Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

15 січня 2019 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» про заборону вчиняти певні дії та стягнення грошової компенсації. В обґрунтування позовних вимог Позивач стверджує, що Відповідачем порушуються його права, як автора та власника майнових прав на твір, що належать Позивачеві на підставі Свідоцтва № 62516 від 16 листопада 2015 року про реєстрацію авторського права на твір. Таке порушення Позивач вбачає в наявних на території магазинів Відповідача в місті Києві стільцях, які копіюють зображення стільців, що охороняються Свідоцтвом № 62516. Позивач в якості доказів додав до позовної заяви копії восьми актів фіксації порушень прав інтелектуальної власності: № 1 від 28 січня 2018 року, № 2 від 28 січня 2018 року, № 3 від 28 січня 2018 року, № 4 від 28 січня 2018 року, № 5 від 28 січня 2018 року, № 6 від 28 січня 2018 року, № 7 від 28 січня 2018 року, № 2 від 28 січня 2018 року. Позивач просить суд прийняти рішення про заборону Відповідачеві здійснювати розміщення стільців, зображення яких наведено в Актах, та майнові права які належить Позивачеві, в місцях здійснення Відповідачем своєї господарської/підприємницької діяльності, а також заборонити здійснювати будь-який інший публічний показ цих стільців та про стягнення з Відповідача на користь Позивача грошової компенсації у розмірі 2 500 000,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2019 року відкрито провадження по справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 07 лютого 2019 року від Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач у своєму відзиві повністю заперечує позовні вимоги, зокрема, Відповідач зазначає у своєму відзиві про відсутність ідентифікації в позовній заяві виду майнових прав інтелектуальної власності, що за думкою Позивача порушені, Відповідач вважає, що Позивач допустився помилки, коли ототожнює майнові права автора та майнові права власника патенту. Відповідач вважає, що порушення майнових авторських прав [PERSON] не доведено, відсутня форма вираження твору, не доведено факт використання Відповідачем патентних прав Позивача та їх порушення. Відповідач стверджує, що розмір заявлених збитків не обґрунтований, а причинно-наслідковий зв`язок між заявленою шкодою та діями Відповідача відсутній. Крім того, Відповідач посилається на неналежність доказів з фіксації факту порушення Відповідачем майнових авторських прав та/або патентних прав Позивача. Також Відповідач зазначив, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), Постачальник, та ТОВ «КОМФІ ТРЕЙД» Покупець, був укладений договір № 59027 на поставку стільців з метою розміщення співробітників та клієнтів (без наступного перепродажу) відповідно до специфікації № 1 від 16.11.2015р. до договору на поставку стільців. Поставка підтверджена первинними, транспортними та розрахунковими документами. Сторони за договором погоджували дизайнерські рішення та креслення стільців шляхом обміну електронними листами. Таким чином, Відповідач говорить, що наданими документами підтверджується факт правомірного використання Відповідачем стільців, придбаних за договором поставки № 59027 від 16.11.2015. Для Відповідача були виготовлені саме дизайнерські стільці, що за розмірами відрізняються від матеріалів роздруківки «Object № каталогу мебели». Згідно з п. 7 Специфікації № 1 від 16.11.2015 до договору поставки № 59027 від 16.11.2015 ФОП [PERSON] гарантує Відповідачеві, що товари, що поставляються за Договором, тобто стільці, не порушують права та законні інтереси третіх осіб, в тому числі, але не обмежуючись ними, права на інтелектуальну власність в формі патентів, знаків для товарів та послуг, промислових зразків або авторських прав, а також не можуть нанести будь-якої шкоди Відповідачеві та/або третім особам, а Відповідач має всі правові підстави та гарантії щодо правомірності використання товарів за договором поставки № 59027 від 16.11.2015р. Крім того, Відповідач вказує, що Об`єкти договору поставки № 59027 від 16.11.2015р., зокрема стілець Сhair № 2, низький стілець, тканина для сидіння Queens, колір Grey, стілець Bar сhair № 1, висота сидіння 560 мм, тканина для сидіння Queens, колір Orange; та стільці за патентом № 30915 від 25.11.2015р. відрізняються за своїми суттєвими ознаками, а стільці, зображення яких наведено в актах фіксації відрізняються за суттєвими ознаками за інформацією з розруківки «Object № Каталог мебели». З огляду відсутності у позовній заяви визначення об`єкту авторського права, що порушений, у Відповідача відсутня інформація для визначення об`єкту порушення та захисту своїх прав. 08 квітня 2019 року від Позивача - [PERSON] надійшла відповідь на відзив. У своїй відповіді на відзив Позивач не погодився із відзивом Відповідача та зазначає, що Відповідачем порушено право Позивача на публічний показ стільців за Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № 62516. Об`єкт авторського права, що порушений Відповідачем, уявляє собою стільці, що є частиною «Збірки творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели», фотографії яких було додано до позову. Отже, Позивач посилається на порушення авторського права. Крім того, Позивач зазначає, що всі матеріали заявки № 62910 знаходиться у Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, а ним додано копію CD диску, що був наданий Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, як відповідь на адвокатський запит від 22.11.2018, що підтверджується листом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про надання копії документів» від 30.11.2018. Таким чином, вважає Позивач, копія (розруківка) «Object № Каталог мебели» є належними та допустимим доказом. Крім того, розмір збитків Позивач визначить після отримання від Відповідача документів/інформації, зазначених в ухвалі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2018 про витребування доказів. 08 квітня 2019 року від Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» надійшли заперечення на відповідь на відзив. У запереченнях на відзив Відповідач звертає увагу на необхідність на те, що матеріалами заявки спростовується, що об`єктом авторського права є стільці, що правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору, що Відповідач не здійснює публічного показу твору Позивача, а стільці, що розташовані в магазинах, призначені виключно для сидіння споживачів та співробітників магазину, а не для продажу. Крім того, Відповідач зазначає, що зображення в актах фіксації містять зображення геть інших стільців, а самі акти складені в порушення норм діючого законодавства. Також Відповідач вказує на необхідність витребування оригіналу DVD диску у Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України у зв`язку з необхідністю проведення відповідної експертизи для виявлення всіх суттєвих ознак об`єктів інтелектуальної власності та їх порівняння. 07 жовтня 2019 року від Відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфі Трейд» надійшло клопотання щодо оцінки допустимості доказів та заява про надання документів на виконання Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року. У клопотанні щодо оцінки допустимості доказів від 04.10.2019 Відповідач зазначає, що одним з доказів, що був наданий представником Позивача, [PERSON] , до відповіді на відзив на позовну заяву від 25.03.2019 року (аркуш справи 234), в якості підтвердження достовірності поданих фотографій стільців та роздруківок «Object №_Каталог мебели», як частину заявки № 62910, було додано копію CD диску (аркуш справи 233)та лист Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про надання копії документів» від 30.11.2018 року.. Відповідач ставить під сумнів видачу такого диску Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, як відповідь на адвокатський запит від 22.11.2018 року Відповідач звернув увагу Суду, що в ході ознайомлення з матеріалами справи представник Відповідача виявив, що вміст зазначеного CD диску (аркуш справи 233) має один файл у форматі PDF, що має назву «Object №_Каталог АП», та який був створений та змінений 10.09.2015 року. На думку Відповідача, це означає, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не могло 30.11.2018 року виконати (створити) запис від 10.09.2015 року. Будь-який запис, що копіюється з оригіналу, повинен мати зміни в датах створення, відкриття, зміни. Це неможливо виконати іншим чином. Таким чином, Відповідач просить визнати недопустимим та недостовірним доказом вміст CD диску, який має один файл у форматі PDF, що має назву «Object №_Каталог АП», та який був створений та змінений 10.09.2015 року, що був поданий як додаток до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про надання копії документів» від 30.11.2018 року. Після надання Відповідачем документів та інформації за Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2018 року про забезпечення доказів до подачі позову, Позивач не скористався своїм правом сторони у справі та не подав додаткових процесуальних документів щодо обчислення розміру збитків. Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно положень ст. 440 ЦК України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» майновими правами інтелектуальної власності на твір є: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема, публічне виконання і публічне сповіщення творів. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом. Згідно ст. 1 Закону України Про авторське право і суміжні права» публічний показ - будь-яка демонстрація оригіналу або примірника твору, виконання, фонограми, відеограми, передачі організації мовлення безпосередньо або на екрані за допомогою плівки, слайда, телевізійного кадру тощо (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) або за допомогою інших пристроїв чи процесів у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім`ї чи близьких знайомих цієї сім`ї особи, яка здійснює показ, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час (публічний показ аудіовізуального твору чи відеограми означає також демонстрацію окремих кадрів аудіовізуального твору чи відеограми без дотримання їх послідовності). Відповідно до п. б ч. 1 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів (у тому числі компютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення. Згідно із п.11. ч.1. ст.8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, є у тому числі твори ужиткового мистецтва, у тому числі твори декоративного ткацтва, кераміки, різьблення, ливарства, з художнього скла, ювелірні вироби тощо. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору і не поширюється на будь-які ідеї, теорії, принципи, методи, процедури, процеси, системи, способи, концепції, відкриття, навіть якщо вони виражені, описані, пояснені, проілюстровані у творі. Судом встановлено, що [PERSON] належать майнові права та немайнові права автора на твори ужиткового мистецтва, що підтверджено Свідоцтвом № 62516 від 16 листопада 2015 року про реєстрацію авторського права на твір «Збірка творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели», автор - [PERSON] , рішенням Державної служби інтелектуальної власності про реєстрацію авторського права на твір за заявкою від 16.09.2015 № 62910. Відповідно до відомостей заявки № 62910 суть авторства та об`єкт авторського права викладені наступним чином: автор творів ужиткового мистецтва., фотографічних творів, літературно-письмових творів технічного характеру, складеного твору; галузь творчої діяльності -мистецтво. Крім того, Позивачеві належать права за Патентом на промисловий зразок № 30915, зареєстрованим 25.11.2015 з назвою промислового зразка «Стілець» у шести варіантах, кожен з яких має по шість зображень з різних кутів (сторін). Звертаючись до суду з позовом Позивач зазначає про те, що він є автором твору образотворчого мистецтва, а Відповідач публічно розміщує стільці, що є примірником твору образотворчого мистецтва, який було створено Позивачем та який увійшов до збірника творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели», а відтак діє неправомірно. Судом також встановлено, що згідно з договором поставки № 59027 від 16.11.2015 та Специфікацією № 1 від 16.11.2015 до договору поставки № 59027 від 16.11.2015 на адресу Відповідача з боку Фізичної особи-підприємця [PERSON] були поставлені дизайнерські стільці Bar сhair № 1, барні стільці, висота сидіння 760 мм, тканина для сидіння Queens, колір Orange, ; Bar сhair № 1, барні стільці, висота сидіння 560 мм, тканина для сидіння Queens, колір Orange, ; Сhair № 2, низькі стільці, тканина для сидіння Queens, колір Grey, Поставка стільців підтверджується видатковими накладними: № 32 від 12.12.2015; № 33 від 12.12.2015, № 1 від 12.02.2016, № 2 від 16.02.2016; № 3 від 01.03.2016; товарно-транспортними накладними № 32 від 12.12.2015, № 33 від 12.12.2015, № 1 від 12.02.2016, № 2 від 16.02.2016; № 3 від 01.03.2016; рахунками-фактурами № 1 від 18.01.2016, № 2 від 19.01.2016, № 3 від 22.02.2016; Актом звірки розрахунків станом на 31.12.2015; 29.02.2016; 31.01.2016; 31.03.2016; платіжними дорученнями № 45 163 від 17.11.2015, № 8271 від 16.12.2015, № 46 193 від 20.01.2016, № 113 536 від 22.02.2016, № 116 985 від 25.02.2016, № 116 958 від 11.03.2016. Матеріалами справи підтверджується, що дизайн стільців було виконано внаслідок виконання договору поставки. Відтак, стільці, що поставлені, були створені на замовлення Відповідача. Наявність порушеного авторського права за твердженнями Позивача полягає у тому, що у магазинах «COMFY», що знаходяться в м. Києві, в яких Відповідач здійснює свою господарську діяльність Відповідач незаконно здійснюється публічний показ стільців, виключні майнові права на який належать правовласнику - Позивачу. На підтвердження доказів протиправності використання його майнових прав автора Позивач надав Суду акти фіксації порушень прав інтелектуальної власності: № 1 від 28 січня 2018 року, № 2 від 28 січня 2018 року, № 3 від 28 січня 2018 року, № 4 від 28 січня 2018 року, № 5 від 28 січня 2018 року, № 6 від 28 січня 2018 року, № 7 від 28 січня 2018 року, № 2 від 28 січня 2018 року. Судом досліджено зміст вказаних актів та з`ясовано, що в актах містяться зображення фотографій загальної території приміщення із розміщеними предметами меблів. Стільці, що за думкою Позивача, порушують його права, на зображеннях Актів не ідентифіковані, не позначені, розміщені поряд із іншими предметами меблів, до яких також входять інші місця для сидіння, й можливо лише припускати, що такі стільці схожі на стільці за Свідоцтвом № 62516 від 16 листопада 2015 року про реєстрацію авторського права на твір «Збірка творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели» чи за Патентом на промисловий зразок № 30915, зареєстрованим 25.11.2015. Згідно з п. 10 Оглядового листа ВГСУ від 14.02.2007 р. N 01-8/78 «Про практику застосування господарськими судами законодавства про захист прав на винахід, корисну модель, промисловий зразок та прав на раціоналізаторську пропозицію», п. 2 Оглядового листа ВГСУ «Про практику застосування господарськими судами законодавства про захист прав на промисловий зразок та прав на раціоналізаторську пропозицію» від 17.04.2006р. № 01-8/844 для вирішення спорів щодо патентних прав судам необхідно встановити наступне: виготовлення яких виробів відповідачем позивач вважає порушенням його прав; зовнішній вигляд виробів відповідача, виготовлення яких позивач вважає протиправним, та їх суттєві ознаки; чи використані відповідачем у кожному зі спірних виробів всі суттєві ознаки запатентованого позивачем промислового зразка. Для встановлення суттєвих ознак необхідні спеціальні знання. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Наведені зображення в актах фіксації порушень прав інтелектуальної власності не дозволяють Суду визначити, фотографії якого саме стільця порівнювалися зі стільцем, автором якого є Позивач. Крім того, згідно з пунктом 15 розділу ІІІ «Вимоги до оформлення матеріальної форми твору» Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1756 « Про державну реєстрацію авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір», є залежність подання примірнику твору в матеріальній формі від об`єкту авторського права щодо якого подано заявку на реєстрацію. Так підпунктом 7 того ж пункту визначено , що твори ужиткового мистецтва, у тому числі твори декоративного ткацтва, кераміки, різьблення, ливарства, з художнього скла, ювелірні вироби тощо, якщо вони не охороняються законами України про правову охорону об`єктів промислової власності, подаються у вигляді фотографій (за потреби - кольорових), розміром не менше ніж 9 х 12 сантиметрів чи слайдів, або на електронному носії. Слайди та/або фотографії подаються в окремому конверті. Натомість, як встановлено Судом, Позивачеві належить також об`єкт промислової власності. А відтак форма вираження твору, що є об`єктом правової охорони об`єкта авторського права є чи може бути одночасно об`єктом промислової власності, що охороняється Законом України «Про охорону прав на промислові зразки», а відтак це різні об`єкти інтелектуальної власності. Крім того, Суд не наділений повноваженнями порівнювати об`єкт промислової власності та об`єкт авторського права для з`ясування, чи є твір ужиткового мистецтва, що охороняється за Свідоцтвом № 62516 об`єктом промислової власності за Патентом № 30915 чи навпаки. У той же час, Позивач не надав доказів, що дозволяють підтвердити або спростувати цей факт. Водночас, за змістом позовних вимог Позивач наполягає на захисті саме об`єкту авторського права. Отже, Судом досліджується питання встановлення наявності або відсутності доказів порушення об`єкту авторського права. Заперечуючи проти позову Відповідач вказує на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що стільці, що розміщені на території його магазинів, є твором Позивача, Відповідач вказує на відмінності в конструкції, кольорі, розмірах стільців. Однак, Суд не може порівнювати технічні характеристики стільців, наведених на фотографіях актів, у матеріалах відзиву та в матеріалах Свідоцтва № 62516. Відповідач також вказує, що формою вираження твору у даному випадку не є стілець. Таке посилання заслуговує на увагу. Об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва. Об`єктом промислового зразка може бути форма, малюнок чи розфарбування або їх поєднання, які визначають зовнішній вигляд промислового виробу і призначені для задоволення естетичних та ергономічних потреб. Твір як об`єкт авторського права втілений у певну матеріальну форму: рукопис, ноти, скульптура, картина тощо, проте, як зазначалось вище, правова охорона об`єкт авторського права поширюється тільки на форму вираження твору. Авторське право на твір (як нематеріальний об`єкт авторського права) і право власності на річ, в яку він втілений, не залежать одне від одного. Тому не слід плутати твір як об`єкт авторського права і річ. На річ, в яку матеріально втілюється твір, може існувати право власності, право користування тощо, але не авторське право. Судом встановлено за матеріалами справи, що відповідно до відомостей заявки № 62910 суть авторства та об`єкт авторського права викладені наступним чином: автор творів ужиткового мистецтва, фотографічних творів, літературно-письмових творів технічного характеру, складеного твору; та за змістом норми статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» передбачена цим Законом правова охорона поширюється тільки на форму вираження твору, що викладена в матеріалах заявки до Свідоцтва і підтверджується Свідоцтвом № 62516 «Збірка творів ужиткового мистецтва « [INFO] ». Відтак, з матеріалів справи не слідує, що Відповідач будь-яким чином порушує авторське право Позивача, а саме використовує «Збірку творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели», розповсюджує, опубліковує, відтворює будь-яким способом. Таким чином, встановлені Судом факти не дають підстав вважати, що Відповідач у магазинах «COMFY», що розташовані в місті Києві, незаконно здійснює публічний показ примірників твору ужиткового мистецтва - «Збірку творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели», виключні майнові права на який належать правовласнику -Позивачеві. Натомість, між Відповідачем та Позивачем, що діяв як фізична особа-підприємець, у день видання Свідоцтва № 62516 був укладений договір на поставку стільців. Відтак, використання придбаних стільців є правомірним. Відповідач у даному випадку є добросовісним набувачем стільців, що ним використовуються. Не є доведеним, що Відповідачем використовують стільці, що можуть бути об`єктом правової охорони. Крім того, не доведено, що стільці, що розташовані в магазинах є об`єктом авторського права Позивача. В свою чергу, вказане не дає підстав вважати, що Відповідачем були порушені авторські права позивача, як автора творів ужиткового мистецтва «Збірка творів ужиткового мистецтва «Object № Каталог мебели, у зв`язку з чим відсутні підстави для покладання на Відповідача відповідальності за порушення авторських прав. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає за необхідне вказати про таке: Суд вважає слушним посилання відповідача на оцінку допустимості та достовірності доказів. Так, Судом перевірено вміст CD диску (аркуш справи 233), що поданий представником Позивач в якості доказу, та з`ясовано, що на диску записаний один файл у форматі PDF, що має назву «Object №_Каталог АП», та який був створений та змінений за властивостями файлу 10.09.2015. Суд погоджується з Відповідачем, що дата створення та змінення файлу означає, що Міністерство економічного розвитку і торгівлі України не могло 30.11.2018 (дата супроводженням листа Міністерства з копією диску) виконати (створити) запис від 10.09.2015. Будь-який запис, що копіюється з оригіналу, повинен мати зміни в датах створення, відкриття, зміни, та такі дати завжди є більш пізніми, ніж оригінал створення файлу. Отже, доказ у вигляді CD диску не є належним та допустимим доказом у цій справі. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. П.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року №5 містить таку норму: Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК ( 1618-15 ) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( 1618-15 ). При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК ( 435-15 ), які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб`єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв`язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону N 3792-XII) ( 3792-12 ); шкоди, завданої суб`єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суду слід виходити із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК ( 435-15 ), стаття 11 Закону N 3792-XII) ( 3792-12 ). Зокрема, первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із захистом прав інтелектуальної власності» зазначено, що враховуючи приписи статті 33 ГПК України щодо обов`язку доказування і подання доказів суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке: позивач повинен довести у тому числі належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об`єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями відповідача. Питання визнання авторства не є предметом цього спору. За відсутності доказів порушення Відповідачем авторських прав Позивача, Позивач не довів факт порушення його прав Відповідачем, а відтак питання про стягнення компенсації не може бути розглянуто. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши та надавши оцінку усім зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, проаналізувавши усі обставини по справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed