Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

15.06.2017 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Міністерства економічного розвитку та торгівлі, Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод», про визнання незаконним та необґрунтованим наказу про звільнення і його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він до 17.03.2017 року працював на посаді директора Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод». Наказом з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17.03.2017 року позивача було звільнено з посади директора Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва Державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод») з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України у звязку з невиконанням підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Контракт від 08.08.2014 року № 8 із змінами та доповненнями, укладений між Мінпромполітики України і позивачем, визнано таким, що припинив свою дію 17.03.2017 року. Належним чином завірену копію наказу з особового складу Мінекономрозвитку України від 17.03.2017 року № 60-п та оригінал трудової книжки позивачем було отримано особисто у відділі кадрів Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» за адресою: м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, лише 11.06.2018 року, про що ним особисто було складено розписки. До того часу, усупереч положенням Закону, ані наказ про звільнення, ані трудова книжка позивачу не видавались ані особисто, ані поштовим відправленням. Зазначений наказ про звільнення від 17.03.2017 року № 60-п позивач вважає незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Як видно з листка непрацездатності серії АДБ № 559772, виписки із медичної картки хворого № 1687/4467 від 21.03.2017 року, позивач з 13.03.2017 року по 21.03.2017 року хворів, проходив лікування в умовах стаціонару (з 14.03.2017 року по 21.03.2017 року) Комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об'єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, та перебував у стані тимчасової непрацездатності. Окрім того, власник (уповноважений ним орган) приймаючи рішення про його звільнення з підприємства керувався положеннями п. 8 ст. 36 КЗпП України, яка передбачає можливість припинення трудового договору і звільнення працівника з підстав, передбачених контрактом. Приймаючи рішення саме про його звільнення, відповідач посилався на те, що ним порушені умови контракту які полягають у невиконанні підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Однак, на думку позивача, це не відповідає дійсності. Як вбачається із довідки № 7/76 від 13.03.2017 року по ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» станом на 08.08.2014 року підприємство мало заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 6800051,82 грн. За час перебування позивача на посаді працівникам підприємства була виплачена заробітна плата: у 2014 році в сумі 18 974 031,66 грн.; у 2015 році в сумі 25 647 972,28 грн.; у 2016 році в сумі 30 955 329,71 грн.; у 2017 році в сумі 4 948 997,94 грн. Станом на 02.03.2017 року підприємство мало заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 6410972,04 грн., яка є значно меншою, ніж була заборгованість на 08.08.2014 року. Із вказаної довідки також вбачається, що позивачем, як директором підприємства, за період з 08.08.2014 року по 01.03.2017 року була сплачена нарахована заробітна плата працівникам у повному обсязі. Таким чином, доводи роботодавця про те, що за час перебування на посаді директора, підприємство не виконувало зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримувалося графіка погашення заборгованості із заробітної плати не заслуговують на увагу і спростовуються письмовими доказами. Позивач просив суд визнати незаконним і необґрунтованим наказ з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17.03.2017 року, винесеного за підписом державного секретаря Перевезенцева О.Ю., про звільнення його з посади директора Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва, та назва підприємства на момент звільнення - Державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи 32495626), з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України, та скасувати його; поновити позивача на роботі на посаді директора Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи 32495626); стягнути з Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи 32495626) на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 18.03.2017 року по день ухвалення судом рішення про поновлення на роботі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві обставини. Позивач зазначив, що рішення про його звільнення з посади директора підприємства є незаконним, оскільки його було звільнено у період тимчасової непрацездатності, він важко захворів ще до того як роботодавцем було ініційовано процедуру щодо його звільнення з підприємства, наказ про його звільнення містить нечітке і детально неконкретизоване формулювання причин звільнення, а доводи роботодавця, викладені у наказі, щодо наявності на підприємстві заборгованості із заробітної плати саме з його вини, як директора підприємства, не заслуговують на увагу, оскільки жодними доказами не підтверджуються, будь-якого затвердженого адміністрацією заводу графіка погашення заборгованості із виплати заробітної плати не існувало, також як за період перебування його на посаді директора підприємства заробітна плата працівникам виплачувалася у повному обсязі та на день його звільнення жодної заборгованості він перед трудовим колективом не мав. Представник відповідача Міністерства економічного розвитку та торгівлі України [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та посилаючись на викладені у письмовому відзиві обставини у задоволенні позову просив відмовити. Зазначив, що керівництво Підприємства не вказувало наявну заборгованість з виплати заробітної плати та вказує на невідповідність даних «Звіту з праці» (форма № 1-ПВ) даним бухгалтерського обліку. Аудиторським звітом встановлено, що несвоєчасна виплата заробітної плати не відповідає вимогам п. 4.15 Колективного договору ДП «НВК «Електровозобудування»» в частині недотримання термінів оплати праці та п. 8.43 контракту керівника Підприємства. Висновками аудиторського звіту встановлено не відображення керівництвом підприємства за даними «Звіту з праці» (форма № 1-ПВ) заборгованості по заробітній платі розміром 3834 тис. грн. Отже, Мінекономрозвитку мало правові підстави для застосування положень п. 8 ст. 36 КЗпП України та звільнення позивача шляхом розірвання з ним контракту в односторонньому порядку. Крім того, положення ст. 40 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються. Вважає, що позивачем пропущено місячний строк звернення з позовом до суду. Представник відповідача Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» [PERSON] також позовні вимоги не визнала та посилаючись на викладені у письмовому відзиві обставини у задоволенні позову просила відмовити. Вважає, що дострокове припинення трудових правовідносин, які базувались на контракту, відбулося з підстави передбаченої цим контрактом і непередбаченої нормами трудового законодавства, а отже норми трудового законодавства, що встановлюють порядок звільнення не підлягають застосуванню до даних правовідносин (постанова ВСУ від 23.01.2013 року та рішення ВСУ від 03.02.2010 року). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме: Кодексом законів про працю України. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з трудової книжки БТ-І № 1699799 та довідки ДП «ДЕВЗ» від 02.08.2018 року позивач [PERSON] з 08 серпня 2014 року по 17 березня 2017 року працював директором Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» (попередня назва підприємства Державне підприємство «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування», ідентифікаційний код юридичної особи 32495626) (а.с. 9-13, 159). Згідно із відомостями з ЄДРПОУ власником зазначеного підприємства є Держава, а центральним органом виконавчої влади до сфери управління якого належить зазначене державне підприємство є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. За наказом з особового складу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 60-п від 17 березня 2017 року за підписом державного секретаря Перевезенцева О.Ю., позивача було звільнено з посади директора Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» (теперішня назва Державне підприємство «Дніпровський електровозобудівний завод» Ідентифікаційний код юридичної особи 32495626), з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України, у звязку з невиконанням підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Контракт від 08 серпня 2014 року № 8 із змінами та доповненнями, укладений між Мінпромполітики України і позивачем, визнано таким, що припинив свою дію 17 березня 2017 року (а.с. 54). Належним чином завірену копію наказу від 17.03.2017 року № 60-п та оригінал трудової книжки позивачем було отримано у відділі кадрів Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» за адресою: м. Дніпро, вул. Орбітальна, буд. 13, лише 11 червня 2018 року (а.с. 164). Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом. Як вбачається із наказу про звільнення, позивача було звільнено з посади директора підприємства з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України у звязку з невиконанням підприємством зобовязань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати. Разом із тим, у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із довідки № 7/76 від 13.03.2017 року по ДП «Дніпровський електровозобудівний завод» за підписом в.о. директора [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON], станом на 08.08.2014 року підприємство мало заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 6 800 051, 82 грн. За час перебування позивача [PERSON] на посаді, ним, як директором підприємства, працівникам підприємства була виплачена заробітна плата: у 2014 році в сумі 18 974 031,66 грн.; у 2015 році в сумі 25 647 972,28 грн.; у 2016 році в сумі 30 955 329,71 грн.; у 2017 році в сумі 4 948 997,94 грн. Станом на 02.03.2017 року підприємство мало заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 6 410 972,04 грн., яка є значно меншою, ніж була заборгованість на 08.08.2014 року. Із вказаної довідки також вбачається, що позивачем, як директором підприємства за період з 08.08.2014 року по 01.03.2017 року, тобто за час його перебуванні на посаді директора ДП «ДЕВЗ», була сплачена нарахована заробітна плата працівникам у повному обсязі (а.с. 24). Вказані доводи належними, допустимими та достатніми доказами відповідачами та їхніми представниками у судовому засіданні спростовані не були. Окрім того, як вбачається із тексту наказу про звільнення позивача з посади, підставою для звільнення послугувало те, що підприємством не були виконані зобовязання щодо виплати заробітної плати працівникам чи не дотримано графік погашення заборгованості із заробітної плати. Разом із тим, реальне існування вказаних підстав для звільнення у судовому засіданні не встановлено, будь-яких доказів, що саме з вини позивача утворилася заборгованість із заробітної плати працівникам ДП «ДЕВЗ» не надано, також як і не надано доказів що позивачем не було дотримано графіку погашення заборгованості із заробітної плати, а відтак рішення роботодавця про звільнення позивача із займаної посади з підстав, визначених п. 8 контракту, не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню із одночасним ухваленням рішення про поновлення позивача на роботі. Окрім того, як видно з листка непрацездатності серії АДБ № 559772, виписки із медичної картки хворого № 1687/4467 від 21.03.2017 року, [PERSON] з 13.03.2017 року по 21.03.2017 року перебував у стані тимчасової непрацездатності у звязку з хворобою та з 14.03.2017 року по 21.03.2017 року проходив лікування в умовах стаціонару Комунального закладу «Дніпропетровське клінічне об'єднання швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради із діагнозом: ІХС. Нестабільна стенокардія напруження, кардіосклероз дифузний, помірна недостатність мітрального клапану 2 ст., помірна недостатність трикуспідального клапану 2 ст., СН ІІ А. Гіпертонічна хвороба ІІІ стадії, 2 ступеню (ГЛШ), ризик 4. Стенозуючий атеросклероз брахіоцефальних артерій. Цукровий діабет ІІ типу, середнього ступеню тяжкості, субкомпенсований, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок, діабетична нефропатія. Хронічне захворювання нирок ІІІ-b ст. Гіперурикемія. Інсомнія: синдром обструктивного апное сну, важка форма. Хронічна нічна гіпоксемія, важка форма змішаного ґенезу (синдром обструктивного апное сну, синдром центральної альвеолярної гіповентиляції на фоні абдомінального ожиріння ІІІ ст.) (а.с. 15-23). Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Виключенням із цього правила є лише випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Статтею 47 КЗпП України передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Зокрема, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України підприємство, установа або організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу. У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч. 1 ст. 235 КЗпП України). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України). У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ч. 5 ст. 235 КЗпП України). Враховуючи, що ДП «ДЕВЗ» до 11.06.2018 року не видавало позивачу ані копії наказу про звільнення, ані трудової книжки, у порядку та строки передбачені чинним законодавством України, на звернення позивача щодо цього не реагувало, з підприємства на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з довідки ДП «ДЕВЗ» від 02.08.2018 року, розмір заробітної плати [PERSON] на посаді директора Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод» за останні два місяці роботи, які передували звільненню (наказ про звільнення датований 17.03.2017 року), складав: у січні 2017 року 25701,44 грн., у лютому 15000,44 грн. (а.с. 160). Кількість робочих днів у період з 17.03.2017 року по 03.08.2018 року становить 344 дні. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. № 100. Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. 25701,44 (заробітна плата за січень 2017 року) + 15000,44 (заробітна плата за лютий 2017 року) / 40 (кількість робочих днів за період з 01.01.2017 по 28.02.2017 року) х 344 (кількість робочих днів за період з 17.03.2017 року по 03.08.2018 року) = 350036,17 грн. Згідно із ч. 7 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень також у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Враховуючи, що позивач у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів у дохід держави по 1750,18 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved