Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

16.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ФОП [PERSON] про розірвання договору купівлі-продажу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначав наступне. 23.02.2017 року в офісному приміщенні, яке розташовано за адресою: Запорізька область, смт. Більмак, вул. Центральна, буд. 66, власником якого є ФОП [PERSON], він оформив договір купівлі-продажу мобільного телефону Lenovo А7010, вартістю 5449 грн. Після укладання договору, він одержав телефон, товарний чек, у якому продавець зазначив ціну товару, дату придбання та гарантію у 12 місяців. Іншої інформації при купівлі телефону йому надано не було. 04.03.2017 року, вперше розпакувавши телефон та почавши перевіряти його функції він встановив, що телефон не має потрібних йому властивостей, через що він не зміг використати придбану продукцію за призначенням, а саме не підтримує безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi». У звязку з тим, що товар виявився неналежної якості, він був змушений 06.03.2017 року звернутись до продавця із проханням замінити товар. Між тим, продавець товар не прийняв, пославшись на відсутність аналогічної моделі для заміни, хоча погодився з недоліками товару. На його пропозицію відремонтувати товар, продавець не погодився та запропонував йому самостійно звернутись до сервісного центру для ремонту товару за власні кошти. Перевіривши гарантійний талон він встановив, що продавцем не зазначена необхідна інформація, тобто не вказано дату виготовлення, гарантійні зобовязання виробника, найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. З огляду на ці обставини, він запропонував продавцю розірвати договір та повернути кошти, але йому було відмовлено. Посилаючись на порушення вимог ст. 8 та ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року № 1023-XII (далі Закон № 1023-XII), позивач просив розірвати договір купівлі-продажу мобільного телефону Lenovo А7010 від 23.02.2017 року та стягнути з відповідача сплачені за товар кошти в сумі 5 449 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., завдану внаслідок порушення його прав, як споживача, а також матеріальну шкоду у вигляді транспортних витрат 450 грн., та витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн. В судове засідання 24.05.2017 року представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] не зявились, за згодою позивача, та з огляду на заяву відповідача, який просив подальший розгляд справи проводити без його участі, але за участі його представника, розгляд справи проведено у відсутність вказаних осіб, що не суперечить нормам ч. 2 ст. 158, ч. 2 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). В судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити, пославшись водночас лише на порушення відповідачем вимог ст. 15 Закону № 1023-XII, внаслідок того, що до укладення договору продавець не перевірив функцію безпровідного зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi», що в подальшому призвело до того, що ця функція не працювала. Окрім цього, стосовно фактичних обставин справи позивач зазначив наступне. До укладення договору продавець розказував про характеристики та властивості мобільного телефону та деякі з них демонстрував, але не перевірив функцію «Wi-Fi», пославшись на те, що чи її не має у магазині, чи вона закодована. Після укладення договору в цей же день, він вдома перевірив функцію безпровідного зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi» і вона працювала, після чого він телефон запакував і не користувався ним до 04.03.2017 року. Зазначеної дати включив телефон, але функція «Wi-Fi» вже не працювала. Тоді він звернувся до продавця магазину із вказаною проблемою, той збив заводські настройки і в телефоні ця функція запрацювала знову, але коли він приїхав додому, то виявив, що функція «Wi-Fi» знову не працює. Внаслідок цих обставин, він звернувся до продавця із вимогою повернути йому кошти за придбаний товар, але той відмовився. При цьому позивач пояснив, що він бажав лише розірвання договору та повернення коштів за придбаний ним товар, оскільки не мав наміру звертатись до сервісного центру, не був згоден також і на обмін телефону. Окрім цього, вказав, що телефоном фактично не користувався, лише здійснив з нього один дзвінок, зробив відеозапис, який надав суду в якості доказу у справі, та при його покупці замінив заводську плівку на захисне скло. Стосовно моральної шкоди зазначав, що вона розрахована від вартості телефону та спричинена тим, що він не може використовувати телефон для того, щоб грати в ігри через безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi», оскільки з цієї метою він його і придбав, через що змушений брати телефон дружини, з приводу чого у них виникають сварки. Щодо транспортних витрат пояснював, що вони склалися внаслідок його вимушених поїздок до відділу поліції та відповідача, які він здійснював на автомобілі свого батька, який заправляв пальним за власні кошти. Окрім цього, просив також стягнути з відповідача витрати понесені ним на оплату правової допомоги. Відповідач та його представник проти позову заперечували, пославшись на те, що достеменно не встановлено, що зазначений телефон не підтримує безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi». При цьому, відповідач пояснив, що він згоден повернути кошти за придбаний товар, але якщо буде встановлено, що ця функція дійсно не працює. З огляду на це, пропонував позивачу, як самостійно, так і з їх допомогою звернутись до сервісного центру чи до відповідного спеціаліста в цій галузі для перевірки вказаних фактів. У разі незгоди позивача звернутись до відповідних служб/осіб просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши учасників судового процесу, пояснення свідків, дослідивши в судовому засіданні надані сторонами докази на підтвердження свої позовних вимог та заперечень, суд доходить висновку, що у задоволені позову слід відмовити. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 698 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) , визначено, що за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 700 ЦК України, продавець зобов'язаний надати покупцеві необхідну і достовірну інформацію про товар, що пропонується до продажу. Інформація має відповідати вимогам закону та правилам роздрібної торгівлі щодо її змісту і способів надання. Покупець має право до укладання договору купівлі-продажу оглянути товар, вимагати проведення в його присутності перевірки властивостей товару або демонстрації користування товаром, якщо це не виключено характером товару і не суперечить правилам роздрібної торгівлі. Частиною 1 статті 15 Закону № 1023-XII, передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). \~ Відповідно до частини 2 наведеної статті, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Пунктом 1 частини 7 статті 15 Закону № 1023-XII, встановлено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків (ч. 3 ст. 700 ЦК України). Згідно до частини 4 статті 700 ЦК України, продавець, який не надав покупцеві можливості одержати повну і достовірну інформацію про товар, несе відповідальність за недоліки товару, які виникли після передання його покупцеві, якщо покупець доведе, що вони виникли у зв'язку з відсутністю у нього такої інформації. Судом встановлено, що 23.02.2017 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено роздрібний договір купівлі-продажу мобільного телефону Lenovo А7010, вартістю 5\~449 грн. (а.с. 5). Позивач в судовому порядку просив розірвати договір купівлі-продажу посилаючись на те, що до укладення цього договору, всупереч ст. 15 Закону № 1023-XII, йому не було надано повну та достовірну інформацію про товар, а саме не перевірено безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi» та не заповнено гарантійний талон, що спричинило придбання продукції, яка не має потрібних йому властивостей. Водночас, згідно до пояснень свідка [PERSON], який працює продавцем у магазині по продажу мобільних телефонів, власником якого є ФОП [PERSON] встановлено, що у лютому 2017 року [PERSON] придбав мобільний телефон Lenovo А7010. Через 10-12 днів [PERSON] звернувся до магазину і повідомив, що мобільний телефон не підтримує безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi». При перевірці телефону, свідком було зясовано, що телефон підтримує цю функцію, але збились настройки при користуванні телефоном, які він відновив. Між тим, [PERSON] вимагав повернути йому кошти за телефон, але свідок йому відмовив, посилаючись на те, що позивач вже користувався телефоном. На поради свідка перевірити чи дійсно телефон не підтримує цю функцію за допомогою сервісного центру, останній відмовився. Крім того, свідок пояснив, що під час продажу телефону [PERSON], він демонстрував властиві телефону функції, водночас функцію «Wi-Fi» не перевіряли, оскільки позивач цього не вимагав. Не можуть свідчити на користь позивача, на переконання суду, і пояснення свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що вона разом із чоловіком [PERSON] придбали мобільний телефон у відповідача. При покупці продавець продемонстрував їм функції телефону, окрім функції «Wi-Fi», оскільки чи не було в магазині цього безпровідного зєднання, чи воно було закодовано, достеменно свідок не памятає. Але їм було відомо, що телефон підтримує цю функцію, згідно до його характеристик. Приїхавши додому вони у той же день перевірили телефон, він підтримував функцію «Wi-Fi», після чого вони до 04.03.2017 року телефоном не користувались. На день народження чоловіка - 04.03.2017 року увімкнули телефон, з початку функція «Wi-Fi» працювала, але увечері 04 чи вранці 05 березня 2017 року вона працювати перестала. 06.03.2017 року вони звернулись до магазину, в якому придбали вказаний телефон, і продавець поновив настройки, в магазині функція «Wi-Fi» працювала. Коли приїхали додому «Wi-Fi» знову не працював. При цьому свідок пояснила, що раніше вона декілька разів входила в мережу Інтернет через цю функцію і вона працювала. До сервісного центру звертатись не бажали, оскільки не хотіли ремонтувати телефон. Виходячи з дослідженого судом відеозапису, наданого позивачем в якості доказу на підтвердження своїх позовних вимог, та створеного за допомогою спірного мобільного телефону, цей запис вочевидь підтверджую той факт, що позивач лише бажав повернення грошових коштів за телефон, відмовляючись від звернення до сервісного центру. Згідно ж до матеріалів Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо перевірки звернення [PERSON] за фактом відмови ПП «Сніжко» у поверненні грошових коштів за телефон, у внесенні відомостей до ЄРДР про кримінальне правопорушення, відмовлено та зазначено про наявність цивільно-правових відносин між сторонами, про що складено відповідний висновок від 07.03.2017 року (а.с. 1 мат. перевірки). Таким чином, суд був позбавлений можливості перевірити чи дійсно спірний мобільний телефон не підтримує безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi», оскільки під час судового розгляду справи клопотання стосовно призначення відповідного експертного дослідження чи залучення спеціаліста в цій галузі позивач не подавав. Крім того, на пропозицію відповідача перевірити факти щодо зазначених ним недоліків товару із залученням відповідних спеціалістів, позивач категорично відмовився, у тому числі і в частині надання мобільного телефону для проведення такого дослідження. Водночас позивач не заперечував, що йому було відомо про властивості телефону, зокрема що він повинен підтримувати функцію «Wi-Fi», при цьому до укладення договору на перевірки цієї функції він не наполягав. До того ж як пояснював позивач та свідки у мобільному телефоні зазначена функція була і працювала, чи працює вона на даний час суд встановити не зміг, за такої позиції позивача. З огляду на це, посилання [PERSON] про ненадання йому повної та достовірної інформації про товар, що призвело до того, що придбаний мобільний телефон не має потрібних йому властивостей, а саме не підтримує безпровідне зєднання з мережею Інтернет «Wi-Fi», свого фактичного підтвердження не знайшли. Стосовно доводів позивача про ненадання йому повної та достовірної інформації щодо гарантійних зобовязань, а саме не заповнення гарантійного талону на продукцію, то суд зазначає наступне. Частиною 2 статті 7 Закону № 1023-XII, визначено, що гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції. Як вбачається з представленого позивачем товарного чеку на придбаний мобільний телефон Lenovo А7010 від 23.02.2017 року, в ньому зазначені гарантійні зобовязання строком на 12 місяців. Водночас з долученого до цього чеку позивачем гарантійного талону не можливо встановити чи дійсно він має якесь відношення до придбаного ним мобільного телефону (а.с. 5). Крім того, як зазначав позивач він не мав наміру скористатись гарантійними зобовязаннями виробника (продавця), наявність яких до речі відповідачем не заперечувались. Аналізуючи наведене, суд доходить висновку, що зазначені позивачем підстави для розірвання договору купівлі-продажу та повернення коштів за товар, є непереконливими, і відповідно задоволенню не підлягають. Частиною 2 статті 22 Закону № 1023-XII, передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової шкоди). Оскільки судом не встановлено підстав для задоволення вимог позивача щодо розірвання договору купівлі-продажу та повернення коштів за товар, суд відмовляє і у задоволення позовних вимог останнього щодо відшкодування моральної шкоди. З огляду на зазначене, не вбачає суд підстав і для задоволення вимог [PERSON] про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у вигляді транспортних витрат та на правову допомогу.

Outcome: dismissed