Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

15.11.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали повністю і суду показали, що в 2001 році позивач та його дружина подарували відповідачу, а остання прийняла від них у дар жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] в якому сі вони проживали однією сім»єю. Як на момент укладення договору дарування так і після нього сторони не укладали жодного додаткового договору про порядок користування жилим будинком і продовжували проживати в ньому як члени однієї сім»ї. В 2008 році дружина позивача померла, після чого він на тих же умовах продовжив проживання у спірному жилому будинку. Але з грудня місяця 2012 року між позивачем та відповідачем стали виникати сварки з приводу порядку користування будинком, у зв»язку з чим в грудні місяці 2012 року він потрапив до лікарні(загострення хронічного захворювання за яким його визнано інвалідом). Вилікувавшись і повернувшись додому в січні місяці 2013 року, позивач виявив, що відповідач змінила замки на воротах та вхідних дверях жилого будинку, ключів йому не дала і він не зміг потрапити до будинку. Він оскаржив її дії до Краснолиманського МВ. Після чого відповідач передала йому ключі і він продовжував користуватися жилим будинком. Але приблизно в жовтні-листопаді місяці 2013 року після відмови судом у задоволенні його позову про визнання договору дарування спірного жилого будинку відповідачу недійсним, відповідач знову змінила замки на дверях та воротах будинку, ключі йому не передала, усунути перешкоди в користуванні житлом в добровільному порядку не бажає. Тому просили позов задовольнити. Відповідач позов не визнала, не заперечувала того, що з моменту посвідчення договору дарування спірного жилого будинку позивач проживає в ньому як член сім»ї власника. Будь-яких інших договорів про умови користування будинком між нею та позивачем не укладалося. Також підтвердила, що враховуючи те, що вона являється власником будинку, а позивач порушує порядок користування ним(сварився, порушував порядок співмешкання) вона двічі - у січні місяці 2013 року та у жовтні-листопаді місяці 2013 року міняла замки на вхідних дверях до будинку. Жодного разу позивача про це не попереджала. Після першої заміни замків все ж на вимоги та скарги позивача надала йому ключі. Але після останньої заміни замків цього робити не бажає, бо вона являється власником жилого будинку, в даний момент бажає продати його, тобто розпоряджається ним на власний розсуд. Не заперечувала того, що позивач іншого житла не має, дійсно в будинку залишилися деякі його речі. Але просила відмовити позивачу у задоволенні позову. Свідки [PERSON] та [PERSON] повністю підтвердили в судовому засідання пояснення як позивача так і відповідача в тій частині, що позивач та відповідач являються батьком та дочкою і проживали як одна сім»я в будинку по [ADDRESS], який позивач та його покійна дружина подарували відповідачу, до грудня місяця 2012 року. Але в січні місяці 2013 року та восени 2013 року відповідач без відома позивача міняла замки в будинку, не впускала позивача до житла, у зв»язку з чим він звертався до органів міліції. Свідок [PERSON] неодноразово просила відповідача усунути перешкоди, які вона чинить батьку. Однак відповідач її не слухала. А свідок [PERSON] двічі запрошувалася органами міліції при складенні матеріалів щодо самовправства відповідача, яка при цьому не заперечувала фактів чинення такого. Їй відомо, що позивач позбавлений можливості користуватися житлом до теперішнього часу. Свідок [PERSON] суду показав, що йому лише зі слів позивача відомо, що відповідач змінила замки у вхідних дверях жилого будинку, в якому позивач проживав з нею однією сім»єю і він позбавлений на теперішній час житла. Суд вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідачу на підставі договору дарування, посвідченого 08.08.2001 року приватним нотаріусом Краснолиманського міського нотаріального округу Донецької області по реєстру № 1732, належить жилий будинок з господарськими спорудами, розташований в [ADDRESS] відповідно до якого позивач та його дружина [PERSON] подарували вказаний будинок відповідачу(а.с.27-35). З 1993 року по теперішній час позивач, який являється інвалідом 2 групи, проживає у вказаному будинку разом з відповідачем однією сім»єю, зареєстрований в ньому, що підтверджено в судовому засіданні поясненнями сторін, свідків та матеріалами справи(а.с.5,6,9). Також в судовому засіданні з пояснень позивача, відповідача та свідків встановлено, що в січні місяці 2013 року та в жовтні-листопаді місяці 2013 року відповідач з метою створення перешкод позивачу у користуванні житловим будинком змінювала замки у вхідних дверях житлового будинку та на воротах домобудівні, позбавивши [PERSON] можливості користуватися ним. До теперішнього часу перешкоди в користуванні житлом відповідач не усунув(а.с.11,44,45). В судовому засіданні встановлено, що позивач з листопада місяці 2013 року позбавлений можливості проживати та користуватися жилим приміщенням, в якому він зареєстрований, у зв»язку з чим звернувся до суду. Виходячи з положень ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання для чого звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Так судом встановлено, що позивач надав суду докази того, що проживав у жилому будинку, який належить на праві власності відповідачу, і користувався ним як член сім»ї власника, бо інші договорі на порядок користування ним між сторонами не укладалися. Відповідач же в свою чергу не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, окрім заяв про небажання усунути перешкоди, створені позивачу, з тих підстав, що позивач являється власником спірного житла і має право розпоряджатися ним на власний розсуд. Але відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Надані відповідачем докази свідчать про те, що жодних рішень з приводу припинення права позивача на користування житлом суд не виносив. Натомість, відповідно до ст.ст.64,156 ЖК України до членів сім»ї власника жилого будинку належать дружина власника, їх діти та батьки, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. Надані сторонами докази свідчать про те, що відсутні будь-які правові підстави вважати, що позивач втратив право користування спірним жилим приміщення, бо він користувався ним як член сім»ї власника, не користується приміщенням незначний час з поважних підстав, пов»язаних зі створенням саме відповідачем перешкод в його користуванні. Тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. При вирішенні питання про судові витрати, суд враховує, що позивач являється інвалідом 2 групи і на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при звернення до суду його було звільнено від сплати судового збору. Але відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, судовий збір в сумі 243,60 грн., визначений на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір» слід повністю стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved