Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

16 березня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики, укладеним між ними 09 грудня 2017 року, у розмірі 271 194,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн та судові витрати в розмірі 2 436,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказував, що 09 грудня 2017 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого, він позичив відповідачу кошти в сумі 10 000 доларів США, що станом на 08 грудня 2017 року згідно еквівалента Національного банку України становило 271 194,00 грн, на строк до 15 травня 2019 року. Однак, відповідач не виконав умови договору позики в частині вчасного повернення коштів, що є підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 09 квітня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 28 травня 2020 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельник І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що фактично договір позики між [PERSON] та [PERSON] не був укладений, оскільки розписка від 09 грудня 2017 року не містить істотних умов надання позики та її повернення, крім того не доведений факт реальної передачі грошових коштів у борг. 08 вересня 2020 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Колєснікова О.М. надійшла відповідь на відзив, у якій він, заперечуючи проти позову вказує, що з фактом написання розписки пов`язується дія юридичної презумпції передання коштів за договором позики, тобто вважається, що наявність у позикодавця розписки, написаної позичальником, презюмує ту обставину, що така особа отримала в борг кошти. Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. 26 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Мельник І.В. надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у яких вона зазначила, що факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів, а згідно розписки від 09 грудня 2017 року позивач лише зобов`язався надати 15 травня 2019 року відповідачу грошові кошти у сумі 10 000 доларів США, а тому існування між сторонами правовідносин за договором позики даною розпискою не підтверджується, оскільки реальної передачі коштів не було. Відповідач [PERSON] у судове засідання 01 жовтня 2021 року не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. 01 жовтня 2021 року від представника відповідача - адвоката Федорової І.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання. Позивач [PERSON] у судове засідання 01 жовтня 2021 року не з`явився, від його представника - адвоката Колєснікова О.М. надійшла заява, в якій він вказує, що йому відомо про клопотання представника відповідача щодо відкладення розгляду справи, однак, він вважає її безпідставною, просив справу розглядати за його відсутності, позов задовольнити в повному обсязі. Згідно частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (пункт 1 частини третьої статті 223 ЦПК України). Оскільки позивач та представники сторін у судових засіданнях, що відбулись раніше, виступили зі вступними словами, надали пояснення по суті спору, а також з урахуванням тривалості судового розгляду, в тому числі, через його відкладення за неодноразовими клопотаннями представника відповідача, визнання судом неявки у судове засідання представника відповідача - адвоката Федорової І.В. без поважних причин, її клопотання про відкладення судового розгляду від 01 жовтня 2021 року залишено без задоволення. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Відповідно до частини шостої статті 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Складання повного рішення судом відкладено до 08 жовтня 2021 року. Заслухавши вступні слова позивача, представників сторін та їх пояснення по суті спору, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, суд установив наступне. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник, у відповідності до приписів статті 1049 ЦК України,зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як зазначено в статті 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої та другої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 червня 2021 року по справі №753/11670/17, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. 09 грудня 2017 року відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 15 травня 2019 року. Указане зобов`язання оформлене у простій письмовій формі у виді розписки, яка складена власноручно відповідачем [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Складення розписки власноручно [PERSON] визнано сторонами у судовому засіданні під час надання пояснень, обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставин або добровільності її визнання в суду не має, тому, в силу частини першої статті 82 ЦПК України указана обставина доказуванню не підлягає. Відповідно до показань свідка [PERSON] , які надані ним у судовому засіданні, він є другом [PERSON] та в грудні місяці 2017 року був присутній при передачі [PERSON] грошової суми у розмірі 10 000 доларів США у борг [PERSON] , які останній отримав та зобов`язався повернути з процентами, про що власноруч написав у розписці. Свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні, суду пояснив, що 09 грудня 2017 року йому зателефонував його товариш [PERSON] та попросив бути свідком при передачі грошової суми у борг. В ресторані «Челентано», розташованому в м. Миколаєві по проспекту Миру, [PERSON] передавав [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, про що останній написав розписку. Згідно показань свідка [PERSON] , які надані ним в судовому засіданні, він є батьком відповідача [PERSON] та був присутній в ресторані «Челентано», коли його син писав розписку про отримання в борг 10 000 доларів США, однак, гроші [PERSON] його синові [PERSON] не передавав, цю суму син мав сплатити [PERSON] , коли повернеться із заробітків, як плату за працевлаштування. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду показав, що батько відповідача [PERSON] є його кумом, а про обставини написання розписки відповідачем у грудні 2017 року він знає зі слів кума [PERSON] . До показань свідка [PERSON] суд ставиться критично, оскільки указаний свідок є рідним батьком відповідача, тобто є зацікавленою особою, а його показання ні прямо ні опосередковано не підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами. Показання свідка [PERSON] судом до уваги не приймаються, оскільки одержані зі слів іншої особи, а свідок не був безпосереднім свідком написання розписки відповідачем [PERSON] , одержання або не одержання ним коштів за розпискою. Судом установлено, що відповідач [PERSON] одержав від позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та у передбачені розпискою строки, борг не повернув, чим порушив умови договору позики. Позиція представника відповідача адвоката Федорової І.В. про неукладеність договору позики, оскільки розписка від 09 грудня 2017 року не містить істотних умов надання позики та її повернення, та не доведеність факту реальної передачі грошових коштів у борг є неприйнятною. Розписка від 09 грудня 2017 року, на думку суду, є чіткою, зрозумілою та такою, що містить обов`язкові елементи договору позики, а її зміст трактується представником відповідача [PERSON] суб`єктивно та упереджено, тобто односторонньо на власну користь. Факт реальної передачі грошових коштів підтверджується змістом розписки, показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та поясненнями по суті справи позивача [PERSON] . Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доказування міститься й в приписах статті 81 ЦПК України. Відповідно до положень, викладених в статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Належних та допустимих доказів, що спростовують висновок суду про укладення 09 грудня 2017 року між сторонами договору позики та порушення його умов відповідачем [PERSON] матеріали справи не містять. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу згідно договору позики від 09 грудня 2017 року в сумі 10 000 доларів США. Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 жовтня 2019 року в справі №723/304/16-ц дійшла наступного правового висновку. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача борг у сумі 271 194 грн, що фактично за офіційним курсом Національного банку України станом на день укладення договору та отримання коштів, становить 10 000 доларів США, які є предметом договору позики. Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, не виходячи за межі позовних вимог суд уважає за можливе стягнути з відповідача зазначену у позові суму боргу. Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. В судовому засіданні позивач відмовився від стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн відмовився. Ураховуючи положення статті 141 ЦПК України та приписи Закону України «Про судовий збір», судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 2 436,00 грн.

Outcome: approved