Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~16 квітня 2019 року заявниця\~ [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті в певний час фізичної особи [PERSON], [INFO]. Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що за життя померлий склав заповіт на все належне йому майно, посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу. [PERSON] помер 03.03.2019 року у м. Горлівка та був похований нею у вказаному населеному пункті, тобто на тимчасово неконтрольованій території України. Їй були видані медична довідка про причину смерті, а також свідоцтво про смерть останнього, при цьому у звязку з тим, що вищевказані документи видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, вони є недійсними та не створюють юридичних наслідків. У проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON] районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй відмовлено, тому підтвердити смерть спадкодавця у встановленому законом порядку вона позбавлена можливості. Враховуючи, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення просила встановити факт смерті особи в певний час. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні заявниця підтримала заяву, просила її задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області, у судове засідання не зявився, був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. \~ \~ \~ \~Дослідивши\~ обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. \~ \~ \~ \~Відповідно до п.8 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна в особі своїх державних органів, зокрема і судів, вживає всіх можливих заходів, у тому числі щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб. \~ \~ \~ \~Згідно з ч.1 ст. 9 вищевказаного закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. \~ \~ \~ \~Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» з наступними змінами та доповненнями, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. \~ \~ \~ \~Заявниця [PERSON] народилась 30 жовтня 1985 року у м. Горлівка Донецької області, згідно паспорту громадянки України зареєстрована\~ за адресою: [INFO]; відповідно до довідки УСЗН Костянтинівської міської ради № 1425-5000109792 від 16.04.2019 року перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа, фактична адреса: [ADDRESS] (а.с.5-7). \~ \~ \~ \~Громадянин [PERSON], який народився 26 липня 1937 року у с. Сичівка Христинівського району, Київської області, та був зареєстрований у [INFO], - помер 03 березня 2019 року за місцем постійного проживання, у звязку з чим видано медичну довідку про причину смерті № 584 від 04.03.2019 року. Причиною смерті [PERSON] зазначені «Гостра серцево-судинна недостатність. Атеросклеротична хвороба серця». Також заявницею одержано свідоцтво про смерть [PERSON] від 04.03.2019 року №135938, видане 04.03.2019 року Горлівським міським відділом ЗАГС (а.с.9,10). \~ \~ \~ \~За життя померлий склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу 07.11.2018 року за реєстровим номером 1661, яким заповідав усе належне йому майно заявниці (а.с.12) \~ \~ \~ \~Заявниця поховала [PERSON] на кладовищі сел. Пентелеймонівка м. Горлівки, що підтверджується наступними документами, оформленими на імя заявниці: свідоцтвом про поховання від 05.03.2019 року, договором-замовленням на організацію та проведення поховання з актом приймання-передачі наданих послуг, квитанцією про придбання ритуальних належностей, а також фотознімками місця поховання із відповідною табличкою на якій зазначені прізвище, імя та по-батькові похованого «Левченко Анатолій Антонович», а також дати народження та смерті останнього «26.07.1937-03.03.2019» (а.с.11,13-16). \~ \~ \~ \~При цьому, перелічені документи про смерть [PERSON] видані закладом охорони здоровя та реєстраційним органом на тимчасово непідконтрольній державі Україна території, тобто є недійсними та не створюють юридичних наслідків. \~ \~ \~ \~Костянтинівським РВ ДРАЦС за вих. № 15.19-64/1073 від 16 квітня 2019 року заявниці відмовлено\~ у проведенні державної реєстрації факту смерті [PERSON], оскільки предявлено документ, форма якого не відповідає формі, встановленій діючим законодавством (а.с.17). \~ \~ \~ \~Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово неконтрольованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. \~ \~ \~ \~Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and\~ Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПО наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди маж бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. \~ \~ \~ \~Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. \~ \~ \~ \~В силу вимог ч.ч.1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово неконтрольованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. \~ \~ \~ \~Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав\~ для встановлення факту смерті особи в певний час на тимчасово неконтрольованій території України, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт смерті [PERSON], [INFO], що мав місце 03 березня 2019 року у м. Горлівка Донецької області, Україна. Встановлення даного факту має юридичне значення для заявниці та іншим шляхом встановити цей факт неможливо. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заяву. \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: approved