Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

15 вересня 2016 року заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт родинних відносин між нею та її тіткою [PERSON], яка померла 15 травня 2016 року. В обґрунтування свої вимог зазначила, що померла тітка [PERSON] була рідною сестрою її матері [PERSON]. [PERSON] смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, і встановлення факту родинних відносин необхідно заявнику для отримання спадщини. [PERSON] просить встановити факт родинних відносин між нею та її тіткою [PERSON] У судовому засіданні заявник [PERSON] пояснила суду, що її мати [PERSON] та [PERSON] були рідними сестрами. На підтвердження цього факту вона має лише архівні довідки, які видані органами на території, яка тимчасово не контролюється українською владою. Просить суд підтвердити факт родинних відносин між нею та її тіткою. У судове засідання представник заінтересованої сторони Дружківської територіальної громади в особі Дружківської міської ради не зявився, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином (а.с.26). Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що про родинні звязки між [PERSON] та [PERSON] їй нічого не відомо. [PERSON] доглядала за [PERSON] і остання залишила заповіт на ім'я [PERSON], в якому заповідала їй все своє майно. [PERSON] вона бачила на похованні [PERSON] Сідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] вона знає більше десяти років, померлу [PERSON] також знала особисто. Їй достеменно було відомо, що [PERSON] була рідною сестрою матері [PERSON] [PERSON]. Цей факт їй став відомий з розмов, з фотографій, які вона бачила. Суд, дослідивши докази по справі, вислухав пояснення заявника, заінтересованої особи та свідка встановив таке. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в тому числі - родинних відносин між фізичними особами. Суд встановив, що [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.7, 9). [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується архівною довідкою державного архіву Донецької області, скріпленою печаткою так званої «Донецької народної республіки» (а.с.8). Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] мали доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується ксерокопією актового запису про народження, завіреною печаткою державного архіву так званої «Донецької народної республіки» (а.с.6). Відповідно до актового запису про одруження №84 від 17 березня 1966 року, складеного виконавчим комітетом Дружківської міської ради депутатів трудящих Донецької області, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на [PERSON] (а.с.19). Оцінюючи архівні довідки, суд виходить з того, що вони містять інформацію, які є наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору інших доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Суд вважає, що документами, що містяться у справі, підтверджено, що [PERSON] являлася рідною тіткою [PERSON], а отже підтверджується факт їх спорідненості по жіночій лінії. За таких обставин суд вважає, що факт родинних відносин знайшов своє підтвердження у судовому засіданні, а тому заява [PERSON] про встановлення факту родинних відносин підлягає задоволенню.

Outcome: approved