Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

17.07.2020р. позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати з 15.07.2020р. трудовий договір, який було нею укладено 28.11.2008р. з ФОП [PERSON] , стягнути з відповідачки заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2020р. по 14.07.2020р. в сумі 18892,00грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 28.11.2008р. по 14.07.2020р. в розмірі 44542,35грн., моральну шкоду в сумі 15000,00грн. Ухвалою суду від 05.08.2020р. відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за цим позовом і призначено відкрите судове засідання. Ухвалою суду від 21.09.2020р. задоволена заява представника відповідачки [PERSON] проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, визначено розглядати цивільну справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 28.09.2020р. до суду надійшов відзив представника відповідачки [PERSON] на цей позов, в якому вона позов не визнала повністю. 07.10.2020р. надійшла відповідь позивачки [PERSON] на відзив, в якому вона підтримала заявлені позовні вимоги. 25.11.2020р. до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачка [PERSON] змінила свої позовні вимоги та просить стягнути з відповідачки компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. в розмірі 38778,43грн. та моральну шкоду в сумі 15000,00грн. Ухвалою суду від 25.11.2020р. уточнений позов прийнятий до судового розгляду, підготовче провадження закрито і справа призначена до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Александров О.О. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в уточненій позовній заяві від 25.11.2020р., просять позов задовольнити. Додатково суду пояснили, що вона працювала продавцем в магазині одягу, який належить ФОП [PERSON] з 2008р. по 2020р. 25.02.2020р. трудовий договір було розірвано за угодою сторін. Умови її роботи визначались трудовим договором та домовленістю з [PERSON] .. Зокрема, за трудовим договором її заробітна плата визначалася в розмірі мінімальної заробітної плати, але фактично один день її роботи оплачувався за ставкою 50,00грн., потім 100,00грн. плюс відсоток від продажу товару. Іноді розмір її заробітної плати в місяць перевищував розмір мінімальної заробітної плати. Зарплату вона отримувала готівкою кожного дня. Графік роботи ними не затверджувався. Вона працювала кожного дня і брала вихідні дні за погодженням з [PERSON] . За весь період роботи вона жодного дня не була у відпустці. Просила надати відпустку в усній формі, заяв не писала. [PERSON] казала, що потім підеш, нікому працювати, хоча іноді запрошувались інші продавці - [PERSON] , [PERSON] . Але офіційно вони не були оформлені. З приводу порушення її права на відпустку вона до будь-яких контролюючих органів за період роботи не зверталась. В січні 2020р. [PERSON] не допустила її до роботи, забрала ключі від магазину, вона тоді звернулась до інспекції з охорони держпраці, проводилась перевірка. В лютому 2020р. вона написала заяву на звільнення. Трудовий договір було розірвано 25.02.2020р, і зареєстровано в міському центрі зайнятості вже в листопаді 2020р. До інспекції з охорони праці з приводу ненадання їй щорічних відпусток вона також зверталась, але її не звернення не було розглянуто через запровадження карантину. У зв`язку із звільненням відповідачка зобов`язана виплатити її грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. в розмірі 38778,43грн. із розрахунку: заробітна плата за останні відпрацьовані 12 місяців перед звільненням 51176,00грн. / кількість днів у році за винятком святкових і неробочих 355 х кількість днів невикористаної відпустки 269. Доказом ненадання їй відпустки є індивідуальні відомості щодо застрахованої особи з Пенсійного Фонду України, відповідно до яких відповідачка виплачувала їй щомісячну заробітну плату, яка дорівнювала мінімальній зарплаті. Якщо би були інші виплати, в т.ч. відпускні, то сума виплаченого доходу була би більшою за рівень мінімальної заробітної плати, оскільки нарахування виплат за час щорічної відпустки провадиться, виходячи із середньої заробітної плати за 12 місяців перед виплатою або за менший фактично відпрацьований період. Надані представником відповідача документи, які нібито підтверджують надання та оплату їй щорічних відпусток є недопустимими доказами, оскільки належним чином не засвідчені. Грошові кошти в сумі 3802,00грн, які були переказані відповідачкою в травні 2020р., вона отримала, але вважає цю суму виплатою заборгованості із заробітної плати, а не компенсацією щорічної відпустки. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала повністю та пояснила, що дійсно між сторонами з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. мали місце трудові відносини. [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність 16.03.2020р. 28.05.2020р. позивачці були виплачені грошові кошти в сумі 3802,00грн. (за вирахуванням утриманого ПДФО та військового збору), з яких 2650,77грн. заробітна плата за лютий 2020р. і 1151,23грн. компенсація за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р. Жодних доказів того, що за весь період роботи позивачці не надавалась щорічна відпустка, немає. В той же час надання такої відпустки підтверджується Відомостями про виплату грошей та Розрахунково-платіжними відомостями за 2008-2020р., дублікати яких були поновлені за ініціативою [PERSON] після звернення [PERSON] до суду з цим позовом, оскільки первинні бухгалтерські документи, які і інші документи діяльності ФОП [PERSON] , які зберігалися в магазині, зникли після того, як [PERSON] не стала виходити на роботу. Ці дублікати засвідчені представником [PERSON] за довіреністю, оскільки остання перебуває за межами України. Як правило, відпустка надавалась позивачці в вересні місяці, про нарахування відпускних маються відомості у Розрахунково-платіжних відомостях за відповідний місяць. Відповідачкою за час її діяльності подавалась податкова звітність, в т.ч. щодо нарахування заробітної плати. Така звітність відповідно до п.44.1 Податкового кодексу базувалась виключно на первинних бухгалтерських документах, тобто вказаних Розрахунково-платіжних відомостях, які були предметом перевірки податкових органів. За весь час роботи жодний контролюючий орган не встановив порушень трудового, податкового чи іншого законодавства з боку відповідачки, в т.ч. щодо порушення вимог законодавства про надання відпусток та їх оплату позивачці. В березні 2020р. за скаргою позивачки [PERSON] проводилась перевірка ФОП [PERSON] , але за фактом порушення трудового законодавства при оформленні трудових відносин з іншою особою, а не щодо [PERSON] . Вважає, що підстав для задоволення вимог про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку немає. Відповідно відсутні законні підстави для стягнення моральної шкоди. Просить в позові відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.45\~Конституції України\~кожен,\~хто працює,\~має право\~на відпочинок. Це право забезпечується наданням, зокрема, оплачуваної щорічної відпустки, мінімальна тривалість якої, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Згідно з ст.74,75 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Порядок і умови надання щорічних відпусток визначені ст.79,80 КЗпП, зокрема, щорічні відпустки\~повної тривалості\~у перший\~рік роботи\~надаються працівникам\~після закінчення\~шести місяців\~безперервної роботи\~на даному\~підприємстві,\~в установі,\~організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Щорічна відпустка\~на вимогу\~працівника повинна\~бути перенесена\~на інший\~період або\~продовжена. За ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, щорічна відпустка може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, установи, організації, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. Забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд. Згідно з ст.83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Аналогічні правила закріплені Законом України «Про відпустки» №504/96-ВР від 15.11.1996р. Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п.7 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Згідно з ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд встановив, що 28.11.2008р. між [PERSON] та ФОП [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , було укладено трудовий договір б/н (арк..166 т.2), відповідно до якого [PERSON] зобов`язана була виконувати роботу продавця непродовольчих товарів з графіком роботи з 10.00.год. до 14.00год та з 15.00год. до 19.00год., вихідні субота, неділя, а ФОП [PERSON] оплачувати цю роботу у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Згідно з п.6 вказаного трудового договору тривалість щорічної відпустки становить 24 календарних дня. Вказаний трудовий договір зареєстрований в Запорізькому міському центрі зайнятості населення 28.11.2008р. 25.02.2020р. трудовий договір між сторонами розірваний за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП і знятий з реєстрації в Запорізькому міському центрі зайнятості населення 06.11.2020р. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань фізична особа-підприємець [PERSON] припинила підприємницьку діяльність 16.03.2020р. (арк..7-8 т.1). Згідно з Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України сума заробітку для нарахування пенсії [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , яка сплачена страхувальником ФОП [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за листопад-грудень 2008р. становить 659,50грн., січень-грудень 2009р. 7718,00грн., січень-грудень 2010р. 10659,00грн., січень-грудень 2012р. 10616,00грн., січень-грудень 2012р. 12626,00грн., січень-грудень 2013р. 13835,00грн., січень-грудень 2014р. 14616,00грн., січень-грудень 2015р. 15256,00грн., січень-грудень2016р. 17262,00грн., січень-грудень 2017р. - 38400,00грн., січень-грудень 2018р. 44676,00грн., січень-грудень 2019р. 50076,00грн., січень-лютий 2020р. 9446,00грн (арк..9 т.1) Згідно з Відомістю на виплату готівки за лютий 2020р. ФОП [PERSON] 28.05.2020р. нарахувала до виплати [PERSON] заробітну плату в сумі 3802,00грн. (арк..111 т.1) Вказана сума перерахована [PERSON] 28.05.2020р. шляхом грошового переказу через АТ «Укрпошта» (арк..112 т.1). Факт отримання зазначеної суми позивачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала. Згідно з письмовими поясненнями представника відповідачки [PERSON] за лютий 2020р. [PERSON] було нараховано заробітну плату в сумі 4723,00грн., яка складається із заробітної плати по окладу 3292,89грн. та компенсації за відпустку 1430,11грн. За відрахуванням ПДФО та військового збору до виплати підлягає 3802,00грн., з яких 2650,77грн. заробітна плата за лютий 2020р. і 1151,23грн. компенсація за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р. (арк..180-181 т.2). Згідно з інформацією Головного управління ДПС в Запорізькій області від 22.10.2020р. (арк..127-128 т.1) надати Податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого податку (Форма 1ДФ), складені ФОП [PERSON] за період 2008-2014р., неможливо у зв`язку з закінченням 5-річного строку їх зберігання. За поданими ФОП [PERSON] податковими розрахунками про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого податку (Форма 1ДФ), за період 2015р. 1 квартал 2020р. відображені відомості про нарахований, виплачений дохід (ознака доходу 101-заробітна плата) платнику податку з РНОКПП [NUMBER] , а саме: 1 квартал 2015р. 3654,00грн., 2 квартал 2015р. 3654,00гнрн., 3 квартал 2015р. 3814,00грн, 4 квартал 2015р. 4134,00грн., 1 квартал 2016р. 4134,00грн., 2 квартал 2016р. 4278,00грн., 3 квартал 2016р. 4350,00грн., 4 квартал 2016р. 4500,00грн., 1 квартал 2017р. 9600,00грн., 2 квартал 2017р. 9600,00грн., 4 квартал 2017р. 9600,00грн., 1 квартал 2018р. 11169,00грн., 2 квартал 2018р. - 11169,00грн., 3 квартал 2018р. -11169,00грн., 4 квартал 2018р. - 11169,00грн., 1 квартал 2019р. 12519,00грн., 2 квартал 2019р. - 12519,00грн., 3 квартал 2019р. - 12519,00грн., 4 квартал 2019р. - 12519,00грн., 1 квартал 2020р. 9446,00грн. Згідно з дублікатами Розрахунково-платіжних відомостей, Відомостей на виплату грошей (арк. 138-250 т.1, арк..1-159 т.2) за період з листопада 2008р. по лютий 2020р. ФОП [PERSON] нараховувала та виплачувала [PERSON] заробітну плату, в т.ч. за щорічну відпустку: в вересні 2009р. 505,00грн. (арк..159 т.1), вересні 2010р. 662,74грн. (арк..183 т.1), липень 2011р. 750,63грн. (арк..203звор т.1), вересень 2012р. 426,03грн. (арк..231звор т.1), вересні 2013р. 9223,63грн (амрк.4звор т.2), вересні 2014р. 973,72грн (арк..28звор т.2), вересні 2015р. 988,12грн. (арк..53звор т.2), вересні 2016р. 1104,95грн (арк..77звор т.2), вересні 2017р. 2138,98грн (арк..101звор т.2), вересні 2018р. 2887,05грн. (арк..125звор т.2), вересні 2019р. 3272,95грн. (арк..149звор т.2). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона на прохання [PERSON] в її комп`ютері знайшла файли, в яких містилась інформація про нарахування та виплату [PERSON] заробітної плати, в т.ч. за час щорічної відпустки. Ці файли були створені скоріш за все за допомогою програми Exsel, коли саме вона не знає, розташовані були в комп`ютері хаотично, вона впорядкувала їх в хронологічному порядку, не змінюючи тексту. Ці документи вона не друкувала. За освітою вона економіст, закінчила бухгалтерські курси, має навички роботи з програмою «1С», яка забезпечує ведення бухгалтерського, управлінського та фінансового обліку суб`єкта підприємницької діяльності, тому мала можливість розібратись та відшукати необхідні документи. [PERSON] вона знає особисто десь років вісім як продавця магазину одягу, що належав [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що знає обидві сторони, [PERSON] з 2006р., [PERSON] з моменту її роботи в магазині « [INFO] » на [ADDRESS] , який належав [PERSON] , десь років десять. Вона приходила до цього магазину як покупець, спілкувалась з [PERSON] . Остання в розмові сама казала, що ходила у вересні у відпустку, тому її не було на роботі. Бувало таке, що вона приходила до магазину і [PERSON] не було, інші продавці казали, що вона у відпустці. В магазин вона приходила один раз на місяць, іноді один раз на тиждень. Які були домовленості між [PERSON] та [PERSON] щодо графіку роботи, оплати праці, відпусток, вона не знає, про це їй ніхто не розповідав. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснив, що знає обидві сторони, є постійним покупцем магазину « [INFO] » на [ADDRESS] , який належав [PERSON] . [PERSON] працювала там продавцем. Декілька років підряд він приходить до цього магазину, щоб купити одяг для дружини, яка працює вчителькою, перед початком навчального року. Він намагається прийти, коли в магазині не буде [PERSON] , оскільки між ними склались неприємні стосунки через те, що він як постійний клієнт з дозволу [PERSON] узяв одного разу товар і обіцяв віддати за нього гроші пізніше. Однак [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння стала дзвонити йому та вимагала повернення товару чи оплату грошей. Через це він намагався уникнути спілкування з нею. Тому приходив до магазину у вересні, коли [PERSON] була у відпустці і були інші продавці, про що йому заздалегідь казала [PERSON] .В. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно фактичні обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку,\~суд вважає, що підстав для задоволення позову [PERSON] про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки немає. Так, відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~Відповідно до ст.77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, допустимими ті, що одержані у встановленому законом порядку, достовірними ті, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, достатніми ті, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з\~ч.1,2\~ст.89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, сторонами в цій справі визнається і відповідно до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню той факт, що з 28.11.2008р. по 25.02.2020р. вони перебували у трудових відносинах. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка [PERSON] посилається на те, що жодного разу з 2008р. по 2020р. не перебувала у щорічній відпустці, у зв`язку з чим в разі звільнення має право на отримання грошової компенсації за усі дні невикористаної відпустки, яка за її підрахунком становить 38778,43грн. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідачки [PERSON] посилається на те, що щорічна відпустка позивачці надавалась з 2009р. по 2019р., як правило, у вересні місяці, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями про виплату заробітної плати за відповідний місяць, а також не встановленням контролюючими органами порушень законодавства про відпустки та їх оплату. Грошова компенсація за частину невикористаної відпустки за період роботи з вересня 2019р. по лютий 2020р. виплачена позивачці 28.05.2020р. Разом з тим, суд вважає, що жодна із сторін не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості беззаперечно встановити факт порушення прав позивачки з боку відповідачки, який можливо було захистити в обраний нею спосіб, чи відсутність такого порушення. В даному випадку суд виходить з того, що право на відпустки гарантовано Конституцією України та трудовим законодавством. Це право реалізується в порядку і на умовах, визначених не тільки діючим законодавством, але й домовленістю сторін трудового договору, зокрема, при визначенні графіку, конкретного періоду, тривалості відпустки, її перенесення, заміни частини невикористаної відпустки грошовою компенсацією тощо. Тому,\~під час\~вирішення справ\~вказаної категорії\~покладання виключно\~на роботодавця\~обов`язку довести\~відсутність порушень\~прав працівника\~при наданні\~відпусток,\~на думку\~суду,\~суперечить принципу\~рівності та\~змагальності сторін\~у цивільному\~судочинству,\~а також\~його завданням\~ ефективному\~захисту порушених,\~невизнаних чи\~оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Дійсно, за змістом вищевикладених норм діючого законодавства щодо відпусток, обов`язок вести облік відпусток, що надаються працівникам, покладається на роботодавця. В той же час, діюче законодавство не визначає загальнообов`язкових правил обліку відпусток. По суті, він полягає в двох напрямах -\~стажу роботи, що дає право на відпустки, та\~кількості днів фактично наданих відпусток. Під час обліку використовуються первинні документи, визначені прийнятими на підприємстві, установі, організації правилами документообігу, оскільки згідно зі ст.8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999р., систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку підприємство розробляє самостійно. Як правило, це дані кадрового обліку та документи про оплату праці. При наданні щорічної відпустки працівнику або при проведенні з ним розрахунку при його звільненні (визначенні компенсації за невикористану відпустку) необхідно визначити, за який період роботи працівникові належить певна кількість днів відпустки, і перевірити, скільки днів відпустки за ці дні використано раніше. Крім того,\~розглядаючи спори\~про виплату\~грошової компенсації\~за невикористану\~відпустку,\~необхідно виходити\~з того,\~що в\~разі звільнення\~працівника з\~роботи, він має право на отримання грошової компенсації за усі дні невикористаної щорічної відпустки, якщо не використав цю відпустку з незалежних від нього причин (не з його вини). Також слід враховувати, що законом забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років поспіль. Як вже зазначалось, трудові відносини між сторонами тривали з листопада 2008р. по лютий 2020р., тобто повних 11 років. Жодних доказів того, що за весь цей час позивачка [PERSON] не перебувала у щорічній відпустці, остання суду не надала. Також нею не надано жодних доказів того, що така відпустка не була нею використана з незалежних від неї причин, тобто не з її вини, а саме через протиправні дії відповідачки [PERSON] , яка відмовляла в наданні відпустки без поважних причин або через несприятливі умови для роботи магазину у зв`язку з її перебуванням у такій відпустці та інші будь-які об`єктивні причини, що вона погоджувалась на перенесення відпустки чи подальшу заміну невикористаної частини відпустки грошовою компенсацією тощо. Як пояснила\~в судовому\~засіданні позивачка\~ [PERSON] \~вона з\~письмовими заявами\~до відповідачки\~ [PERSON] \~про надання\~відпустки не\~зверталась,\~жодних письмових\~доказів на\~підтвердження відмови\~останньої надати\~щорічну відпустку\~не складала,\~з приводу\~порушення свого\~права на\~відпустку до\~органів Державної\~служби з\~питань праці чи суду за весь період роботи не зверталась. Доводи позивачки та її представника про звернення до такого органу вже після звільнення і саме з приводу порушення права на відпустку і невиплати компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, також жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Посилання позивачки та її представника на Індивідуальні відомості про застраховану особу з Пенсійного Фонду України як на доказ її вимог, суд також відхиляє, оскільки ці відомості стосуються нарахованої працівнику заробітної плати за певний період, який у випадку сплати роботодавцем страхових внесків зараховується як страховий стаж при призначенні пенсії чи здійснення інших соціальних виплат. Перебування працівника у щорічній відпустці не звільняє роботодавця від її оплати та сплати страхових внесків, тому цей період зараховується в страховий стаж. Оскільки облік відомостей про застраховану особу здійснюється помісячно за сумою заробітку, кількістю днів трудових відносин, позначкою про сплату страхових внесків, визначити чи перебував працівник в цей період в щорічній відпустці або ні неможливо. На підтвердження доводів про невідповідність зазначеного в Індивідуальних відомостях про застраховану особу розміру нарахованої їй заробітної плати за період, коли за доводами представника відповідачки позивачка перебувала у щорічній відпустці, сумі відпускних, розрахованих відповідно до Порядку №100, позивачка та її представник жодних розрахунків не надали. Фактично позовні вимоги [PERSON] ґрунтується на її власних поясненнях, які в силу вимог ст.76 ЦПК України не є джерелом доказів, крім у випадку допиту сторони за її згодою за правилами допиту свідка, що передбачено ст.92,234 ЦПК України. Але такого клопотання позивачка та її представник суду не заявляли. Крім того, судом встановлено, що відповідачка [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність з 16.03.2020р., документи внутрішньогосподарського управлінського обліку, в т.ч. щодо обліку відпусток найманих працівників, суду не надані і, як пояснила в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] , ці документи на теперішній час відсутні. Доказів втрати, знищення цих документів в силу протиправних дій позивачки [PERSON] , на що посилається представник відповідача в своїх поясненнях, суду також не надано. Єдиними доказами, на які посилається відповідачка та її представник щодо спростування доводів позивачки про ненадання відпусток є Розрахунково-платіжні відомості та Відомості про виплату [PERSON] заробітної плати за період роботи з листопада 2008р. по лютий 2020р., в яких міститься інформація про нарахування та виплату у вересні місяці кожного року (в 2011р. липні) днів щорічної відпустки. Вказані документи є письмовими доказами і подані як дублікати, засвідчені представником відповідачки за довіреністю [PERSON] . Відповідно до ч.2-6 ст.95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, посвідчених електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до закону. Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів\~вважаються засвідченими\~належним чином,\~якщо їх\~засвідчено в\~порядку,\~встановленому чинним\~законодавством. Учасник\~справи,\~який подає\~письмові докази\~в копіях\~(електронних\~копіях),\~повинен зазначити\~про наявність\~у нього\~або іншої\~особи оригіналу\~письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Відповідно до\~ ст.1 Закону України «Про інформацію»\~документом є матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі. Обов`язковими реквізитами документу є: назва організації; назва, дата складання, реєстраційний номер документа, його текст документа та підпис особи, яка його склала. Якщо у документі відсутній або неправильно оформлений один із цих реквізитів, документ не має юридичної сили. Аналогічні вимоги щодо реквізитів первинних облікових документів визначені ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» . Згідно з Правилами організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 1000/5 від 18.06.2015р., копія документа - документ, що містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках - деяких його зовнішніх ознак. Копія документа\~повинна відповідати\~оригіналу,\~тобто повністю\~відтворювати інформацію\~оригіналу і\~всі його\~зовнішні ознаки\~або їх\~частину. Копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку. Дублікат це повторно оформлений документ для використання замість втраченого чи пошкодженого оригіналу, що має таку саму юридичну силу. Дублікат містить інформацію, аналогічну інформації в оригіналі. На ньому проставляються відбиток печатки установи і підписи посадових осіб, які мають право підпису цих документів на момент оформлення дубліката. За загальним правилом, у разі втрати або зіпсування документа лише суб`єкт, що видавав такий документ, може видати його дублікат. Єдиною підставою, за наявності якої видача дубліката документа не може бути здійснена суб`єктом, який видав такий документ, є ліквідація (припинення діяльності) такого суб`єкта. У такому випадку видача дубліката документа здійснюється правонаступником відповідного суб`єкта або архівною установою (якщо передбачається передача документів до архіву). Оцінюючи подані представником відповідачки письмові документи на відповідність вимогам закону щодо належності, допустимості, достатності та достовірності доказів, суд вважає, що цим вимогам вони в повній мірі не відповідають. Зокрема, дійсно в наданих документах міститься інформація про нарахування та виплату [PERSON] відпускних у вересні місяці, крім 2011р. в липні. Однак відомостей про кількість наданих та оплачених днів щорічної відпустки, за який період роботи вони надавались, ці документи не містять. Інших доказів, в сукупності з якими можливо було перевірити відповідні обставини, суду не надано. Крім того, подані дублікати не містять підпису [PERSON] як особи, яка склала їх, із зазначенням дати складання, враховуючи, що дублікат повинен повністю відтворювати зміст та форму оригіналу документу. При цьому, припинення [PERSON] своєї підприємницької діяльності не позбавляє останню можливості самостійно видати дублікат документу, який нею було складено і в подальшому втрачено, оскільки після припинення фізичної особи-підприємця ця фізична особа не перестає існувати і продовжує відповідати за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю. Відсутність у дублікаті документу його обов`язкових реквізитів виключає його юридичну силу. Вважати надані документи копіями у суду також немає підстав, оскільки вони не засвідчені в установленому законом порядку і не містять інформації про їх відповідність оригіналу, не містять інформації про підпис особи, яка його склала, дати складання, тобто не відтворюють повного змісту оригіналу. Жодних доказів на підтвердження того, що ці документи дійсно були складені під час діяльності [PERSON] як ФОП і зазначена в них інформація є достовірною, суду не надано. Як вже зазначалось, оригінали будь-яких документів господарської діяльності ФОП [PERSON] на момент розгляду цієї справи не збереглися, у зв`язку з чим пересвідчитися в достовірності інформації, яка міститься в поданих суду дублікатах Розрахунково-платіжних відомостей та Відомостей на виплату грошей, враховуючи, що вона заперечується позивачкою та її представником, шляхом витребування та дослідження оригіналу неможливо. Показання свідка [PERSON] про те, що надані суду документи були нею виявлені в персональному комп`ютері [PERSON] та систематизовані без зміни їх змісту, не впливають на оцінку допустимості та достовірності цих доказів, оскільки вони є письмовими і законом визначений певний порядок їх складання, оформлення, виготовлення копій тощо. Відомостей про\~те,\~що вказані\~документи первісно\~були створені\~у вигляді\~електронного документу з накладанням електронного цифрового підпису, а надані суду документи є копією електронного доказу матеріали справи не містять. Ухвалюючи рішення, суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] перебувала у щорічних відпусках в вересні кожного року, оскільки ці пояснення не є належними доказами, по-друге, вони є неконкретизованими, не підтверджуються іншими доказами. Крім того, свідок [PERSON] вказав на наявність між ним та позивачкою неприязливих стосунків, що викликає сумнів в об`єктивності його показань. Суд також відхиляє доводи представника відповідачки про те, що відповідачка [PERSON] складала податкову звітність на підставі первинних документів, в т.ч. розрахунково-платіжних відомостей та відомостей про виплату грошей, дублікати яких надані суду, вказані документи були предметом перевірок відповідних контролюючих органів і порушень ведення податкового чи бухгалтерського обліку виявлено не було. На підтвердження цих доводів суду не надано відповідних доказів. Крім того, податковий контроль полягає у контролі за правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати\~податків\~і\~зборів, дотриманням іншого податкового законодавства з боку платників податку. Контроль за додержанням законодавства про працю, як вже зазначалось, здійснює Державна служба України з питань праці та її територіальні органи. Доказів проведення цим органом відповідних перевірок у ФОП [PERSON] і відсутності виявлених з її боку порушень трудового законодавства відповідачкою та її представником не надано. Ухвалюючи рішення, суд також враховує, що 28.05.2020р. відповідачка [PERSON] нарахувала [PERSON] заробітну плату за лютий 2020р. та грошову компенсацію за невикористані дні відпустки за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р., розмір якої після утримання податку та військового збору склав 3802,00грн. Отже, фактично відповідачкою визнається право позивачки на отримання грошової компенсації за невикористані 10 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 25.09.2019р. по 25.02.2020р.. Разом з тим, відповідачка та її представник не надали детального розрахунку вказаної суми грошової компенсації, зазначивши лише що за вказаний період вона становить 1430,11грн., після утримання ПДФО та військового збору 1151,23грн. Перевіряючи цей розрахунок, суд враховує положення п.7 Порядку №100 та виходить з того, що сумарний заробіток позивачки за 12 календарних місяців роботи, що передують її звільненню (з лютого 2019р. по січень 2020р.), становить 50\~626,00грн. (45903,00грн. (11міс.х 4173,00грн. (мінімальна заробітна плата з лютого 2019р. по грудень 2019р.) + 4723,00грн (мінімальна заробітна плата в січні 2020р.). Сума грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної відпустки буде становити: 50\~626,00грн./ 355 днів (календарні дні за виключенням святкових та неробочих) х 10 днів невикористаної відпустки = 1426,08грн. За вирахуванням податку з доходу фізичних осіб та військового збору в розмірі 22%, що становить 313,74грн. (1426,08грн.х22%), до виплати [PERSON] підлягає сума 1112,34грн.. Як вже зазначалось вище, [PERSON] нарахувала [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за вказаний період в сумі 1430,11грн. та фактично сплатила після утримання ПДФО та військового збору 1151,23грн., тобто більше, ніж розраховано судом. Суд вважає, що підстав для стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи [PERSON] з 25.09.2019р. по 25.02.2020р. немає, оскільки цей період визнається відповідачкою і грошова компенсація за невикористану відпустку за цей період виплачена позивачці в травні 2020р. в сукупності з іншими виплатами в загальній сумі 3802,00грн, оцінку правомірності виплати та розміру яких суд не надає в межах розгляду цієї справи. Факт отримання від [PERSON] грошових коштів в сумі 3802,00грн. позивачка [PERSON] в судовому засіданні визнала, доказів, які б спростували факт нарахуванням та виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за вказаний період у визначеному відповідачкою розмірі, суду не подала. Виходячи з того, що належними, допустимими, беззаперечними доказами суду не доведено факту порушення прав позивачки [PERSON] щодо надання щорічних відпусток за весь період роботи в ФОП [PERSON] , підстав для відшкодування їй моральної шкоди відповідно до ст.237-1 КЗпП України, суд також не знаходить. Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із завдань та принципів цивільного судочинства, зокрема, верховенства права, справедливості, рівності сторін, змагальності, пропорційності, суд вважає необхідним в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю.

Outcome: dismissed