overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Вінницького районного суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свій позов мотивувала тим, що вона із відповідачем зареєстрували шлюб 25 вересня 1977 року у Парпуровецькій сільській раді Вінницького району Вінницької області, актовий запис №14. Вказує, що неповнолітніх дітей у них з відповідачем немає. На протязі подружнього життя виникали сварки та суперечки, так як сторони не розуміли один одного, у них різні характери та погляди на сімейне життя. Зазначає, що більше 3 років вона з відповідачем проживають окремо та не підтримують подружніх стосунків. Вважає, що сім*я розпалась, шлю існує лише формально, подальше життя та збереження сім*ї неможливе. Миритись з відповідачем не бажає, питання про розподіл спільного майна буде вирішуватись додатково. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем [PERSON] В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, проте надала до суду заяву в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, просить його задовольнити, просить розглядати справу у її відсутності та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Відповідач [PERSON] в судове засідання, також не з'явився, однак подав до суду заяву в якій вказав, що позов визнає, просить суд розглянути справу у його відсутність. Суд, вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 25.09.1977 року , актовий запис № 14, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER], виданого 25.09.1977 року (а.с.5). Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З'ясувавши фактичні взаємовідносини подружжя, обставини, викладені у позові, те, що позивач не бажає підтримувати подружні стосунки з відповідачем, відповідач визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд вважає, що немає підстав для вжиття заходів для примирення подружжя, спільне життя подружжя та подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін, що мають істотне значення, тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач забажала надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] », що відповідає вимогам ст. 113 СК України .

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернувся з даним позовом, в якому зазначив, що в серпні 2014 року між ним та [PERSON]. був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 2300 доларів США. В свою чергу [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути борг до 15 вересня 2014 року. Після його неодноразових звернень до Відповідача, останній повернув йому 1000 доларів США, решта суми боргу не повернув. Просить суд стягнути з [PERSON] 34320 грн. боргу за курсом НБУ станом на 27 серпня 2014 року, 2270 грн. 3 % річних та судові витрати. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він познайомився з позивачем у 2012 році. Знав, що в нього можна при потребі позичити гроші. Він особисто позичив в нього 1000 доларів США, а решту 1300 доларів США- позичив у [PERSON] його дядько- Пасічняк В.П. Хоча він написав боргову розписку за себе і дядька на суму 2300 доларів США, однак стверджує, що позичав лише 1000 доларів США, які повернуто позивачу. Решту 1300 доларів США повинен повернути [PERSON] Заслухавши сторони, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] згідно розписки від 27 серпня 2014 року отримав у [PERSON] 2300 доларів США., які зобовязувався повернути до 15 вересня 2014 року. Оригінал розписки судом було витребувано та досліджено у судовому засіданні. В 2015 році частину коштів, а саме- 1000 доларів США [PERSON] було повернуто матірю відповідача. Дана обставина сторонами не оспорюється. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Проте Відповідач зобовязання в повному обсязі не виконав, заборгованість його складає 1300 доларів США, що становить 34320 грн. згідно курсу НБУ станом на 27.08.2014 року, які слід стягнути на користь позивача. Крім того, відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума заборгованості з трьох процентів річних складає 2270 грн. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та на його користь слід стягнути з відповідача 34320 грн. боргу та 2270 грн. трьох процентів річних. Посилання відповідача на те, що частину боргу позичив не він, а [PERSON] суд відхиляє, оскільки вказана обставина відповідно до ст. 60 ЦПК України ним не доведена жодним доказом. Питання по судових витратах слід вирішити у відповідності до ст.. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, 625, 1049, 1050 ЦК України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка виникла за період з 01 липня 2016 року по 30 вересня 2016 року у сумі 5657,77 грн. Крім того позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У судове засідання позивач не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, також у цій заяві позивач зменшив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача лише заборгованість по заробітній платі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив. Заяви про розгляд справи у його відсутність від відповідача не надходило. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено ст.47, 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно записів у трудовій книжці позивача, 22 червня 2007 року він був прийнятий на роботу апаратником обробки зерна 5 розряду виробничої дільниці Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії «Хліб України» «Павлоградський комбінат хлібопродуктів», 30 вересня 2016 року звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.4). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Станом на 21 листопада 2016 року заборгованість по виплаті заробітної плати підприємства ДП ДАК «Хліб України» «Павлоградський КХП» перед [PERSON] за травень-червень 2015 року, з березня 2016 року по 30 вересня 2016 року 27390,80 грн (а.с.3). Як зазначає позивач у своїй заяві, частина заборгованості по заробітній платі була стягнена на його користь з відповідача рішенням суду, залишилася заборгованість у сумі 5657,77 грн. Сума нарахованої але не виплаченої позивачу заробітної плати підлягає стягненню з відповідача згідно заявлених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача за ставкою, встановленою на день звернення позивача до суду.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернувся із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2009 року, від шлюбу сторони мають двох дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Разом з цим зазначає, що сімейне життя не склалось, у зв'язку із виникненням суперечок та сварок, різним поглядом на сімейне життя. У судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини викладені в позові та на усні пояснення, просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнала та проти розірвання шлюбу не заперечувала, їй було роз'яснено судом наслідки визнання позову, передбачені ст. 174 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін у справі, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено. 14 жовтня 2009 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києва, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 1289. Після реєстрації шлюбу позивач взяла прізвище [PERSON]. Від шлюбу сторони мають двох дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб фактично припинений, заходи щодо примирення подружжя, не дали результату, примирення між подружжям не відбулося, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. За таких обставин, оскільки сторони наполягають на припинені шлюбних відносин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін, що має істотне значення. Враховуючи наведене,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що вони зареєстрували шлюб 18 травня 2012 року у відділі ДРАЦС Дебальцевського міського управління юстиції у Донецькій області, від спільного проживання мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені в серпні 2014 року у зв'язку з різними поглядами на сімейне життя, відсутністю взаєморозуміння. Позивач вважає, що сім'ю зберегти неможливо, в позовній заяві просив шлюб між ним та відповідачкою розірвати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, просила позов задовольнити, справу розглянути у її відсутності, після розірвання шлюбу залишити за нею прізвище - [PERSON]. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином у порядку ст.ст.74, 76 ЦПК України шляхом публікації оголошення у друкованому засобі масової інформації (а.с.26-27), тому суд має можливість розглянути справу у його відсутності та на підставі наявних документів - доказів винести заочне рішення по справі. Суд, з'ясувавши позицію позивача, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 18 травня 2012 року у відділі ДРАЦС Дебальцевського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 39, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим відділом ДРАЦС Дебальцевського міського управління юстиції у Донецькій області (а.с.6). Спір між сторонами про поділ спільного майна відсутній. Сторони мешкають окремо, шлюбно-сімейні відносини припинили в серпні 2014 року у зв'язку з різними поглядами на сімейне життя, відсутністю взаєморозуміння. Сторони до примирення не прийшли, поновлювати сімейні відносини не мають наміру. Вказані обставини мають істотне значення, тому шлюб між сторонами підлягає розірванню. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила шлюб з відповідачем, зареєстрований 27 червня 2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 421 розірвати. В обґрунтування позову вона зазначила, що від шлюбу у них народились діти: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], 21 березня 2014 року, які після розірвання шлюбу будуть проживати разом з нею. Спільне життя з відповідачем не склалося. Фактичні шлюбні відносини припинені з грудня 2015 року. Причиною розпаду сім'ї є несумісність характерів, різні погляди на життя і побут. Сторони втратили почуття любові та поваги. Позивач вважає, що сім'я розпалася остаточно і відновлена бути не може. Позивач у судове засідання не зявилася, однак надала заяву про розгляд справи за її відсутності в якій зазначила, що позов підтримує у повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом розміщення повідомлення на офіційному сайті Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області http://pvm.dp.court.gov.ua., причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Матеріалами справи встановлено, що сторони 27 червня 2007 року уклали шлюб. Від шлюбу у них народилися діти, а саме донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу будуть проживати разом з позивачкою. Сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримують та загальне господарство не ведуть з грудня 2015 року, шлюб носить формальний характер і збереження його суперечило б інтересам сторін. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-06 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову вона зазначила, що 22 листопада 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, однак на теперішній час нею подано заяву про розірвання шлюбу та фактично вони з відповідачем мешкають окремо з серпня 2016 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], який проживає разом з нею та знаходиться повністю на її утриманні, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, оскільки матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач добровільно не надає. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Обгрунтовуючі позов пояснила, що відповідач на протязі довгого часу матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, позивач опинилася у скрутному матеріальному становище і потребує матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідач у судове засідання не з'явився. На попередньому судовому засіданні 06.06.2017 року був присутнім і належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, що підтверджується розпискою написаною ним власноруч. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.180 СК України - батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Матеріалами справи встановлено, що між позивачем та відповідачем 22 листопада 2011 року було укладено шлюб (арк.с.3 оборот). 04 червня 2012 року від зазначено шлюбу у них народилась дитина [PERSON], який є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (арк.с.6). Дитина проживає разом з позивачкою (арк.с.7) та повністю знаходиться на її утримані, добровільно допомоги на утримання дитини відповідач не надає, тому з нього слід стягнути аліменти в судовому порядку у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання сина. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

16 грудня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову вона зазначила, що 22 листопада 2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюбу, однак на теперішній час нею подано заяву про розірвання шлюбу та фактично вони з відповідачем мешкають окремо з серпня 2016 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], який проживає разом з нею та знаходиться повністю на її утриманні, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача, оскільки матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач добровільно не надає. У судове засідання позивач не зявилася, проте від неї надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує повністю та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.180 СК України - батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Матеріалами справи встановлено, що між позивачем та відповідачем 22 листопада 2011 року було укладено шлюб. 04 червня 2012 року від зазначено шлюбу у них народилась дитина [PERSON], який є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (арк.с.6). Дитина проживає разом з позивачкою (арк.с.7) та повністю знаходиться на її утримані, добровільно допомоги на утримання дитини відповідач не надає, тому з нього слід стягнути аліменти в судовому порядку у розмірі 1/4 частки зі всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на утримання сина. Відповідно до вимог ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі у розмірі 551 грн. 20 коп., оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

16 грудня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з відповідачем вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2013 року, актовий запис № 380, від якого мають двох неповнолітніх дітей, сина [PERSON], [INFO], та дочку [PERSON], [INFO] З червня 2015 року шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання між сторонами припинено у звязку з відсутністю взаєморозуміння через несумісність характерів, різними поглядами на життя та ведення господарства. Спору про спільне майно між сторонами немає. Позивачка вважає неможливим примирення і подальше збереження сімї, тому просила розірвати їх шлюб з відповідачем, залишивши за нею право іменуватися шлюбним прізвищем. У попереднє судове засідання позивачка не з*явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує позовні вимоги (а.с. 15). Відповідач у попереднє судове засідання не з*явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, визнає позовні вимоги та не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою (а.с. 16). Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання зі згоди сторін в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України. З*ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі 23 листопада 2013 року зареєстрували шлюб (а.с. 5), від якого мають неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7), та дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 6), які проживають з позивачкою, що не заперечувалось відповідачем. У звязку з відсутністю взаєморозуміння через несумісність характерів, різними поглядами на життя та ведення господарства, постійно виникаючими сварками з побутових причин сторони у червні 2015 році припинили шлюбно-сімейні відносини та спільне проживання. Спору про спільне майно між сторонами немає. Відповідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, точку зору сторін щодо неможливості досягнення примирення, тощо, суд вважає, що подальше спільне проживання та збереження сімї суперечить інтересам сторін, інтересам їх дітей, що мають істотне значення.

Outcome: approved