Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

17.05.2021 року до суду звернулася позивач [PERSON] , з позовом про стягнення грошових коштів, сплачених в рахунок авансу до відповідача [PERSON] 31.05.2021 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.06.2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами спрощеного провадження з викликом сторін на 19.08.2021 року Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України. 19.08.2021 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 15 000.00 грн., та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: у липні 2020 року між нею та відповідачкою було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зі слів відповідачки житловий будинок вона отримала у спадок, тому вона вважала, що відповідачка є власником будинку. Документів на право власності на будинок відповідачка їй не показувала. Відповідачка продавала будинок в розстрочку, а тому 08.07.2020 року вона передала їй в якості авансу та першого внеску за будинок 15 000.00 грн. Загальна вартість будинку складала 45 000.00 грн. У вищевказаний будинок вона так і не вселилась, оскільки відповідачка забрала у неї грошові кошти, а доступу до будинку так і не надала. Попереднього договору купівлі-продажу вони з відповідачкою не укладали. Згодом з`ясувалось, що відповідачка не оформила навіть документів на будинок, а саме: не отримала свідоцтва про право на спадщину. Відповідачкою було складено три розписки в яких остання зазначила, що поверне їй передані кошти в строк до 21.10.2020 року, але грошові кошти так і не повернула до цього часу. На підставі чого просить стягнути з відповідачки грошові кошти, як набуті без достатньої правової підстави, що й стало підставою звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала за підставами, викладеними в позовній заяві та просила їх задовольнити. Також пояснила, що з відповідачкою вони домовились про купівлю будинку з розстрочкою платежу. Оскільки відповідачці потрібно було погасити борги за комунальні послуги та виготовити всі необхідні документи на будинок. Вона передала відповідачці 15 000.00 грн. для даної мети. Але відповідачка ніяких дій щодо виготовлення документів так і не здійснила. А навпаки знову розмістила об`яву про продаж будинку. Вона зажадала від відповідачки, щоб остання повернула їй надані кошти. Відповідачка погодилась їх повернути про що написала три розписки, але до цього часу грошові кошти так і не повернула. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату часта місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За доводами позивача судом встановлено, що у липні 2020 року між сторонами було досягнуто усної згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , проте ні попереднього договору, ні будь яких інших письмових документів на час досягнення згоди між сторонами не було складено. За доводами позивача, зі слів відповідачки їй було відомо, що житловий будинок відповідачка отримала у спадок, тому позивачка вважала, що відповідачка є власником будинку. Документів на право власності на будинок відповідачка позивачці не показувала. Відповідачка продавала будинок в розстрочку, а тому 08.07.2020 року позивачка передала їй в якості авансу та першого внеску за будинок 15 000.00 грн. Загальна вартість будинку складала 45 000.00 грн. У вищевказаний будинок позивачка так і не вселилась, оскільки відповідачка забрала у неї грошові кошти, а доступу до будинку так і не надала. Згодом з`ясувалось, що відповідачка не оформила навіть документів на будинок, а саме: не отримала свідоцтва про право на спадщину. Відповідачкою було складено три розписки 21.08.2020 року, 03.10,2020 року і 11.10.2020 року зігіно яких відповідачка зазначила, що поверне позивачці передані грошові кошти в строк до 21.10.2020 року, але грошові кошти так і не повернула до цього часу. Відповідачка будь-яких доказів на спростування факту не повернення грошей не надала. Таким чином сторони хоч і досягнули згоди щодо вартості будинку, який позивач хотіла купити у відповідачки, але будь-яких інших істотних умов договору купівлі-продажу між сторонами оговорено не було. Також будь-яких письмових документів, в тому числі і розписок на час досягнення згоди між сторонами складено не було. Таким чином суд погоджується з доводами позивача про те, що договір між сторонами укладений не був. Відповідно до ч.1,2.3 ст. 1212 ЦК України - Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що міститься у постанові від 20.03.2019 року по справі № 607/5422/16-ц встановлено, що Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Оскільки між сторонами на час досягнення згоди щодо купівлі-продажу будинку ніяких письмових документів, навіть боргової розписки не складалось, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був. Оскільки сторони не визначили строку остаточного розрахунку за будинок та укладення договору купівлі-продажу. А також не вчинили дій, що свідчать про його укладення,оскільки позивачка не отримала доступу для проживання в будинку. Таким чином відповідач отримала грошові кошти від позивача без достатньої правової підстави. Тому суд погоджується із способом захисту порушених прав, обраних позивачем у вигляді повернення безпідставно набутих грошових коштів, який передбачений нормами ЦК України та відповідає дійсним обставинам справи. Судом також встановлено, що розписки щодо повернення грошових коштів відповідач склала не в час отримання грошових коштів, а на час, коли не виконала зобов`язань щодо оформлення документів та вчинення інших дій, необхідних для укладення договору купівлі-продажу будинку. Такими чином складені розписки підтверджують не факт, укладення договору купівлі-продажу будинку між сторонами, а лише факт отримання відповідачкою грошових коштів від позивача. На підставі чого суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Оскільки судом ухвалюється рішення про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908.00 грн.

Outcome: approved