Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

15 листопада 2018 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої пошкодженням належного йому на праві власності автомобіля [NUMBER]. Позивач посилається на те, що 15 вересня 2018 року [PERSON], керуючи зазначеним автомобілем, порушив правила дорожного руху, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода і автомобіль був пошкоджений. Постановою суду від 10 жовтня 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Позивач просить стягнути з відповідача відповідно до ст.1166, 1167 Цивільного кодексу України, як з особи, винної у заподіянні шкоди, 411\~139 грн суму матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля, 10\~000 грн суму моральної шкоди, а також судові витрати: 4211 грн 39 коп витрати на сплату судового збору, 5500 грн витрати на правничу допомогу. 25 січня 2019 року [PERSON] подав відзив на позов, у якому зазначив, що на момент вчинення ДТП він перебував у трудових правовідносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON], працював водієм, що підтверджується трудовим договором від 03.07.2018 року та записом у трудовій книжці. Тому спірні правовідносини регулюються не нормами Цивільного кодексу України, а нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ст.130-132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов'язків, працівники, яки не є посадовими особами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Тому відповідач просить у задоволенні позову відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, наголосивши на тому, що відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року, особи, винними діями яких завдано шкоди майну, яке використовується при здійсненні діяльності, що є джерелом підвищеної небезпеки, якщо таким особам не було завдано шкоди цим джерелом, відповідають за завдану шкоду на підставі статті 1166 ЦК України. Крім того за змістом ст.136 КЗпП України, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує розмір середньомісячного заробітку працівника, роботодавець звертається до суду з позовом про відшкодування шкоди у повному обсязі, що і було зроблено позивачем. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що на момент вчинення ДТП відповідач перебував у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON], працював водієм на підставі трудового договору та наказу №2 від 03 липня 2018 року, тому він не несе відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України. Після вчинення ДТП 15 вересня 2018 року відповідач продовжував працювати на умовах трудового договору з позивачем до 31 жовтня 2018 року, позивач не виплатив йому зарплату за цей період, пояснивши, що утримав її в рахунок відшкодування шкоди, завданої ДТП. Постановою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 жовтня 2018 року (а.с.7) [PERSON] визнано винним у тому, що він 15.09.2018 року о 06 год. 30 хв. керуючи автомобілем ДАФ FT XF 105.460, реєстраційний номер [NUMBER] по вул.Набережна Заводська в м.Дніпро, на заокругленій ділянці дороги не вибрав безпечної швидкості для руху та під час виконання перестроювання не переконався в безпечності свого маневру, в результаті чого допустив наїзд на бордюрний камінь, в ході чого автомобіль втратив керування і, будучи некерованим, скоїв наїзд на інший бордюрний камінь, після чого наїхав на дерево та електроопору. Постанова суду набрала законної сили 23 жовтня 2018 року. Пошкоджений транспортний засіб належить [PERSON] (а.с.8). Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, страхового полісу КАСКО пошкоджений автомобіль не має. Згідно звіту № 13018 про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ (а.с.9-14), матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля [NUMBER] в результаті його пошкодження складає 411\~139 грн. Згідно з наказом №2 від 03 липня 2018 року фізична особа-підприємець [PERSON] прийняв на роботу [PERSON] на посаду водія вантажного транспорту з 04 липня 2018 року на підставі заяви та трудового договору від 03 липня 2018 року (а.с.70). 31 жовтня 2018 року [PERSON] був звільнений з посади за власним бажанням, про що є запис №22 у трудовій книжці (а.с.67). Таким чином на момент вчинення ДТП, в результаті якого був пошкоджений автомобіль [PERSON], відповідач перебував з ФОП [PERSON] у трудових правовідносинах згідно трудового договору від 03 липня 2018 року, виконував свої трудові обов'язки, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.130-130 Кодексу законів про працю України щодо матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. Як передбачено ст.130, 132 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків у розмірі прямої, дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. За змістом трудового договору, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON], до обов'язків працівника входить перевезення вантажу на вантажному транспорті, дотримання правил дорожнього руху (пункт 2 договору). Автомобіль, який належить ФОП [PERSON] був пошкоджений внаслідок ДТП, яке сталося через порушення [PERSON] правил дорожнього руху, що підтверджується постановою суду, що набрала законної сили. Питання відшкодування заподіяної шкоди трудовим договором не врегульовано, згідно пункту 7 договору, при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю України. У судовому засіданні не встановлено підстав для покладення на працівника [PERSON] повної матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, визначених ст.134 КЗпП України. Згідно з постановою Верховного Суду від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, водій не належить до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Таким чином на спірний випадок поширюються положення КЗпП України про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, позивачем було здійснено утримання з його заробітної плати у рахунок відшкодування шкоди, однак позивач цього не визнав, пояснив, що при звільненні відповідача повністю з ним розрахувався, заборгованості по заробітній платі немає. Однак будь-яких документів (копії наказу про відрахування, довідки тощо) сторони у судове засідання не надали, таким чином відсутні належні докази того, чи було здійснено відшкодування шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Outcome: dismissed