимчасові поїздки за кордон у країни Євросоюзу та Російської Федерації з малолітнім сином [PERSON], [INFO] без згоди батька [PERSON] до досягнення малолітнім сином 16-ти річного віку, тобто до [INFO] року. - дозволити [PERSON] без згоди [PERSON] оформлення та виготовлення проїзного документу для виїзду малолітнього [PERSON] за межі України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася про час та дату слухання справи була повідомлена належним чином. На адресу суду надіслала клопотання про слухання за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, мотивуючи тим, що позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, але фактично мова йде про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання. Свою незгоду надати дозвіл на виїзд дитини за кордон відповідач мотивує тим, що позивачка не повернеться до України разом з його сином. Окрім того, відповідач вважає, що метою виїзду з дитиною за кордон є влаштування особистого життя позивачки. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чопського міськвиконкому в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі. Суд, вислухавши доводи представника позивача та відповідача, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши представлені докази по справі вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного: Як вбачається за матеріалів справи, між сторонами по справі 18 лютого 1995 року було зареєстровано шлюб у міськвідділі реєстрації актів громадянського стану м. Токмака Запорізької області за актовим записом № 21, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] Від вказаного шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], Заочним рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14 березня 2012 року( справа № 2-107/12, 824/154/2012) шлюб між сторонам було розірвано. Місце проживання малолітньої дитини [PERSON] судом не визначалося, що не оспорюється сторонами. Після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] залишився проживати з позивачкою, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 11 листопада 2013 року, що була видана комітетом мікрорайону « Короленко» м. Токмак Запорізької області, а також довідкою Управління комунального господарства Виконавчого комітету Чопської міської ради за № 1290 від 22 липня 2014 року. 17 січня 2013 року позивач уклала шлюб з громадянином Угорщини - [PERSON], що не оспорюється стронами. На даний час позивачка має намір виїхати за межі України з дитиною, а саме до країн Євросоюзу та Російської Федерації, з метою оздоровлення, навчання та більш тісного спілкування [PERSON] з новою родиною. Відповідно до повідомлення про зарахування від 21 травня 2014 року , [PERSON] поступив до 1 класу загальноосвітньої середньої художньої школи імені Йокаї Мора, яка розташована : Угорщина, м. Мішкольц, вул. Паллош, буд.1. Доводи позивача про те, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, не виконує належним чином батьківських обов'язків своїх підтверджень не знайшли та були спростовані показами свідків, а також довідкою дошкільного навчального закладу № 5 « Червона шапочка» від 15 серпня 2014 року. Як було встановлено в судовому засіданні та не оспорюється відповідачем, позивач неодноразово зверталася до відповідача з метою отримання дозволу виїзду дитини за кордон. Проте, відповідач в добровільному порядку не надає письмової згоди на виїзд дитини за кордон, мотивуючи свою незгоду надати дозвіл на виїзд дитини за кордон тим, що це буде суперечить інтересам дитини та не виключає можливість, що позивач не повернеться до України разом з його сином, тому категорично заперечує проти надання дозволу на виїзд сина за межі України. Згідно ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Ця конституційна норма, що зафіксована в ст. 51 Основного закону, конкретизується сімейним законодавством. В ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 141, 150, 151, 154, ч.2 ст.157, ч.1 ст.160, СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини - виховання та розвитку дитини, права батьків по захисту дитини, право батьків на визначення місця проживання дитини, на особисте спілкування з дитиною. Одне з питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини - реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст. 8 СК, особисті немайнові та майнові відносини між подружжям , батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані СК України, вони регулюються Конституцією України та відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч.3 ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст. ст.153,157 СК України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Така правова позиція підтримана Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 грудня 2012 року (справа № 6-44788). А тому, суд не може погодитись із вимогою позивачки щодо надання дозволу малолітній дитині на тимчасові поїздки за кордон у країни Євросоюзу та Російської Федерації у супроводі матері без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття, оскільки відповідач не позбавлений батьківських прав відносно малолітнього сина, здійснює часткове піклування та утримання дитини, а тому має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків, зокрема щодо погодження конкретних держав та відповідного часового проміжку перебування у даних державах дитини. Окрім того, багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено. Надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з сином. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed