Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

15 березня 2019 року позивач звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за договором. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначивши, умовами договору від 01.04.2012 № 59 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладеного між ним та відповідачем передбачено, що споживач за договором (у справі - відповідач) відшкодовує виконавцю послуг земельний податок. Проте, з лютого 2016 року [PERSON] вказані суми у рахунках та в актах виконаних робіт не сплачує, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом свої прав. Суд ухвалою суду від 27.03.2019 відкрив провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу надано 15-денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позов, позивачу - відповідь на відзив на позов. 24 травня 2019 року [PERSON] надано відзив на позов, у якому відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та недоведеними належним доказами, аргументуючи свою позицію тим, що їй за цим договором не була фактично надана послуга «відшкодування земельного податку; відсутність законодавчих підстав для сплати земельного податку замість неї та його відшкодування за її рахунок; у неї відсутній цивільно-правовий обов`язок сплачувати земельний податок за укладеним з позивачем договором. Також відповідач проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не заперечував, просить суд розглядати справу без його участі. 16 липня 2019 року позивачем надано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій вказував на обов`язок АТ «ЗФЗ» відповідно до вимог законодавства України сплачувати земельний податок як землекористувачем за даними Державного земельного кадастру, і так само правомірно вимагає від відповідача відшкодування земельного податку у тій самій сумі, яку останній повинен сплачувати самостійно як співвласник житлового будинку, та який також є у розумінні норм законодавства є землекористувачем. Також 16 липня 2019 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, без проведення фіксації засідання технічними засобами. Проти постановлення рішення за його відсутності не заперечує, наполягав на задоволенні позливаних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У зв`язку з чим, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд установив, що 01.04.2012 між ПАТ «Запорізький завод феросплавів» та [PERSON] укладено договір № 59 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно з пунктом 2 цього Договору виконавець надає послуги відповідно до затвердженого (погодженого) рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг, а також споживач додатково відшкодовує виконавцю земельний податок. Пунктом 3 вказаного договору визначено, що у розрахунках за надані послуги застосовується частка володіння власника нежитлового приміщення у житловому будинку: загальна площа 104,7 кв. метрів, згідно технічного паспорту на приміщення. Відповідно до пп.10 п.11 розділу «Права та обов`язки сторін» Договору від 01.04.2012 № 59 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій споживач зобов`язаний підписати та повернути виконавцю один примірник акта виконаних робіт (послуг) або направити заперечення до акта за надані послуги протягом 2 робочих днів з дня отримання акта. У разі не підписання та неповернення акта або не направлення заперечення з боку споживача, акт вважається підписаним у редакції виконавця. Позивачем в адресу [PERSON] з період лютий 2016 року - грудень 2018 року направлялись рахунки з оплати за надані виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території і суму відшкодування земельного податку, а також акти виконаних робіт (послуг) на загальну суму 36042,63 грн. Відповідачем частково сплачено отримані рахунки, проте залишилась несплаченою сума відшкодування земельного податку у розмірі 28 220,89 грн згідно з розрахунком заборгованості за період лютого 2016 року по грудень 2018 року. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, оцінивши докази, письмові матеріали справи, аргументи сторін, надані сторонами у відзиві, відповіді на відзив та запереченнях на них, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про порушення відповідачем прав АТ «ЗФЗ» на виконання зобов`язань щодо оплати вартості наданих послуг за договором, за захистом яких позивач звернувся до суду. До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України, якими врегульовано виконання зобов`язань за договором про надання послуг. Зокрема, відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ним, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства. Договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами. Також статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Як встановлено судом, умовами Договору від 01.04.2012 № 59, а саме пунктом 2 передбачено відшкодування відповідачем виконавцю послуг (позивачу) земельний податок. Також, надаючи оцінку доводам відповідача щодо відсутності у нього сплачувати земельний податок, суд звертає увагу на той факт, що з моменту укладання договору (тобто з 01.04.2012) по 31.01.2016 відповідачем сплачувались усі рахунки з приводу виконання умов Договору від 01.04.2012 № 59, у тому числі рахунки з відшкодування земельного податку. Поряд з цим, відповідач, не погоджуючись з такими умовами договору, відповідно до пунктів 21-22 Договору від 01.04.2012 № 59 мав право ініціювати питання про розірвання договору. Проте, на час вирішення справи у суді вказаним правом не скористався. Крім того, не погоджуючись з актами виконаних робіт, зокрема включення до них суми відшкодування земельного податку відповідно до п.10 Договору від 01.04.2012 № 59 відповідач також мав право порушувати питання щодо незгоди з розміром відшкодування земельного податку шляхом направлення виконавцю послуг відповідних претензій. Проте, вказаним механізмом вирішення спірних питань відповідач також не скористався. Ураховуючи наявні в матеріалах справи докази з приводу нарахування та суми відшкодування земельного податку, зокрема: додаткові угоди № 1, 2, 3, 1, 5, 6, додатки до них, рахунки за послуги з утримання будинку і прибудинкової території за період з лютого 2016 року по грудень 2018 року, акти виконаних робіт (послуг) до рахунків, суд вважає позовні вимоги позивача законними та обґрунтованими, а до тверджень відповідача щодо відсутності цивільно-правових обов`язків сплачувати земельний податок за договором ставиться критично. Щодо тверджень відповідача, що за укладеним з АТ «ЗФЗ» Договором від 01.04.2012 № 59 не була надана послуга «відшкодування земельного податку», суд вважає їх необґрунтованими з огляду на таке. Пунктом 2 Договору від 01.04.2012 № 59 передбачено відшкодування відповідачем виконавцю послуг (позивачу) земельний податок. Фіксування розміру відшкодування земельного податку здійснювалось у наданих відповідачу рахунках, які останнім у повному обсязі не сплачувались. Розмір відшкодування земельного податку, зазначений у рахунках, нарахована відповідно до приписів податкового законодавства України, а також даних зазначених у Витягу № 664/86-16 з технічної документації щодо нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, виданого Управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області з урахуваннями частки володіння відповідачем нежитлового приміщення у жилому будинку. Доказами сплати позивачем земельного податку за землю, на які розташований будинок № [ADDRESS] , є податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2016, 217 та 2018 роки, що свідчить про виконання зобов`язань виконавця послуг договору в частині своєчасної сплати земельного податку. Також відповідачем у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив наводилися доводи з приводу відсутності законодавчих підстав для сплати земельного податку замість відповідача та його відшкодування за рахунок відповідача. Відповідно до пп.14.1.147 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі, а об`єктами оподаткування земельним податком - земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 269, 270 Податкового кодексу України). Згідно зі пп. 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України землекористувачами виступають юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Платником податку за земельну ділянку під багатоквартирним будинком з урахуванням прибудинкової території виступає особа, щодо якої здійснено реєстрацію державних прав на таку земельну ділянку (установа, організація, яка здійснює управління багатоквартирним будинком державної або комунальної власності, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, яке є суб`єктом реєстрації відповідно до рішення співвласників). Всі співвласники багатоквартирного будинку, у тому числі фізичні та юридичні особи мають рівні обов`язки щодо здійснення витрат на управління будинком (пропорційно до своєї частки у спільному майні багатоквартирного будинку), до складу яких буде включатися передбачена законодавством плата за землю щодо земельної ділянки під таким будинком і прибудинковою територією. Так, відповідно до Витягу № 664/86-16 з технічної документації щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки, виданого Управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області, власником (користувачем) земельної ділянки, площею 7717,61 кв. метрів, розташованої по [ADDRESS] , є ПАТ «Запорізькій завод феросплавів». Отже, відповідно до норм чинного законодавства справляння земельного податку є обов`язком позивача. Крім того, відповідно до п. 286.6 ст. 286 Податкового кодексу України за земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох осіб (юридичних, фізичних), податок нараховується кожному у них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території. Також нормами п. 287.8 ст. 287 Податкового кодексу України передбачено, що власник нежилого приміщення (його частина) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. За таких обставин, на думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного суду України у справі № 21-775а12, незважаючи на те, що відповідач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку виник у платника податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Ураховуючи викладене, відповідач з моменту оформлення права власності на нежитлові приміщення [ADDRESS] , на підставі договору дарування нерухомого майна від 05.12.2011, зареєстрованого у реєстрі за № 12239, мав внести відповідні дані до Державного земельного кадастру та самостійно справляти земельний податок. Отже, з урахуванням викладеного, зважаючи на обов`язок позивача сплачувати земельний податок, а також ураховуючи, передбачені Договором від 01.04.2012 № 59 умови відшкодування відповідачем земельного податку, суд вважає зазначені з цього питання аргументи відповідача необґрунтованими та спростованими позивачем у позовній заяві та відповіді на відзив. На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а доводи відповідач такими, що не спростовують необхідність виконання зобов`язань за договором в частині відшкодування позивачу земельного податку, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Судовий збір відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved