Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

16.05.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з [PERSON], посилаючись на те, що 11.12.1998 року був укладений шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС Татарбунарського району Одеської області про, що книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис за №55. Від спільного шлюбу з відповідачем мають дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Сумісне життя у сторін по справі не склалося, їхній шлюб 09.12.2009 був розірваний. 28.04.2015 року був укладений шлюб з іншим чоловіком. Після державної реєстрації шлюбу прийняла прізвище чоловіка «Аласгарова», про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу. Аліменти на утримання дітей відповідач у добровільному порядку не сплачує, хоча спроможний надавати, тому що працює та отримує прибуток. Діти проживають з матірю та знаходяться на повному її утриманні. Тому позивачка звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання неповнолітніх дітей до досягнення старшим сином повноліття, а саме по 23.10.2019 року, а з 24.10.2019 року по 1/4 частині на меншого сина до досягнення ним повноліття. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явились, але надали до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, просили задовольнити позовну заяву, однак, з урахуванням наданих відповідачем заперечень, погодилися на стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі (а.с.16,45). Відповідач в судове засідання не зявився, але надав заперечення проти позову, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що він не має постійного місця роботи та стабільного заробітку, крім того на його утриманні перебувають троє малолітніх дітей від повторного шлюбу. Також відповідач вважає можливим, у відповідності до вимог ст.181 СК України, стягувати з нього аліменти в розмірі по 400 грн. на кожну дитину щомісячно, так як він не має постійного та стабільного доходу (а.с.25). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Як вбачається з копії свідоцтва про розірвання шлюбу 1-ЖД № 096413 від 21.09.2010 року (а.с.13) шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований відділом РАЦС Татарбунарського районного управління юстиції Одеської області розірвано 09.12.2009 року . Копіями свідоцтв про народження серії І-ЖД № 051394 від07.07.2006 року /а.с.8/ та серії І-ЖД №369632 від 28.11.2001 року /а.с.9/ підтверджується, що батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. З довідки, виданої виконкомом Татарбунарської міської ради Одеської області №790 від 13.05.2016 року (а.с.10), вбачається, що на утриманні позивачки знаходяться діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України закріплено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно із ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Частина 1 ст.184 СК України передбачає, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.191 Сімейного Кодексу України аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду з дня предявлення позову, тобто у даному випадку з 16 травня 2016 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.8-9), які проживають біля матері - позивачки по справі (а.с.10). Відповідач протягом останнього часу не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей, що він також підтвердив у наданих суду запереченнях на позовну заяву, діти знаходиться на утриманні матері. Судом також встановлено, що відповідач займається підприємницькою діяльністю, має мінливий (нерегулярний) дохід, що ним не заперечується. Документально підтверджені відомості про його дохід відсутні, відтак правильним є визначення аліментів на утримання дідей у твердій грошовій сумі, що відповідає вимогам ст.184 СК України. Зважаючи на викладене, суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на її користь на утримання дітей підлягають задоволенню, як основані на законі та вважає можливим визначити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей позивачки по 400 грн. щомісячно на кожну дитину, що також не заперечувалося сторонами по справі, відповідно до їх заяв. При цьому, слід зазначити, що ст.192 СК України закріплено право платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоровя, тощо звернення до суду з позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів. Крім того, відповідно до ст.ст.81, 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати, від оплати яких було звільнено позивачку.

Outcome: partial