Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

15 травня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 10.11.2005 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 15.100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів, та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 31.03.2014 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 41.520,58 грн., де заборгованість за кредитом - 5.994,60 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом - 33.072,62 грн., а також штрафи відповідно до п. 8.6. «Умов та правил надання банківських послуг»: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1.953,36 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за Договором № б/н від 10.11.2005 року у розмірі 41.520,58 та судовий збір (а.с.2-4). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2014 року позовні вимоги - задоволено (а.с.34-36). В апеляційній скарзі (а.с.59-62) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог, оскільки: - п.9.12. «Умов та правил надання банківських послуг», яким встановлено пролонгацію договору, не містить його (апелянта) підпису; - суд не встановив наявність доказів, які б підтверджували те, що підписуючи заяву позичальника, апелянт розумів «Умови та правил надання банківських послуг» та ці умови містили положення щодо пролонгації договору, а тому їх неможливо вважати складовою частиною договору, укладеного сторонами; - в заяві позичальника від 10.11.2015 року домовленості сторін щодо пролонгації договору немає; - з моменту прострочення сплати тіла кредиту до моменту звернення позивача до суду встановлений загальний строк позовної давності сплив. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок порушення умов якого з боку відповідача виникла заборгованість, яка підлягає стягненню. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 10.11.2005 року між сторонами був укладений кредитний договір шляхом подання заяви від 10.11.2005 року про видачу кредитної картки з лімітом кредитування 1500,00 грн. під 12 % річних з погашенням заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості (а.с.8). Інші умови надання кредитної картки визначені в «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.9-14), в той час як в заяві про видачу кредитної картки відповідачем зазначено, що ознайомлений з «Умовами надання банківських послуг» та «Правилами користування платіжною карткою». Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 31.03.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 41.520,58 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 5.994,6 грн.; заборгованість за процентами - 33.072,62 грн.; заборгованість по штрафу - 2.453,36 грн. (а.с. 5-7). Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В заяві про перегляд заочного рішення відповідач заявив про застосування строку позовної давності (а.с.39-42). В порушення вимог п.2 ч.1 ст.214 ЦПК України суд першої інстанції на ці обставини не звернув уваги та не вирішив питання щодо пропущення банком строку позовної давності. Тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню і зміні в частині розміру стягнення заборгованості за кредитним договором. При ухваленні нового рішення апеляційний суд враховує правову, викладену в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15, щодо невизнання «Умов та правил надання банківських послуг» складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови та правил надання банківських послуг» не містять підпису позичальника, та не має доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» розумів позичальник, підписуючи заяву про видачу кредитної картки, в якій зазначено, що він ознайомлений з «Умовами надання банківських послуг». За таких обставин апеляційний суд виходить з наявних в заяві про видачу кредитної картки умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки з щомісячними платежами, та з розрахунку заборгованості щодо розміру за кредитом та за процентами. Тому позовні вимоги про стягнення штрафів, не передбачених в заяві про видачу кредитної картки, не підлягають задоволенню. За відсутності домовленості сторін в цій заяві про встановлення чергових платежів та кінцевого строку погашення кредиту апеляційний суд виходить з положень ч.2 ст.530 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. За таких обставин слід вважати, що з позовом до відповідача про стягнення заборгованості з кредиту банк звернувся до суду в межах строку позовної давності. Тому доводи апеляційної скарги про відмову у задоволенні позову внаслідок спливу строку позовної давності не можуть бути прийняті до уваги. Оскільки з позовом до відповідача про стягнення заборгованості банк звернувся до суду 15.05.2014 року, то з врахуванням заяви відповідача про застосування спливу позовної давності позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за процентами підлягають задоволенню частково в межах строку позовної давності за період з 15.05.2011 року по 15.05.2014 року. За вказаний період часу заборгованість відповідача за процентами згідно з розрахунком становить 12444,62 грн. (а.с.5-7). Таким чином підлягають задоволенню позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 5994,60 грн. та за процентами в сумі 12444,62 грн. З огляду на це підлягає зміні рішення суду першої інстанції в частині загального розміру стягнення з відповідача заборгованості на користь банку до 18439,22 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved