Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

16 листопада 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 серпня 2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № NKXRRX10490269, відповідно до якого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало відповідачеві кредит в розмірі 9 600 грн із відсотковою ставкою 12% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а останній був зобовязаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідач не виконував своїх зобовязань зі сплати обовязкового щомісячного платежу в рахунок повернення кредиту та сплати відсотків. Його заборгованість з відсотків за зазначеним вище договором за період з 28 жовтня 2011 року по 28 жовтня 2016 року складає 49 581 грн 60 коп.. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором. Представник позивача в судове засідання не зявився. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги. Відповідач будучі належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи до суду не зявився, про причини своєї неявки не повідомив. В минулих судових засіданнях позов не визнавав, заперечував факт підписання ним кредитного договору, крім цього, просив застосувати наслідки спливу позовної давності звернення позивача до суду. Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Факт укладання кредитного договору від 11 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем підтверджується відповідною анкетою-заявою позичальника (т. 1 а. с. 5). Вказана заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами банку складає кредитно-заставний договір, а тому між сторонами виникли договірні відносини, що походять з кредитного договору. Зазначене підтверджується змістом заяви позичальника, в якій вказано, що він із вищезазначеними документами ознайомлений та погоджується, що ці документи разом із заявою складають кредитний договір. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обовязки учасників. Відповідач звернувся до банку з проханням про видачу кредиту в обумовленому розмірі, з свого боку банком його потреби було задоволено та надано кредитні кошти. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені в самому договорі, а його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Відповідно до спірного договору, позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 9600 грн із відсотковою ставкою 0,1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і був зобовязаний щомісячно сплачувати платіж в рахунок погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до п. 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту він сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Цей договір містить всі істотні умови, необхідні для його укладення, зміст умов даного договору є чітким та зрозумілим для сторін, договір підписаний відповідачем та Банком. При цьому, відповідач, маючи необхідний обсяг цивільної дієздатності, вчинив підпис при укладанні договору власноручно, волевиявлення учасника правочину було вільним та в письмовій формі. Посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення відсотків суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 536, 1948 ЦК України проценти, що їх просить стягнути позивач з відповідача є платою за користування чужими коштами, яка за відсутності іншої домовленості сторін сплачується боржником за весь період користування грошима, у тому числі після настання терміну їх повернення. Отже сам по собі факт закінчення строку дії кредитного договору за відсутності реального виконання боржником своїх зобовязань не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів. Разом із тим, судом береться до уваги правова позиція Верховного Суду України, що її висвітлено у постанові \~№ 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року міститься висновок про те, що право на задоволення зобовязань, строк виконання яких визначено щомісячними платежами, позивач має в межах трирічного строку позовної давності, рахуючи від дати звернення до суду з позовом. Таким чином, первісний позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості з відсотків за кредитним договором у розмірі 29\~748 грн 96 коп. за період з 28 жовтня 2013 року по 28 жовтня 2016 року, в межах загальної позовної давності. Також суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. При цьому суд враховує таке. Відповідач оспорював кредитний договір з передбачених ст. 230 ЦК України підстав, стверджуючи, що під час його підписання він був введений в оману представником банку, оскільки отримання кредиту не відповідало його внутрішній волі. Згідно з положеннями ст. 230 ЦК України, на яку посилається відповідач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. В матеріалах справи відсутні жодні докази, що спірний договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача або що він був обмежений у праві вибору умов кредитування. Таким чином відповідач не довів належними, допустимими та достатніми доказами, як це передбачено ст.ст. 10, 60 ЦПК України, існування обставин, передбачених ст. 230 ЦК України, і за таких обставин суд вважає, що підстави для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору відсутні. Позивачем сплачено в рахунок судового збору за звернення до суду із цим позовом 1 378 грн, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до суми задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 826 грн 80 коп.. Судовий збір за звернення до суду із зустрічним позовом слід компенсувати за рахунок держави, оскільки відповідача від сплати судового збору за подання цього позову звільнено, з урахуванням правової позиції Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України у справі № 405/7915/15-ц від 18 травня 2016 року. На підставі викладеного,

Outcome: partial