Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

16.07.2014 року позивачка звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовом про відшкодування майнової у розмірі 3000 грн., пов'язаної з наданням правової допомоги та компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 грн., спричиненої незаконними діями Центру зайнятості через перешкоджанні у достроковому виході на пенсію. В обґрунтування позовних вимог навела, що перебуваючи на обліку в Центрі зайнятості, у відповідності до ст.26 Закону України «Про зайнятість населення», звернулась до відповідача з метою направлення клопотання про достроковий вихід на пенсію. Останній незаконно відмовив в направленні відповідного клопотання у зв'язку з чим, позивачка була вимушена звертатись за судовим захистом, який через безпідставне апеляційне реагування відповідача, тривав до жовтня 2013 року. Позивачка стверджує, що неправомірними діями Центру зайнятості, які встановлені рішенням суду, відповідач завдав їй тяжких моральних страждань, оскільки тривалий час не мала можливості отримати пенсійне забезпеченням. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], підтримали вимоги позовної заяви та просили суд позов задовольнити повністю, оскільки через перешкоджання у достроковому виході на пенсію, позивачка була позбавлена можливості своєчасно організувати належне медичне лікування, що завдало їй додаткових моральних страждань. Представник відповідача Кравченко В.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Заслухавши сторони, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Постановою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 08.06.2011 року було задоволено адміністративний позов [PERSON], визнано поважною причину пропуску реєстрації [PERSON] в Центрі зайнятості для звернення про достроковий вихід на пенсію; зобов'язано Маріупольський міський центр зайнятості направити до Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя клопотання про достроковий вихід [PERSON] на пенсію. (а.с. 14) Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.09.2011 року апеляційна скарга Маріупольського міського центру зайнятості задоволена, постанова суду І інстанції скасована з відмовою в задоволенні позовних вимог [PERSON] про спонукання відповідача до направлення клопотання до УПФУ в Жовтневому районі м.Маріуполя про достроковий вихід на пенсію. ( а.с 15) Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 23.10.2013 року постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.09.2011 року скасована, а постанова Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 08.06.2011 року - залишена в силі. ( а.с.16,17) Вирішуючи даний спір суд вважає, що наявність факту звернення відповідача до Донецького апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою на рішення суду І інстанції є використання Маріупольським міським центром зайнятості свого права на судовий захист. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а тому вирішуючи позов в частині вимог, щодо відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні факт спричинення моральної шкоди встановлено не було. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. На переконання суду позивачкою не доведено, що в зв'язку з обставинами, на які вона посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, відбулись зміни в її житті, які виразились у вигляді переживань, погіршення її психологічного стану, втратою можливості вести звичайний для неї спосіб життя. Пленумом Верховного Суду України в п. 3 постанови № 4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» звернуто увагу на те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачці у компенсації моральної шкоди. Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступних вимог Закону. Так, згідно ч.ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно із ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що 01.05.2011 року [PERSON] сплатила Маріупольському юридичному агентству 3000 грн. за ведення справи за її позовом до Центру зайнятості , що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру № 164-р (а.с.3). Разом з тим, будь-яких інших документів на підтвердження наявності цивільно-правових угод з виконавцем послуг по наданню правової допомоги суду не представлено. Представленні в матеріалах справи Ордер №164-р на виконання юридичних послуг адвокатом [PERSON] та Витяг з договору про надання юридичної допомоги, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки датовані 14.08.2014 року та укладенні з метою представництва інтересів позивачки в судах при стягненні збитків (а.с.29,30). Фактичне надання правової допомоги за цільове призначення платежу «ведення справи до Центру зайнятості», не знайшло своє підтвердження за текстом досліджених судових рішень. Так, жодне з проаналізованих судових рішень не містить посилань на участь адвоката [PERSON] у судових засіданнях та доведення правової позиції в суді. З огляду на викладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з Центру зайнятості на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, у зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог відмовляє повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed