Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

16 липня 2020 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову вказує, що 06 листопада 1999 року ним та Відповідачем, [PERSON] , було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадського стану міста Рівне в книзі реєстрації актів про одруження 06 листопада 1999 року зроблено запис за № 1427. Вказує, що від шлюбу вони мають двох дітей: повнолітню, [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 03 жовтня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 2445.Зазначає, що на разі він та Відповідач проживають окремо, спільним побутом вони не пов`язані. Окрім того, протягом останніх років, відповідач, [PERSON] , з метою здійснення трудової діяльності, почала постійно виїздити за кордон на досить тривалі терміни. Увесь цей час наші діти проживають з ним та перебувають на його повному утриманні. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав поданий письмовий відзив. Додатково вказав, що відповідач погоджується сплачувати аліменти в розмірі ј частки заробітку. Заслухавши пояснення учасників процесу, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 06 листопада 1999 року між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів громадського стану міста Рівне в книзі реєстрації актів про одруження 06 листопада 1999 року зроблено запис за № 1427. Від шлюбу ми мають двох дітей: повнолітню, [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 03 жовтня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 2445. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 2статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України «Про Державнийбюджет Українина 2020рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років:з 1січня 2020року -1779гривень,з 1липня -1859гривень,з 1грудня -1921гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивача як отримувача і прав відповідача як платника аліментів. Отже, враховуючи фактичні обставини цієї справи, досліджені докази, виходячи з принципу справедливості та розумності, те що згідно статті 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, тобто обидві сторони у даній справі зобов`язані у рівних обсягах матеріально утримувати малолітню доньку, тому суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог статті 182 СК України розмір аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є необхідним та достатнім. При визначенні розміру аліментів суд також враховує, що відповідач є працездатною особою, отримує заробітну плату в розмірі 5000 гривень та те, що позивач частково визнала позовні вимоги. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial