Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-01 00:00:00

15 грудня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому, остаточно уточнивши вимоги, просив встановити порядок користування житловою квартирою №48 загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що розташована в м. Хмельницькому по вул. Подільська, 9/1, виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м. та виділивши в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату №1-1 площею 16,4 кв.м., решту площі, залишити у спільному користуванні вищевказаних осіб, за виключенням літнього приміщення лоджії 1,6 м.кв., яка залишається у користуванні [PERSON] Стягнути на його користь з відповідача [PERSON] половину вартості грошової компенсації, що становить 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 612, державний номер [NUMBER] у сумі 330\~726, 67 грн., що складає у грошовому еквіваленті 12 455 доларів США 81 цент. Визнати право спільно-сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] на приміщення магазину заг. пл. 182,3 кв.м., що знаходиться за адресою: Хмельницька обл., Летичівський р-н., с. Шрубків, вул. Жовтнева, будинок 78. Свої вимоги мотивує тим, що у його власності разом із відповідачами перебуває квартира №48 в м. Хмельницькому по вул. Подільській, 9/1, однак відповідачі не допускають його до квартири та не дають можливості користуватися такою квартирою, а тому просить встановити порядок користування такою. Також зазначає, що ним разом із відповідачем [PERSON] у шлюбі за спільні кошти було набуто майно, а саме автобус Daimler-Benz 612, 2000 р. випуску, № двигуна 60298400055808, № кузова WDB6683531N091466, д.н. [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] та приміщення магазину в с. Шрубів, вул. Жовтнева 78, Летичівський район, Хмельницька область, яке також зареєстровано за [PERSON] Вказує, що автобус відповідач продала без його згоди, він ним не користується, є неподільним, а тому просить стягнути половину вартості компенсації такого в сумі 330\~727, 67 грн., оскільки станом на 2007 р. такий автобус коштував 24\~911,24 долара США, а тому еквівалент ? частки на даний час становитиме дану суму. А магазин був придбаний за спільні кошти, а тому просить визнати такий спільною сумісною власністю. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили задовольнити з підстав наведених у позові. Позивач також зазначив, що усе майно було придбано за їх спільні кошти. Він допомагав відповідачу із підприємницькою діяльністю, разом брали кредит на потреби сімї, за який придбали автобус, кредит разом повертали та розом придбали магазин. Зазначив, що як тільки він дізнався про порушення свого права, а саме того, що відповідач не бажає добровільно ділити майно, то зразу ж звернувся з позовом до суду, а тому строк позовної давності не пропущено. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, направила суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, вказавши, що порядок користування квартирою встановити таким способом як визначив експерт є неможливим, оскільки огляд квартири не було здійснено. До того ж, в такій проживають ще й інші особи, які там зареєстровані. Щодо стягнення грошової компенсації за автобус та визнання магазину спільною сумісною власністю, зазначив, що це особисте майно [PERSON], яке придбано за її кошти, а саме з кредитних коштів, які вона брала для підприємницької діяльності. При цьому вона зареєстрована як підприємець, мала дохід, на відмінну від позивача, який ніде не працював та коштів не мав. Також просив застосувати строки позовної давності, зазначивши, що при розгляді справи про розірвання шлюбу [PERSON] повідомив, що окремо вони з дружиною проживають з 14 січня 2012 року, хоча фактично спільне проживання припинилось з січня 2009 року. З моменту припинення спільного проживання позивачу не надавалося в користування чи у власність майно зазначене у позові, чим порушувались його права, про що він не міг не знати. Однак до суду з позовом [PERSON] звернувся лише 15 грудня 2015 року, тобто після спливу трьох років з моменту порушення його права. Отже позивач пропустив строк позовної давності без поважних причин, а тому, в задоволенні його вимог до [PERSON] щодо розподілу майна подружжя слід відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, яке регулює дані правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, у звязку із наступним. Так, відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо позовної вимоги про встановлення порядку користування квартирою, то суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що у власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] перебуває квартира №48 що розташована в м. Хмельницькому по вул. Подільська, 9/1, що вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло, копії технічного паспорту, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7,8, 102). Із висновку експерта № 42/16 від 05.10.2016 р. вбачається, що встановити порядок користування житловою квартирою №48 загальною площею 51,7 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., що розташована в м. Хмельницькому по вул. Подільській, 9/1, виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м. та виділивши в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату №1-1 площею 16,4 кв.м., можливо. Решту площі, залишити у спільному користуванні вищевказаних осіб, за виключенням літнього приміщення лоджії 1,6 м.кв., яка залишається у користуванні [PERSON] (а.с. 49-60). Відповідно до\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України\~при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обовязковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у звязку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року. Оцінивши наявні у справі докази, враховуючи, що добровільно спір з приводу встановлення порядку користування сторони вирішити не можуть, таким чином слід встановити порядок користування квартирою, який визначений у експертизі, а саме виділивши у користування [PERSON] житлову кімнату 1-2, площею 11,8 кв.м. та виділивши в користування [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату №1-1 площею 16,4 кв.м. Решту площі, залишити у спільному користуванні вищевказаних осіб, за виключенням літнього приміщення, лоджії 1,6 м.кв., яка залишається у користуванні [PERSON], так як, прохід до даної лоджії проходить саме через виділену кімнату [PERSON] При цьому, суд відхиляє твердження представника відповідача про те, встановлений порядок користування квартирою є неправильним, так як обстеження проводилося лише зовні, оскільки відповідачі не допустили експерта до даної квартири (а.с.40,45). Щодо позовної вимоги про поділ майна подружжя, то суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 04.10.1987 року в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6), який 27.08.2014 р. розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. При цьому, [PERSON] та [PERSON] припинили шлюбні відносини 14.01.2012 р., що встановлено даним рішенням (а.с. 10). 13.11.2007 р. між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого [PERSON] надано кредит в сумі 60\~000 доларів США на поточні потреби (а.с. 115-118). Оплата за кредит вносилася [PERSON] з грудня 2007 р. по червень 2012 р. (а.с. 119-139). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 14.11.2007 р. між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана квартира №48 що розташована в м. Хмельницькому по вул. Подільська, 9/1 (а.с. 17-21). Такий кредит брався в період шлюбу на поточні потреби, і повністю сплачений до закінчення строку його дії, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] з 10.08.2007 р. зареєстрована як фізична особа підприємець (а.с. 111,114). В період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було придбано наступне майно, а саме 17.11.2007 р. автобус Daimler-Benz 612, 2000 р. випуску, № двигуна 60298400055808, № кузова WDB6683531N091466, д.н. [NUMBER], який зареєстрований за [PERSON] (а.с 30, 113,188). Такий автобус був придбаний через 4 дня після отримання кредиту, що свідчить, що такий придбаний за кредитні кошти, на що посилається позивач. Із висновку експерта № 003/17 від 26.01.2017 р. вбачається, що середня ринкова вартість автобуса Daimler-Benz 612, 2000 р. випуску, № двигуна 60298400055808, № кузова WDB6683531N091466, д.н. [NUMBER], без огляду вищевказаного транспортного засобу по матеріалах справи, на листопад 2007 року, складає 124\~558, 25 грн. (а.с. 72-80). Також було придбано 27.05.2009 року приміщення магазину в с. Шрубів, вул. Жовтнева 78, Летичівський район, Хмельницька область. (а.с. 102- 107). А саме 27.05.2009 року між Летичівським районним споживчим товариством та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу частини приміщення магазину, а саме [PERSON] прийняла у власність 48/100 частин приміщення магазину загальною площею 88,0 кв.м., що знаходиться в с. Шрубів, вул. Жовтнева 78, Летичівський район, Хмельницька область за 46\~750 грн. З даного договору вбачається, що такий укладено за згодою чоловіка [PERSON] (а.с. 183,184,195). А 14.12.2011 року між Летичівським районним споживчим товариством та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу частини приміщення магазину, а саме [PERSON] прийняла у власність інших 52/100 частки приміщення магазину, площею 94,3 кв.м., що знаходиться в с. Шрубів, вул. Жовтнева 78, Летичівський район, Хмельницька область за 57\~500 грн. З даного договору вбачається, що такий укладено за згодою чоловіка [PERSON] (а.с. 185,186,198). У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно,\~суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти\~\~або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~ст. 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15 і відповідно до\~\~\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковим для всіх судів України. Таким чином, спірне майно, а саме автобус та приміщення магазину є обєктом спільної сумісної власності сторін як подружжя. Дане майно було придбане сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя внаслідок їх праці, про що було встановлено в судовому засіданні та придбали дане майно за спільні кошти подружжя. Частина\~четверта\~статті\~65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.\~\~ При цьому відповідач не надала суду доказів того, що таке майно придбано лише за її кошти. А посилання представника відповідача, що таке майно куплене за кредитні кошти, які сплачувалися лише відповідачем і що такий кредит брався саме для підприємницької діяльності відповідача, суд відхиляє, оскільки, згідно ч.4 ст. 65 СК України, кредитний договір укладався в період шлюбу, і повністю сплачений до закінчення строку його дії, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. А в іпотеку була передана спільна квартира сторін, що загалом свідчить, що такий укладений [PERSON] в інтересах сімї. До того ж, при купівлі приміщення магазину, нотаріус відбирала заяву чоловіка (позивача) на придбання такого майна, що свідчить що таке майно купувалося в інтересах сімї за спільні кошти. Зворотного відповідач не довела. А тому дане майно є обєктом спільної сумісної власності сторін як подружжя. Згідно з ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, позовну вимогу про визнання право спільної сумісної власності [PERSON]М та [PERSON] на приміщення магазину в с. Шрубів, вул. Жовтнева 78, Летичівський район, Хмельницька область, слід задовольнити. Щодо стягнення половини вартості грошової компенсації, що становить 1/2 частину автомобіля Daimler-Benz 612, державний номер [NUMBER], то в цій частині вимога підлягає до часткового задоволення, у звязку із наступним. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Статтею 372 ЦК України\~передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 2\~ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Якщо інше не визначено домовленістю між ними. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною пятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов'язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України розяснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної\~сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною пятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такого ж по суті висновку щодо необхідності внесення одним з подружжя коштів на депозитний рахунок суду при поділі майна подружжя дійшов суд касаційної інстанції під час касаційного розгляду справ № 6-46518св13, № 6-4280св15, № 6-2891св15. Таким чином, враховуючи, що автобус Daimler-Benz 612, 2000 р. випуску, № двигуна 60298400055808, № кузова WDB6683531N091466, д.н. [NUMBER], зареєстрований за [PERSON], доказів його відчуження на користь третіх осіб суду не надано, такий є неподільним, згоди щодо його поділу сторони не досягли, відсутня згода на компенсацію, кошти не внесені на депозитний рахунок суду, тому суд приходить до висновку про визначення ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Щодо застосування строків позовної давності, то такі строки не збігли, оскільки як тільки позивач дізнався про порушення свого права він, одразу ж, звернувся з позовом до суду, про що було зясовано в судовому засіданні. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial