Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

15.07.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути 2324539 грн. 56 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.09.2007 року [PERSON] уклала з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір, який забезпечено іпотекою, а саме: нерухомим майном, що належить [PERSON] Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] не виконала, тому зобовязання виконано за рахунок предмету іпотеки в січні 2014 року на загальну суму 1187914 грн. 47 коп. У звязку з цим права кредитора перейшли до майнового поручителя [PERSON] До теперішнього часу [PERSON] борг не повернула, тому [PERSON] просить стягнути на свою користь борг з урахуванням передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України індексу інфляції та 3% річних. В судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судове засідання 15.11.2016 року не зявилися. Від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд позову без їх участі. З наданих представником відповідачки заперечень вбачається, що позов вони не визнають та просять відмовити в його задоволенні. Заслухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 17.09.2007 року між відповідачкою та ПАТ «УкрСиббанк» укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала від банку кредит в розмірі 200000 доларів США за умови сплати відсотків за користування кредитом та з кінцевим терміном повернення кредиту до 15.09.2027 року. В зобовязання кредитного договору 17.09.2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого в разі невиконання позичальником своїх зобовязань, банк має право задовольнити свої вимоги за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна, яке належить позивачці. Відповідачка свої зобовязання за кредитним договором не виконала, в результаті чого рішенням Сихівського районного суду від 08.08.2011 року з неї було стягнуто заборгованість в розмірі 1590352 грн. 31 коп. Вказане судове рішення набрало законної сили 12.03.2012 року. На виконання цього рішення було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення, що належать позивачці, загальною вартістю 1187914 грн. 47 коп. Вказана обставина підтверджується протоколами проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 30.01.20143 року та від 06.02.2014 року. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотеко держателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобовязанням. Таким чином, після задоволення вимог банку за рахунок майна позивачки, яке було предметом іпотеки, позивачка набула права кредитора по відношенню до відповідачки. Позивачка посилається на те, що відповідачка свого зобовязання не виконала та не повернула позивачці вартість майна предмету іпотеки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 27 ЦПК України всі наявні докази для підтвердження своїх вимог та заперечень сторони повинні надати до початку розгляду справи по суті. Відповідачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка повернула позивачці заборгованість, яка виникла після звернення стягнення на предмет іпотеки, що є власністю позивачки. Враховуючи, що позивачка може звертатися за захистом свого порушеного права безпосередньо до суду без попереднього предявлення вимоги боржнику, суд не вбачає підстав для відмови в стягненні з відповідачки на користь позивачки борг в розмірі 1187914 грн. 47 коп. Проте, вирішуючи вимогу про стягнення з відповідачки передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних витрат та 3% річних суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачка, як майновий поручитель, виконала зобовязання перед банком, взяті на себе відповідачкою за кредитним договором. Після цього до позивачки перейшли права кредитора. Відповідачка свій борг на користь позивачки не сплатила. В той же час, стягнення передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум є видом відповідальності за невиконання грошових зобовязань. Таке стягнення можливо лише з боржника, який прострочив виконання зобовязання. За вимогами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобовязання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Тобто, порушення конкретного чітко визначеного строку виконання зобовязання, або невиконання зобовязання протягом семи днів з дня предявлення вимоги є обовязковою умовою для визнання боржника таким, що прострочив. Після задоволення вимог банку за рахунок майна, що є предметом іпотеки, до позивачки перейшли права кредитора. Разом з тим, строк виконання зобовязання в даному випадку встановлено не було. З цього виплаває, що відповідачку можна було б вважати такою, що прострочила виконання зобовязання, лише в разі, якщо б вона не виконала свій обовязок сплатити позивачці борг у семиденний строк від дня предявлення позивачкою вимоги. В той же час, в судовому засіданні встановлено, що письмової вимоги про сплату боргу позивачка відповідачці не предявляла. Посилання представника позивачки на те, що мали місце неодноразові усні вимоги позивачки, на які відповідачка відповіла відмовою сплатити борг, жодним чином не підтверджено. А факт предявлення позову до суду не можна розцінювати як предявлення вимоги боржнику в розумінні ст. 530 ЦК України. Отже, факт прострочення відповідачки у виконанні зобовязання перед позивачкою не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Тому у суду відсутні підстави для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Під час звернення до суду позивачкою було сплачено судовий збір в розмірі 6890 грн., що підтверджується квитанцією від 29.07.2016 року. Оскільки позовні вимоги обгрунтовані, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial