Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

16 січня 2019 року [PERSON] звернувся до Ковельського міськрайонного суду Волинської області із позовом про визнання незаконними та скасування рішень. Розпорядженням голови Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 5 грудня 2019 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи після задоволення відводів (самовідводів) вказану цивільну справу передано на розгляд до Турійського районного суду Волинської області. 10 грудня 2019 року справа надійшла до суду. Відповідно до положень статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження. Позов [PERSON] до Ковельської міської ради про визнання незаконними і скасування рішень мотивований тим, що рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл [PERSON] на виготовлення звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по [ADDRESS] з метою надання зазначеної земельної ділянки у власність шляхом викупу, а рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 вирішено продати [PERSON] у приватну власність шляхом викупу земельної ділянки, площею 151 кв.м, по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та земельної ділянки суміжної із спірною земельною ділянкою. Вказуючи, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акт погодження меж він не підписував, в адресі та площі земельної ділянки є розбіжності (приміщення магазину « [INFO] », власником якого є [PERSON] , знаходиться по [ADDRESS] та має площу 94.5 кв. м, тоді як оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] та площею 151 кв. м), позивач просив визнати незаконними та скасувати рішення Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року №39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по [ADDRESS] » та від 27 грудня 2018 року №46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] ». Відповідач Ковельська міська рада подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорювані рішення прийняті Ковельською міською радою в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства, а доводи позивача про їх незаконність не підтверджені належними доказами. Так, відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка ще у 2002 році була передана Ковельською міською радою у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю [PERSON] , а 29 жовтня 2007 року з нею був укладений договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину. Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року № 27/25 припинено право користування підприємцем [PERSON] вказаною земельною ділянкою у зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна [PERSON] , з яким 5 листопада 2012 року був укладений договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 151 кв. м, а в подальшому - оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність [PERSON] цієї земельної ділянки. При цьому, відповідач зазначає, що спірна земельна ділянка не є проїздом, як твердить позивач, оскільки відсутні рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення території між будинком по [ADDRESS] та пустирем до земель загального користування, а також про влаштування там проїзду. Документація із землеустрою та містобудування щодо влаштування такого проїзду не затверджувалась. Щодо розбіжностей в адресі та площі земельної ділянки, на які вказує позивач, відповідач пояснив, що жодного збільшення площі земельної ділянки не відбулося, оскільки 94.5 кв. м - це площа приміщення магазину « [INFO] », а 151 кв. м - це площа земельної ділянки для обслуговування приміщення магазину. Ідентифікація земельної ділянки здійснюється виключно за її кадастровим номером. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 0710400000:08:009:0020 розташована за адресою: [ADDRESS] , і використовується [PERSON] для будівництва і обслуговування будівель торгівлі. Позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, у якій ствердив, що спірна земельна ділянка є єдиним проїздом з [ADDRESS] до його помешкання та власної земельної ділянки, а її продаж третій особі призведе до ліквідації такого проїзду. Судові засідання у цій справі неодноразово відкладалися з різних причин, в тому числі і за клопотаннями учасників справи у зв`язку з запровадженням на території України карантину. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили його задовольнити. Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та просили відмовити в його задоволенні. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з частиною першою статті 127 ЗК України органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог частин першої, другої статті 128 ЗК України продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки. До заяви (клопотання) додаються: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина - копія документа, що посвідчує особу. Встановлено, що рішеннями Ковельської міської ради від 27 грудня 2002 року №7/8 та від 5 жовтня 2007 року №24/10 надано у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю [PERSON] земельну ділянку, площею 151 кв. м, по [ADDRESS] для обслуговування приміщення магазину (а.с. 49, 50, т. 1). 29 жовтня 2007 року між Ковельською міською радою та підприємцем [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину (а. с. 51-53, т. 1). Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року №27/25 припинено право користування підприємцем [PERSON] вказаною земельною ділянкою у зв`язку з відчуженням об`єкту нерухомого майна [PERSON] (а. с. 54, т. 1). Так, згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2012 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником нерухомого майна - приміщення магазину « [INFO] », площею 94.5 кв. м, та частини підвального приміщення, площею 80.5 кв. м, по [ADDRESS] є [PERSON] (а .с. 57, 58, 59, т. 1). 5 листопада 2012 року між Ковельською міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 151 кв. м, для розміщення власного приміщення магазину « [INFO] » (а. с. 55-56, т. 1). Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер 0710400000:08:009:0020, вона розташована за адресою: [ADDRESS] , і використовується [PERSON] для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (а. с. 61-62, т. 1). Таким чином, будучи користувачем земельної ділянки по [ADDRESS] , та власником нерухомого майна, [PERSON] звернувся до Ковельської міської ради із заявою відповідно до частини другої статті 128 ЗК України. Рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл [PERSON] на виготовлення Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, по [ADDRESS] (кадастровий номер 0710400000:08:009:0020) для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (для розміщення власного приміщення магазину « [INFO] ») з метою надання земельної ділянки у власність шляхом викупу (а. с. 6, т. 1). Рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 погоджено Звіту про експертну грошову оцінку зазначеної вище земельної ділянки, затверджено вартість її викупу та вирішено продати [PERSON] у приватну власність шляхом викупу (а. с. 7, т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2019 року, укладеного між Ковельською міською радою та [PERSON] , останній придбав вищевказану земельну ділянку (а. с. 154, т. 2). Того ж дня на підставі зазначеного договору [PERSON] зареєстрував у встановленому законом порядку право власності (а.с. 156-159, т. 2). Відповідно до статті 19 Конституції України та частини третьої статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст, крім іншого, належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; д) організація землеустрою; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Із зазначеними приписами кореспондуються положення статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 34 якої передбачено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад. Аналіз наведених вище обставин справи та доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що оспорювані у цій справі рішення Ковельської міської ради прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 141 кв. м, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав та витягом з Державного реєстру правочинів (а. с. 8, 9, т. 1). Частиною першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач стверджує, що спірна земельна ділянка є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, а її продаж третій особі призведе до ліквідації єдиного проїзду з [ADDRESS] до його помешкання та власної земельної ділянки. Такі твердження позивача є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені жодними належними, допустимими та беззаперечними доказами. Так, відповідно до пункту «а» частини четвертої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). Частиною першою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. У ході судового розгляду встановлено, що на сьогоднішній день відсутні будь-які рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення земельної ділянки, що є предметом оспорюваних позивачем рішень (території між будинком по [ADDRESS] та [ADDRESS] ), до земель загального користування та влаштування там проїзду. Документація із землеустрою та містобудування щодо влаштування проїзду у зазначеному місці уповноваженим органом не виготовлялася та не затверджувалася. Крім того, з наданої позивачем технічної документації із землеустрою земельної ділянки [PERSON] для розміщення власного магазину « [INFO] » ( [ADDRESS] ) видно, що до належних позивачу житла та земельної ділянки забезпечено безперешкодний доступ (доїзд). У судовому засіданні позивач не заперечував того факту, що має можливість проїзду до квартири, гаража і земельної ділянки. Як видно з ухвали апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2005 року, питання щодо наявності проходу до помешкання, де проживає [PERSON] , було предметом судового розгляду ще з моменту передачі спірної земельної ділянки підприємцю [PERSON] та судом не було встановлено порушення прав позивача (на той час - [PERSON] - батька позивача у цій справі) (а. с. 127-128, т. 1). Крім того, судом було встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи проектної документації існуючий до виникнення спору проїзд і прохід до помешкання позивача, який знаходиться між будинками [ADDRESS] з названої вулиці збережений. Вказане судове рішення переглядалося в касаційному порядку та було залишено без змін (а. с. 126, т. 2) Не встановлено порушень у доступі до квартири позивача і за результатами перевірки, проведеної за зверненням [PERSON] до Ковельського відділу поліції ГУНП у Волинській області, що підтверджується листом від 24 липня 2019 року (а. с. 184, т. 1). Також слід зазначити, що із наданих учасниками справи викопіювань та копій технічних документацій, на яких відображена ділянка вулиці Незалежності в місті Ковелі, видно, що заїзд з названої вулиці між адресними номерами 164 (пустир) та 166 відсутній, по усій довжині вказаних адресних номерів знаходиться пішохідна зона (тротуар) та зупинка маршрутних транспортних засобів (а.с. 25, 53, т. 1; 152, 153, т. 2). Жодних доказів на спростування зазначених обставин та підтвердження своїх доводів про наявність проїзду позивач суду не надав. Щодо розбіжностей в адресі та площі земельної ділянки, на які вказує позивач, суд зазначає, що жодного збільшення площі земельної ділянки за рахунок, на думку позивача, проїзду при передачі її [PERSON] не відбулося, оскільки 94.5 кв. м - це площа приміщення магазину « [INFO] », а 151 кв. м - це площа земельної ділянки для обслуговування приміщення магазину. Саме такою була площа земельної ділянки (151 кв. м) ще з моменту її формування та передачі у користування підприємцю [PERSON] , а пізніше - [PERSON] . Ідентифікація земельної ділянки здійснюється за її кадастровим номером. Земельна ділянка, що є предметом оспорюваних позивачем рішень, має кадастровий номер 0710400000:08:009:0020 і згідно з витягом з Державного земельного кадастру знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і використовується [PERSON] для будівництва і обслуговування будівель торгівлі. Посилання позивача, як на доказ неправомірності рішень Ковельської міської ради, на те, що за цією ж адресою зареєстровано приватне підприємство «Вермі», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, на увагу не заслуговують, оскільки реєстрація юридичної адреси підприємства «Вермі» не свідчить про належність цьому підприємству земельної ділянки за цією адресою. Крім того, згідно з рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 12 квітня 2018 року №140 адресний номер спірної земельної ділянки змінено на « [ADDRESS] » (а. с. 115, т. 1). Також позивач посилався на те, що погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акта погодження меж він не підписував. Відповідно до наданої відповідачем заяви, що посвідчена нотаріально 5 березня 2014 року, [PERSON] надав згоду своєму сусіду [PERSON] на реконструкцію першого і другого поверху та підвального приміщення магазину « [INFO] » та зазначив про відсутність матеріальних та інших претензій щодо будівництва (а. с. 63, т. 1). Акт погодження меж земельної ділянки в матеріалах справи відсутній. Разом з тим, погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути технічних помилок. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є «погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами». Наведене не дає достатніх підстав дійти висновку, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте органом місцевого самоврядування рішення незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Ненадання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі №235/2749/16. Інші доводи сторони позивача про незаконність оспорюваних рішень Ковельської міської ради, що ґрунтуються на порушенні підприємцем [PERSON] законодавства при реконструкції магазину « [INFO] » у 2002-2005 роках (а.с. 85-93, т. 1), здійснення позивачем добудови до належної йому квартири (дозвільні та правовстановлюючі документи на добудову позивач суду не надав) та облаштування входу зі сторони [ADDRESS] , де знаходиться встановлений [PERSON] паркан, проведення [PERSON] земельних та будівельних робіт на отриманій у власність земельній ділянці, що є, на думку позивача, спільним проходом (проїздом) до його житла, на увагу не заслуговують, оскільки не мають правового значення для вирішення цієї справи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою вказаної статті процесуального закону передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, жодних належних, допустимих, достатніх і беззаперечних доказів на підтвердження порушення оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки по [ADDRESS] » та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по [ADDRESS] » прав та законних інтересів позивача [PERSON] , а також обставин, на які він посилався у позові, суду надано не було, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат у цій справі. За змістом пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Представником третьої особи Дзивульською Л.В. 12 листопада 2020 року до судових дебатів подано суду заяву про покладення на позивача понесених [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15500 гривень (а.с. 199-203, т. 2). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Частиною дванадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги. Враховуючи, що третя особа на стороні відповідача [PERSON] та його представники у ході судового розгляду заперечували проти заявлених [PERSON] позовних вимог, то в контексті зазначених положень процесуального закону [PERSON] має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї. Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У судовому засіданні позивач та його представник просили відмовити у задоволення клопотання представника третьої особи Дзивульської Л.В. про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, а у разі, якщо суд дійде висновку про наявність підстав для задоволення такого клопотання, то зменшити їхній розмір, оскільки він є неспівмірним із витраченим адвокатом часом на надання такої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved