Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

15.06.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про надання дозволу на перетинання державного кордону( в зону проведення антитерористичної операції) сумісно зі своїм сином [PERSON] без нотаріально оформленого дозволу його матері [PERSON], з метою відвідування м. Донецька терміном з 01.07.2017 року по 01.09.2017 року. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 05.11.1999 року по 10.10.2013 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Після початку бойових дій на території Донецької області позивач разом з сином переїхали на тимчасове мешкання до м. Запоріжжя. На теперішній час він разом з сином є особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України/районів проведення АТО та мешкає у м. Запоріжжя. Колишня дружина залишилася у м. Донецьку. 17.12.2015 року у неї було виявлене онкологічне захворювання, після чого вона проходила довгий курс лікування у м. Донецьку. Останнім часом стан її здоров'я значно погіршився, у зв'язку із чим вона на має можливості виїхати на підконтрольну територію України, та нотаріально оформити дозвіл для перетинання зони проведення АТО, так як згідно чинного законодавства для вивіз дитини необхідний дозвіл обох батьків. Позивач вважає, що для нормального морального та духовного розвитку дитині йому потрібне спілкування з матір'ю, просить надати дозвіл на тимчасовий вивіз неповнолітньої дитини за кордон без дозволу матері строком з 01.07.2017 року по 01.09.2017 року, на територію Донецької області в м. Донецьк, тимчасово непідконтрольну державній владі України, наголошує на необхідності спілкування дитини з матір'ю. Позивач [PERSON] в судове засіданні не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги викладені у заяві підтримав повністю, просив їх задовольнити(а.с.30). Відповідач [PERSON] повідомлено про дату, час та місце розгляду справи (а.с.26), проте для участі в судовому засіданні відповідач не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги викладені у заяві визнала повністю(а.с.32). Третю особу служба у справахдітей Донецької облдержадміністрації повідомлено про дату, час та місце розгляду справи (а.с.28), проте для участі в судовому засіданні третя особа не прибула, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі.(а.с.34-35). Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, згідно ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, відповідно до ст. 11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Відповідно до вимог ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатись як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ст.60 ЦПК України); обставини, що мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. За приписами ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки відповідно до положень ст. 151 СК України вправі обирати самі. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька, батьками малолітнього [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON](а.с.12). За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]на теперішній час проживає спільно з батьком м. Запоріжжя(а.с.10,13). Відповідач не мешкає разом з родиною; згідно даних Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб на обліку як тимчасово переміщена особа з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО не перебуває(а.с.33). Відповідно до наданих позивачем копії медичних документів, [PERSON] має другу групу інвалідності загального захворювання та періодично проходить курс лікування в Республіканському онкологічному центрі ім. проф. Г.В.Бондаря(а.с.14-18). Суд не сприймає це як допустимий доказ, оскільки документи видані на території тимчасово непідконтрольній державній владі України, але звертає на їх зміст. В Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року) наголошується на забезпеченні поваги прав дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Позивачем [PERSON] доведена наявність зв'язків неповнолітнього [PERSON], [INFO], на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України, у м. Донецьку, де мешкає мати дитини - [PERSON]. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території частини Донецької області (зокрема, м. Донецька,) та вихід частини території Донецької області (в тому числі м. Донецьк) з-під контролю державної влади України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 12.06.2015 року № 415ог затверджено Тимчасовий порядок здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Згідно з вказаним Порядком в'їзд на неконтрольовану територію та виїзд з неї осіб здійснюється через блокпости - громадян України - за умови пред'явлення будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тих, які не досягли 16-річного віку - з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. П.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. ст.154,155 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини; здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до положення ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16-ти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Мати неповнолітньої - [PERSON] на часвирішення цивільної справи судом по суті не надала належним чином оформленої письмової згоди на тимчасовий короткостроковий виїзд дитини на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, в супроводі батька. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що закон передбачає надання дозволу на конкретний виїзд на територію України, тимчасово непідконтрольну державній владі України, неповнолітньої дитини в супроводі одного із батьків, з визначенням певного періоду часу. Суд вважає, що вимоги позивача в частині надання дозволу на тимчасовий в'їзд/виїзд малолітньої дитини у супроводі батька на територію Донецької області, тимчасово непідконтрольну державній владі України(до м Донецька), ґрунтуються на законі, мають на меті забезпечити спілкування дитини з її матір'ю і задовольняє позов повністю. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову, не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], а вимоги позивача щодо перетинання державного кордону вважає безпідставними, оскільки виїзд на територію проведення АТО не передбачає перетину державного кордону. Позивачем не заявлено вимогу щодо відшкодування судових витрат.

Outcome: partial