Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

16.11.2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з казначейського рахунку Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області на свою користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 178 889,00 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн., завданої бездіяльністю органів, що здійснюють досудове розслідування, прокуратури. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до ст. 43 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Так, рішення Полтавського районного суду м. Полтави від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц, що набрало законної сили та не було скасоване у передбаченому законом порядку за результатом його перегляду у вищих інстанціях, в тому числі Верховним Судом України (21.10.2016 р.), яким захищені права та інтереси позивача, порушені у результаті її незаконного звільнення з роботи, не виконується Боржником (Полтавською обласною радою) ані у добровільному порядку, ані у примусовому порядку відповідно до чинного законодавства. За даним фактом, за повідомленням Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 08.12.2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі по тексту - ЄРДР) за № 12015170040003566 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. Також, позивачем зазначено, що рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2018 р. № 554/6231/17, що набрало законної сили за результатом апеляційного перегляду (12.07.2018 р.), яким також захищені порушені права та інтереси позивача у результаті її незаконного звільнення з роботи, - не виконується Боржниками (Департаментом охорони здоров'я Полтавської ОДА, Полтавською обласною радою). Відомості за фактом умисного невиконання вказаного рішення суду, що набрало законної сили, внесено до ЄРДР за № 42018171010000173 від 12.06.2018 року на підставі Заяви [PERSON] про кримінальне правопорушення від 12.06.2018 р. Позивач вказує, що органами досудового розслідування та прокуратури нездійсненно своєчасних необхідних процесуальних та слідчих дій з метою повного та неупередженого розслідування вказаного кримінального провадження та притягнення винних за невиконання рішення суду осіб (керівників органів юридичних осіб-боржників) до відповідальності. У зв'язку із чим рішення суду залишається невиконаним, порушення трудових прав та інтересів позивача, які повинні бути негайно поновленні на підставі рішення суду, триває та ефективний їх захист і відновлення не здійснюється. Вказані кримінальні провадження неодноразово закривались постановами слідчих, при цьому прокурорами в порядку процесуального керівництва не здійснювалось жодних передбачених законом дій для належного контролю за органами досудового розслідування. Позивач зазначає, що вона, як потерпіла у кримінальних провадженнях, використовувала належне право не оскарження бездіяльності слідчого та прокурора, разом із тим, була вимушена з 2015 року (з моменту внесення відомостей в ЄРДР) звертатись із чисельними заявами до слідчого, процесуального прокурора та контролювати хід, повноту і своєчасність здійснення ними повторного розслідування, виконання ними своїх обов'язків, передбачених законом; зверталась до уповноважених органів із захисту прав людини та громадських організацій, однак кримінальні провадження закривались, рішення суду залишається без виконання. Позивач зазначає, що бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури спричинила їй моральної та матеріальної шкоди. Моральна шкода виразилась у порушенні нормального укладу життя, що призвело до глибоких стресів, переживань та моральних страждань, які негативно вплинули на її здоров'я, і, як наслідок, перебування на тривалому коштовному лікуванні, що позбавило можливості реалізації своїх звичок і бажань, порушило звичайні суспільні та родинні зв'язки; моральні переживання мали прояв у виникненні зневіри у захисті її прав з боку Держави загалом, зневіри бути поновленою на роботі, отримати трудову книжку із записом про роботу та отримувати у подальшому пенсію, тобто сподіватись що рішення суду буде виконане, а особи, які винні у невиконанні рішення суду будуть встановлені під час досудового розслідування. Моральну шкоду оцінено позивачем у сумі - 1 000 000,00 грн. Матеріальна шкода полягає у витратах на лікування та визначена позивачем у розмірі - 178 889,00 грн. Таким чином, позивач прохала суд відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну та моральну шкоду, спричинену бездіяльністю ГУНП в Полтавській області та прокуратури Полтавської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 12015170040003566 від 08.12.2015 року та № 42018171010000173 від 12.06.2018 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16.11.2018 р. відкрито загальне позовне провадження у справі з викликом всіх учасників справи. 29.11.2018 року від представника відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Полтавській області, надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній прохав суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначено, що не є підставою відшкодування шкоди реалізація позивачем її права на оскарження дій чи бездіяльності слідчого та прокурора під час здійснення ними досудового розслідування у порядку ст. 303 КПК України, так як не вважається порушенням прав позивача. Зазначено, що позивачем не доведено належними і достатніми доказами всіх елементів для настання юридичної відповідальності відповідачів, а саме: бездіяльність службових осіб, наявність шкоди, причинний зв'язок між ними та вина заподіювача шкоди; не зазначено з яких саме міркувань виходила позивач при визначенні моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. Також, відповідачу відзиві зазначав, що витрати на правничу допомогу адвоката у розмір 20 000,00 грн. не доведені позивачем, а тому задоволенню не підлягають. Також, зазначено, що ГУ ДКС України в Полтавській області не наділене повноваженнями по списанню коштів Державного бюджету та вирішення вказаного питання відноситься виключно до компетенції Державної казначейської служби України. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 30.11.2018 р. витребувано з Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області матеріали кримінального провадження № 12015170040003566 від 08.12.2015 року, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, та матеріали кримінального провадження № 42018171010000173 від 12.06.2018 р., порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 03.12.2018 року від представника третьої особи у справі - Секретаріату уповноваженого Верховної ради з прав людини, до суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника. 07.12.2018 року до суду від представника відповідача - прокуратури Полтавської області, надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого викладені заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень вказано, що позивачем не доведено протиправну бездіяльність та наслідки у вигляді заявленої до відшкодування матеріальної та моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між ними; відсутнє рішення суду у межах кримінального провадження де встановлено порушення органом досудового розслідування розумних строків проведення досудового розслідування. Ухвалі слідчих суддів, які надані позивачем не є безумовним доказом бездіяльності, а є механізмом реалізації прав сторони кримінального провадження на контроль за діяльністю уповноважених осіб під час здійснення досудового розслідування. 10.12.2018 року від до суду від представника відповідача - Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Прокуратури Полтавської області, надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено про недоведеність позивачем бездіяльності та наслідки у вигляді заявленої до відшкодування матеріальної та моральної шкоди та причинно-наслідковий зв'язок між ними. Зазначено, що при визначенні розміру моральної шкоди слід виходити із розумного задоволення потреб потерпілої особи и розмір шкоди не повинен призводити до її збагачення. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.01.2019 р. витребувано з прокуратури Полтавської області відомості та документи на їх підтвердження (за наявності) щодо організації прокурором продовження досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015170040003566 від 08.12.2015 р., порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України, після скасування ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 27.12.2018 р. та скасування постанови старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 03.12.2018 р. про закриття вказаного кримінального провадження. На виконання вказаної ухвали суду 01.02.2019 року від представника прокуратури Полтавської області надійшла письмова відповідь про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015170040003566 триває, в ЄРДР наявна відмітка про відновлення раніше закритого кримінального провадження. Витребуваних письмових доказів не надано. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.02.2019 р. продовжено проведення підготовчого провадження у справі на тридцять днів. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.03.2019 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] та адвокат позивача Курило В.О. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали позов задовольнити. Представник відповідача Харенко В.М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, прохав суд відмовити в його задоволенні. Представник відповідача Котенко М.М. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, прохав суд відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача Ропавка А.В. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, прохала суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові заяви учасників справи по суті справи, дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року у цивільній справі № 545/1491/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14.01.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільним і кримінальних справ України від 25.05.2016 року, а також Верховного Суду України від 21.10.2016 р.,позов [PERSON] до Департаменту охорони здоров'я Полтавської ОДА та Полтавської обласної ради про поновлення [PERSON] на посаді головного лікаря Полтавського обласного Центру МСЕ з 22.05.2015 року - задоволено, розпорядження та наказ про звільнення [PERSON] скасовано та поновлено на посаді головного лікаря Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи з 21 травня 2015 року. Вказане рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року у цивільній справі № 545/1491/15-ц набрало законної сили 14.01.2016 р. та не було скасовано у передбаченому законом порядку. Вказане рішення суду допущено судом до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення розміру заробітку за один місяць. В частині поновлення [PERSON] на роботі рішення суду добровільно не було виконано боржником, у зв'язку із чим виконавчий лист № 545/1491/15-ц, виданий 17.09.2015 р. на його виконання Полтавським районним судом Полтавської області був пред'явлений стягувачем [PERSON] до примусового виконання (а.с. 10 т. 2). Виконавче провадження постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ від 21.11.2018 року було закінчено на підставі п. 11 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із тим, що рішення суду в частині поновлення [PERSON] на роботі не було виконане боржником (Полтавською обласною радою); повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення 19.11.2018 року скеровано державним виконавцем до СУ ГУНП у м. Києві (а.с. 8 т. 2). Як вбачається з Витягу з ЄРДР (а.с. 20 т. 1) 08.12.2015 року Полтавським ВП ГУ НП в Полтавській області на підставі вказаного повідомлення внесено відомості до ЄРДР за № 12015170040003566 від 08.12.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. У вказаному кримінальному провадженні [PERSON] визнано потерпілою та вручено останній пам'ятку про процесуальні права та обов'язки потерпілого (а.с. 21 т. 1). Також, судом встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 23.03.2018 року у цивільній справі № 554/6231/17 було частково задоволено позов [PERSON] до Департаменту охорони здоров'я Полтавської ОДА та Полтавської обласної ради про визнання незаконним і скасування рішення Полтавської ОДА від 26.04.2017 року № 469, поновлення [PERSON] на посаді головного лікаря Полтавського обласного Центру МСЕ з 26.04.2017 року по 13.07.2017 року та на посаді директора КП «Полтавського обласного Центру МСЕ» Полтавської ОДА» з 14.07.2017 року, яке переглянуто 12.07.2018 року Апеляційним судом Полтавської області, що набрало чинності та також було допущено до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі. Вказане рішення суду в частині негайного поновлення [PERSON] також не було у добровільному порядку негайно виконане боржником. 23.03.2018 року Полтавським ВП ГУ НП в Полтавській області за заявою [PERSON] від 12.06.2018 р. про кримінальне правопорушення за фактом умисного невиконання вказаного рішення суду внесено відомості до ЄРДР за № 42018171010000173 від 12.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Судом встановлено, що у подальшому кримінальне провадження № 12015170040003566 від 08.12.2015 року та кримінальне провадження № 42018171010000173 від 12.06.2018 року об'єднані в одне за загальним номером 12015170040003566. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження здійснюється слідчими СУ ГУ НП в Полтавській області, а процесуальне керівництво - прокуратурою Полтавської області. Позивач вказувала, про вбачається з матеріалів справи, що жодної особи, відповідальної за негайне виконання рішень судів не було встановлено під час досудового розслідування та не вчинено необхідних своєчасних дій з боку слідчого та прокурора, хоча орган, на якого покладено обов'язок поновлення [PERSON] на роботі чітко визначено в рішеннях суду. Позивач вказувала, що вимушена була самостійно виявляти осіб та їх дії, направлені на ухилення від виконання рішень судів. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] 03.04.2018 року зверталась до правоохоронних органів у передбаченому законом порядку із заявою про вчинення кримінального правопорушення керівником Департаменту охорони здоров'я Полтавської ОДА Лисаком В.П., однак відомості до ЄРДР внесено не було. Однак, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 25.04.2018 р. № 554/2362/18 було зобов'язано уповноважену особу СВ Полтавського ВП НП в Полтавській області внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 03.04.2018 р. про вчинення кримінального правопорушення керівником Департаменту охорони здоров'я Полтавської ОДА Лисаком В.П. та головою Полтавської обласної ради Біленьким О.Ю. за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 172, ч. З ст. 382 КК України. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 12.09.2018 року № 554/7141/18 зобов'язано уповноважену особу прокуратури Полтавської області внести відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 21.08.2018 року про вчинення кримінального правопорушення слідчими та прокурорами за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України за фактом безпідставного неодноразового закриття кримінальних проваджень. Враховуючи те, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц про поновлення [PERSON] було допущене до негайного виконання та уповноважена особа органу (Полтавської обласної ради) на поновлення [PERSON] на роботі була зобов'язана за рішенням суду повернути працівника в попередній стан, який існував до її незаконного звільнення, і враховуючи те, що такого негайного поновлення на роботі не відбулось, оскільки [PERSON] не була допущена до робочого місця та виконання своїх трудових обов'язків жодного дня, - органом досудового розслідування не було встановлено особу, відповідальну за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили, тоді як рішенням суду чітко визначено юридичну особу боржника. Судом встановлено, що [PERSON], як сторона кримінального провадження (потерпіла), користувалась своїм законним правом на оскарження дій, рішень та бездіяльності слідчого та прокурора у порядку, передбаченому ст. 303 КПК України. Вказаний порядок є способом контролю за виконанням слідчим та прокурором своїх обов'язків під час досудового розслідування. Суд не може не погодитись з тим, що вказаний порядок судового контролю за досудовим розслідуванням не може вважатися безумовним доказом бездіяльності слідчого та прокурора під час здійснення досудового розслідування. Передбачені ст. 303 КПК України права на оскарження бездіяльності слідчого та прокурора під час здійснення ними досудового розслідування є не чим інакшим як використання стороною кримінального провадження своєї можливості для дотримання його прав, якою в повному обсязі скористалась позивач [PERSON] як потерпіла, в рахунок в матеріалах справи наявні докази, однак, в такому випадку, слід також враховувати з урахуванням дійсних обставин справи чи відбулось у подальшому (при повторному розслідуванні) відновлення порушених прав потерпілої і чи не було допущено повторної бездіяльності слідчим та прокурором щодо нехтування своїми процесуальними правами та обов'язками. Тобто, аналогічні (повторні) незаконні рішення, дії чи бездіяльність уповноважених осіб на здійснення досудового розслідування та процесуального керівництва, не можна виправдовувати лише за рахунок належного захисту сторони кримінального провадження слідчим суддею в порядку передбаченому ст. 303 КПК України, оскільки за таких обставин захист особи буде зводитись до механізму «замкнутого кола», і тоді належний правовий захист, як в даному випадку на підставі рішення суду, не матиме сенсу. На думку суду, слід виходити з того, чи були у подальшому відновлені порушені інтереси сторони кримінального провадження після їх захисту на підставі ухвали слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України та чи у подальшому не допущено аналогічну бездіяльність службовими особами органів. Тому що, внаслідок тривалих, безкарних, злочинних дій керівників державних установ та неправомірної невиправданої бездіяльності правоохоронних органів в особі слідчих та прокурорів, які ігнорують повноваження, відбувається нівелювання авторитету правоохоронної системи в цілому, а у даних правовідносинах, як наслідок, і судової системи та авторитету України як правової Держави в цілому. А тому, суд виходить із загальної оцінки доказів та дійсних обставин щодо своєчасного та в повному обсязі виконання слідчим та прокурором своїх обов'язків та повноважень, покладених на них законом, в тому числі при здійсненні повторного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015170040003566 після захисту інтересів потерпілої [PERSON] на підставі ухвал слідчих суддів. Так, відповідно до ст. 38 КПК України слідчі підрозділи органів Національної поліції визнано органами досудового розслідування. Крім того, пунктом 17 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що слідчий - службова особа органу Національної поліції, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Слідчий уповноважений 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом (ч. 1 ст. 40 КПК України). Слідчий зобов'язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність (ч. 4 ст. 40 КПК України). На підставі досліджених матеріалів, судом встановлено, що слідчими у кримінальному провадженні № 12015170040003566, було допущено бездіяльність та порушено своєчасність здійснення своїх повноважень та без проведення повного та всебічного розслідування закрито кримінальне провадження. Бездіяльність виразилась у не вчиненні дій на встановлення осіб уповноважених на виконання рішень судів, допущених до негайного виконання. Та у подальшому, без проведення необхідних слідчих та процесуальних дій при здійсненні досудового розслідування після відновлення закритого кримінального провадження № 12015170040003566, не відбулось відновлення порушених інтересів потерпілої сторони, [PERSON], у попередній стан, а знов таки закрито кримінальне провадження. Судом встановлено, що остання постанова старшого слідчого СВ Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 03.12.2018 р. про закриття вказаного кримінального провадження № 12015170040003566 скасована ухвалою Полтавського апеляційного суду від 14.01.2019 р. за скаргою [PERSON] в порядку ст. 303 КПК України. На вимогу суду надати докази щодо організації процесуальним прокурором продовження досудового розслідування, до суду відповідачем, прокуратурою Полтавської області, - не надано. Статтею 121 Конституції України передбачено, що Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом: 3) нагляд 'за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство: 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах. Прокурорський нагляд - це самостійний, специфічний вид державної діяльності, який повинен забезпечити виконання закону та його верховенство в усіх сферах життєдіяльності суспільства. Він здійснюється від імені Держави України, захищає суспільні інтереси та інтереси фізичних і юридичних осіб. Зокрема, повноваження прокурора передбачені Законом України «Про прокуратуру». Так, статтею 30 вказаного Закону передбачено, що здійснюючи нагляд за виконанням законів органами дізнання і досудового слідства,прокурор, зокрема, вимагає від цих органів для перевірки матеріали, перевіряє виконання вимог закону про прийом, реєстрацію і вирішення заяв про злочини: скасовує незаконні постанови осіб, які досудового дізнання: дає відповідні вказівки про розслідування, бере участь у провадженні дізнання і досудового слідства, в необхідних випадках особисто провадить окремі слідчі дії або розслідування в повному обсязі по будь-якій справі: повертає кримінальні справи органам досудового слідства зі своїми вказівками щодо провадження додаткового розслідування: вилучає від органу дізнання, досудового слідства і передає іншому з метою забезпечення найбільш повного розслідування: усуває особу, яка провадить дізнання, або слідчого від подальшого ведення дізнання або досудового слідства, якщо вони допустили порушення закону при розслідуванні справи: порушує кримінальні справи або відмовляє в їх порушенні Судом встановлено на підставі матеріалів справи в їх сукупності, що в порядку здійснення прокурорського нагляду за проведенням досудового розслідування прокурором не було вжито передбачених законом заходів, на які він уповноважений вчинити своєчасно, допущено бездіяльність. Принцип розумності строків у даних правовідносинах під час здійснення досудового розслідування має не аби яке значення для досягнення завдань кримінального провадження - захисту особи від кримінального правопорушення, пов'язаного з умисним невиконанням рішення суду у трудовому спорі, допущеного до негайного виконання боржником. На правовому рівні вказаний принцип знайшов своє закріплення у п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України. Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об'єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Нормативне закріплення розумності строків у КПК України є важливим. Перспективним є створення механізмів для забезпечення реального прискорення процесу, розробка і прийняття закону про компенсацію за порушення права на судочинство у розумний строк або права на виконання судового акту у розумний строк. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя відповідно до чинного КПК України. Тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015170040003566, порушеного за фактом умисного невиконання рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року № 545/1491/15-ц, що набрало законної сили 14.01.2016 р., триває протягом трьох років і досудове розслідування за цей період неодноразово було закрито, а по відновленню провадження, слідчим т прокурором так і не вчинено своєчасних необхідних слідчих і процесуальних дій зі встановлення осіб, відповідальних за невиконання рішення суду, допущеного до негайного виконання. Станом на момент розгляду справи рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 23.03.2018 року № 554/6231/17 скасоване Постановою Верховного Суду України від 23.01.2019 року № 61-41235св18, однак рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17.09.2015 року є таким, що залишене в силі в результаті його перегляду судами вищої інстанції і допущене до негайного виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі, а тому підлягаю обов'язковому виконанню. При цьому, ухвалою Другого сенату Конституційного Суду України від 20.02.2019 року № 3-425/2018 (6960/18) відкрито конституційне провадження у справі за конституційною скаргою [PERSON] щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини 3 ст. 40 Кодексу законів про працю. Європейський Суд з прав людини в рішенні «Риженко проти України» від 30.07.2015 року вказав, що ефективність розслідування втілює в собі вимоги щодо оперативності та розумної швидкості. Навіть якщо існують перешкоди або трудності, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їх відданість принципам верховенства права та їх здатність запобігати проявам сприяння незаконних діям або терпимості до них ( рішення у справі «Шиліх проти Словенії» (ВП), заява № 71463/01, п. 195, від 09.04.2009 р. ). Більше того, з перебігом часу перспектива будь-якого ефективного розслідування зменшується (рішення у справі «Поживотько проти України», заява № 42752/08, п. 41, від 17.10.2013р.). Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Предметом спору у справі - є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконною бездіяльністю службовими особами органу досудового розслідування та прокуратури. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно з ч. 1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, причинний зв'язок між протиправністю поведінки заподіювача шкоди і заподіяною шкодою. Відповідачі у справі в рахунок своїх заперечень посилались на недоведеність позивачем належними і достатніми доказами складових відповідальності для відшкодування шкоди, а саме наявності протиправної бездіяльності настання наслідків у вигляді матеріальної та моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв'язку між ними. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт неналежного виконання слідчим та прокурором своїх службових обов'язків під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015170040003566 на переконання суду знайшов своє підтвердження, що повністю доведено наданими письмовими доказами у справі в їх сукупності. Щодо наявності матеріальної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно зі статті 1166 ЦК України майнова шкоди, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. З наведеного вище випливає, що шкода є другою неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Заявлена позивачем сума до відшкодування матеріальної шкоди становить - 178 889,00 грн., та полягає у витратах, понесених позивачем на відновлення її стану здоров'я. На підтвердження понесених витрат позивачем надано належні письмові докази (квитанції та інші платіжні документи) (а.с. 212 - 240 т. 1). Таким чином, заявлена позивачем до стягнення сума матеріальної шкоди у розмірі 178 889,00 грн. підлягає стягненню в повному обсязі. Щодо наявності моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до чинного законодавства України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 31 березня 2005 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд враховує, що протиправна бездіяльність службових осіб призвела до втрати з боку позивача нормальних життєвих зв'язків (суспільних та родинних), а також звичок, як громадянина та людини, на підтвердження чого судом досліджено Висновок спеціаліста Волик В.В. від 28.11.2018 року. Вказаним висновком підтверджено наявність моральних та душевних страждань через порушення нормального укладу життя, які негативно вплинули на її здоров'я, і, як наслідок, позивач [PERSON] потребувала лікування, що підтверджується письмовими доказами у справі: виписками з історії хвороби (а.с. 207-2011 т. 1), консультативними висновками спеціалістів (а.с. 225-227 т. 1), листками непрацездатності (а.с. 241 -255 т. 1). Вказане позбавило можливості позивача реалізації своїх звичок і бажань у житті, порушило звичайні суспільні та родинні зв'язки. Згідно з вказаним Висновком, прояви моральних та душевних страждань [PERSON] потребують довготривалого лікування та нагляду спеціалістів; рекомендовано проходження комплексної тривалої реабілітаційної допомоги медичного та соціально-психологічного характеру. На підставі вище встановлених обставин, факт спричинення моральної шкоди, при дослідженні зібраних у справі доказів, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи. Моральна шкода, оцінена позивачем у розмірі - 1 000 000,00 грн. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, поміркованості і справедливості, з урахуванням обставин справи та наслідків, що наступили для позивача, яка зазнала душевних страждань унаслідок невиконання слідчим та прокурором своїх службових обов'язків. Суд, з урахуванням тривалості страждань позивача, їх характеру, об'єму зусиль на відновлення втрат немайнового характеру, вважає, що розмір суми на відшкодування моральної шкоди позивачем істотно завищений, тому справедливою, виваженою та помірною буде сума в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн. Відповідно до висновків, здійснених у рішенні Верховного Суду України від 18.11.2009 року № 6-12041св09, при визначенні розміру спричиненої моральної шкоди суди повинні враховувати те, що розмір такої шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення суми відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 000,00 грн. Щодо причинно-наслідкового зв'язку між протиправною бездіяльністю відповідачів та наслідками у вигляді спричиненої позивачу шкоди, суд дійшов переконливого висновку про доведеність такого причинно-наслідкового зв'язку, з огляду на наступне. Згідно з висновком спеціаліста Волик В.В. від 28.11.2018 року щодо обстеженої [PERSON], [INFO], під час встановлення подій, які відбулись у житті [PERSON], на підтвердження яких спеціалістом були досліджені документи стосовно ходу досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні (копії з матеріалів кримінального провадження, листи [PERSON], скарги, відповіді органів прокуратури та слідства тощо), спеціалістом зроблено висновок про виключення ймовірності вільного трактування перебігу подій позивачем на свою користь та можливість суб'єктивного навантаження у вигляді перекручування фактів, фантазування, перебільшення загрози та інших чинників, які б могли спотворити реальні події. Вирішуючи питання про спосіб виконання рішення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-440-цс16. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі ч. 2 ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Державу Україна в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 267 ЦПК України стягненню на користь позивача підлягає шкода за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Щодо стягнення судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, за ставками судового збору, передбаченими Законом України «Про судовий збір» щодо позовів майнового та немайнового характеру. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, стороною позивача не надано жодного належного доказу на підтвердження їх понесення, а тому судом не вбачається підстав для вирішення питання про стягнення таких витрат.

Outcome: partial