Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

16.09.2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №19 від 14 жовтня 2010 року про надання відповідачу кредиту в сумі 50000 грн. строком на 60 місяців зі сплатою 22% річних за користування кредитом. Згідно із вказаним договором відповідач зобовязалася сплатити Банку суму отриманого кредиту із нарахованими відсотками не пізніше 14 жовтня 2015 року. При цьому відповідач, відповідно до п.1.5 вказаного договору, зобовязалася щомісяця до 14 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення Кредиту рівними частинами в сумі 834 грн. та сплачувати відсотки, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань, починаючи з 14 жовтня 2010 року на відповідні рахунки Позичальника, відкриті у філії-Красноокнянське відділення ВАТ «Ощадбанк». У забезпечення виконання зобовязань по зазначеному кредитному договору між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки від 15 жовтня 2010 року. Однак відповідач належним чином не виконувала зобовязання за договором і станом на 05 вересня 2014 року допустила заборгованість за кредитним договором на загальну суму 59684,40 грн. Тому позивач просив достроково стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. 04 лютого 2015 року до суду надійшла заява позивача від 02 лютого 2015 року про збільшення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла станом на 23 грудня 2014 року в сумі 68187,94 грн. та судових витрат. Представник позивача в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Однак від нього до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. На задоволенні позову наполягає /т.1 а.с.48, 73/. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. В письмовому клопотанні просив застосувати позовну давність, посилаючись на те, що відповідно до розрахунку заборгованості, відповідач почала неналежним чином виконувати зобовязання за кредитним договором ще у 2010 році. При цьому відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-116цс13, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Тому, на думку представника відповідача, звернувшись до суду з зазначеним позовом, позивач не врахував строки позовної давності як по заборгованості за тілом кредиту та відсотками, так і по заборгованості за пенею, по якій, зокрема, позовна давність складає лише один рік /т.1 а.с.79/. В подальшому відповідач та її представник в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про день та час розгляду справи представник відповідача був повідомлений належним чином /т.2 а.с.23/. Однак від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, в якій він просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі /т.2 а.с.24/. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №19 від 14 жовтня 2010 року про надання відповідачу кредиту в сумі 50000 грн. строком на 60 місяців зі сплатою 22% річних за користування кредитом, що відповідає вимогам ст.1054 ЦК України /т.1 а.с.4-9/. Факт отримання кредитних коштів підтверджується заявою на видачу готівки №230 від 15 жовтня 2010 року, в якій поставивши свій підпис в графі «підпис отримувача» відповідач підтвердила про отримання нею кредитних коштів в сумі 50000 грн. / т.1 а.с.64/. Будь-яких заперечень про фактичне отримання коштів відповідач та її представник не заявляли. У забезпечення виконання зобовязань по зазначеному кредитному договору між ВАТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки від 15 жовтня 2010 року. Предметом іпотеки є квартира, розташована за адресою: с.м.т. [PERSON], [ADDRESS], яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. / т.1 а.с.10-18/. Приватним нотаріусом Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області накладена заборона відчуження цього нерухомого майна та зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна за №10371884 / т.1 а.с.19-20/. Позивач є правонаступником ВАТ «Державний ощадний банк України» /т.1 а.с.39/. У звязку з наявною заборгованістю відповідача за кредитним договором, позивачем відповідачу направлялася вимога про усунення порушення умов договору та погашення виниклої заборгованості, яка відповідачем була отримана /т.1 а.с.22, зворот а.с.22/. Однак відповідач цю заборгованість не погасила і станом на 05 вересня 2014 року її розмір склав 59684,40 грн., з них: строковий основний борг по кредиту 11636 грн.; прострочений основний борг по кредиту 28167 грн.; прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 року по 05.09.2014 року 10387,38 грн.; пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 01.12.2010 року по 05.09.2014 року 7256,38 грн.; пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01.11.2010 року по 05.09.2014 року 2237,64 грн. /а.с.23-29/. 04 лютого 2015 року до суду надійшла заява позивача від 02 лютого 2015 року про збільшення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла станом на 23 грудня 2014 року в сумі 68187,94 грн., з них: - строковий основний борг по кредиту 9134 грн.; - прострочений основний борг по кредиту 30669 грн.; - прострочені проценти за користування кредитом 8570,55 грн.; - пеня за прострочений основний борг по кредиту 8774,61 грн.; - пеня за прострочені проценти за користування кредитом 2734,10 грн.; - сума інфляційних втрат за прострочення сум по кредиту 6577,24 грн.; - 3% річних від простроченої заборгованості за кредитом 1728,44 грн. та суми судових витрат /а.с.278/. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно п.п.1.5.; 4.3.1-4.3.3 кредитного договору, ст.ст. 526, 1049, 1054 ЦК України позичальник зобовязаний належним чином виконувати взяті зобовязання, повернути кредит та сплатити проценти в строки та в порядку, що встановлені договором. У разі порушення умов цього договору, достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, комісійних винагород та штрафних санкцій. П. 5.2 кредитного договору встановлено, що за порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту та своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим Договором, позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,05% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення. Крім того ч.2 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника сплатити позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання, або не виконав його в строк, передбачений договором. Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд. За умовами п.7.8 кредитного договору, сторони домовились про збільшення строків позовної давності відповідно до ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України до 3 (трьох) років для всіх грошових зобовязань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафів, пені тощо), що передбачені умовами цього Договору. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України). Як вбачається з розрахунків заборгованості станом на 05 вересня 2014 року /т.1 а.с.23-29/, які при подачі позовної заяви були до неї долучені, останній платіж на погашення тіла кредиту відповідач здійснила у період з 28.02.2012 року по 01.03.2012 року, а на погашення відсотків за користування кредитом з 19.05.2014 року по 01.06.2014 року, тобто вчинила дії, які свідчать про визнання нею свого боргу. Позовна заява надійшла до суду 16 вересня 2014 року /а.с.2/. Таким чином, станом на день звернення позивача до суду з позовом, строки позовної давності не пропущені, тому посилання представника відповідача на пропуск строків позовної давності є помилковими. Більше того, навіть після надходження позовної заяви до суду, у період з 18.11.2014 року по 01.12.2014 року, відповідач здійснила платіж на погашення заборгованості за кредитом у сумі 4000 грн., яка зарахована позивачем як сума сплачених процентів, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості станом на 23 грудня 2014 року /а.с.89-97/. За клопотанням представника відповідача, який вважав, що розмір заборгованості відповідача за зазначеним кредитним договором, який вказаний у наданому позивачем розрахунку заборгованості, не відповідає фактичному розміру заборгованості відповідача, по справі судом призначалася судова фінансово-економічна експертиза, проведення якої було доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. Однак зазначена експертиза не була проведена, у звязку з тим, що оплата рахунку за її проведення відповідачем здійснена не була. /т.2 а.с.9/. Тому, враховуючи, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, сумніви представника відповідача, щодо розміру фактичної заборгованості відповідача за кредитним договором, не можуть бути прийняті судом до уваги, так як є лише його припущеннями без надання будь-яких доказів, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оскільки відповідач не виконувала зобовязання за кредитним договором в строки, передбачені договором, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі, у звязку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати.

Outcome: approved