Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

16 вересня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року в розмірі 12796,32 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору відповідач отримав в ПАТ «КБ «Приватбанк» кредит в розмірі 9700,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом внесення позичальником грошових коштів (щомісячний платіж) у розмірі 7% від поточної сумарної заборгованості за кредитним лімітом в строк до 25 числа місяця, наступного за звітним. Відповідач зобовязання за договором належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 30.06.2015 року має заборгованість в сумі 33760,26 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 8098,38 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом 19964,46 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом 5697,42 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з [PERSON] було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором від 26 січня 2007 року, в розмірі 22049,48 гривень. Залишок заборгованості становить 11710,78 гривень. Також ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з відповідача [PERSON] штраф (фіксована частина) в розмірі 500,00 гривень, штраф процентна складова 585,54 гривень, а всього 12796,32 гривні. Також просить суд стягнути судові витрати в розмірі 1218,00 гривень. 18 лютого 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення суми заборгованості за кредитним договором було уточнено. Згідно уточнених позовних даних \~ПАТ КБ «Приватбанк» просить стягнути з [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року, заборгованість в сумі 13\~398,80 гривень, яка складається з заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10090,58 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2670,18 гривень, штрафу ( процентна складова) в розмірі 638,04 гривні. Також просить суд стягнути судові витрати в розмірі 1378,00 гривень. 27 січня 2016 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору про надання банківських послуг, укладеного 20 січня 2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», зазначивши, що договір було укладено з порушенням норм чинного законодавства, а саме в порушення ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» йому не було повідомлено у повному обсязі про особу і місцезнаходження кредитора та умови кредитування, які вважає несправедливими. Також [PERSON] вважає, що з нього вже була стягнута сума заборгованості за зазначеним кредитним договором за рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року, а тому повторне стягнення не можливо. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України позивач наполягає на визнанні договору недійсним та просить суд визнати заборгованість невірною. \~ Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - [PERSON] діюча на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги заявлені ПАТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі, відносно зустрічного позову заперечувала та пояснила, що грошові кошти, відповідно до укладеного договору, ПАТ КБ «Приватбанк» надав відповідачу шляхом та на умовах, встановлених в договорі. У 2007 році [PERSON] періодично мав прострочену заборгованість, однак проводив сплати, внесенням яких входив до графіку кредитування. Починаючи з 2008 року платежі здійснювалися несвоєчасно та у недостатньому розмірі, отже відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по договору не виконує, у звязку з чим за договором утворилась заборгованість. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з [PERSON] було стягнуто суму заборгованості станом на 31 січня 2012 року в розмірі 22049,48 гривень. Однак відповідач суму заборгованості не сплатив, кредитні зобовязання не припинив. В наслідок цих дій станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 10090,58 гривень, заборгованість за пенею та комісією в розмірі 2670,18 гривень а також було нараховано штраф ( процентна складова) в розмірі 638,04 гривні. Просить суд позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до судового засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника [PERSON] \~\~ Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, \~позов банку визнала частково в сумі 9380 гривень, що є заборгованістю за кредитом. В іншій частині просила відмовити у позові. Також зазначила, що [PERSON] не згоден з рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року, але зазначене рішення не оскаржувалося. Заперечує проти нарахування комісії і штрафів, оскільки вони вже були стягнути з [PERSON] за рішенням суду. \~Також пояснила, що ні під час укладання договору, ні в подальшому на неодноразові усні і письмові звернення до ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON] не було розяснено порядок проведення нарахувань відсотків та сплати по укладеному договору. Вказаними діями банк порушив Закон України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим просить суд визнати кредитний договір недійсним, визнати заборгованість невірною. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, а позов [PERSON] задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. \~ Закрите акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» було перейменоване у Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». 26 січня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір б\\н, відповідно до якого Банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 9700,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. [PERSON] в свою чергу зобовязався здійснювати погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7% від суми заборгованості. Кредитний договір був укладений у письмовій формі шляхом надання [PERSON] письмової заяви, згідно з якою відповідач приєднався та погодився з тим, що його заява разом із запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, складає між ним та банком кредитний договір. Пунктом 3.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що датою укладення договору є дата відкриття рахунку, яку зазначено у розділі «відмітки банку», в заяві про отримання кредиту, яку було підписано [PERSON] В даному конкретному випадку датою укладення договору є 26.01.2007 року. \~ Згідно зустрічної позовної заяви, однією з підстав для визнання кредитного договору б/н від 26 січня 2007 року недійсним, [PERSON] було зазначено порушення вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України в частині не ознайомлення з умовами кредитного договору. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним споживчого кредиту на надання банківських послуг. Зазначеним рішенням вже вирішувалося питання щодо недійсності правочину з цих підстав. Рішення набрало чинності 23 жовтня 2012 року. ( а.с.20-22) Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Іншою підставою для визнання кредитного договору недійсним, [PERSON] зазначає встановлення Банком подвійної неустойки (пеня, штраф), відмову Банка розірвати кредитний договір, та завищений розмір відсотків, який значно перевищує суму кредиту. Розглядаючи зазначені позовні вимоги суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~\~ Відповідно до положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредитів. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником відповідача, на момент укладення договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами сторін, правочин був спрямований на отримання кредиту та його погашення згідно умов договору, [PERSON] добровільно звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та добровільно підписав заяву про надання кредиту б/н від 26 січня 2007 року (а.с.7). Банк в свою чергу виконав перед [PERSON] всі умови кредитного договору, видав гроші в обумовленому розмірі. Зазначені обставини вже були встановлені рішенням суду і не можуть розглядатися в даному цивільному провадженні. Зловживання Банком, які нібито мали місце під час укладання кредитного договору, а саме намагання стягнення подвійної неустойки (пеня, штраф), відмова Банка розірвати кредитний договір, та завищений розмір відсотків, який значно перевищує суму кредиту в розумінні ст.ст. 203, 215 ЦК України не дають підстав для визнання правочину недійсним, оскільки не визначені законодавцем. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання заборгованості невірною, суд прийшов до наступного. Позивачем було надано суду розрахунок суми заборгованості, який міститься в матеріалах справи на (а.с.14-19). Сумнівів щодо правильності розрахунку суми заборгованості у суду не виникає. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти предявленої суми заборгованості повинен надати суду докази відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України. Однак відповідач [PERSON] доказів суду не надав, розрахунок суми заборгованості, наданий Банком, не спростував, а тому його позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Розглядаючи позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», суд прийшов до наступного. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів. Відповідач з 2009 року перестав виконувати свої зобовязання по зазначеному договору, тому у позивача, відповідно до положень ст.ст. 1050, 1054 ЦК України виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення суми заборгованості по кредиту. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості, було стягнуто суму заборгованості за кредитом в розмірі 8098,38 гривень, заборгованість по процентам в розмірі 9873,88, заборгованість по комісії в розмірі 3027,24, штраф ( процентна складова) в сумі 1049,98 гривень. ( а.с.20-22) Однак відповідач [PERSON] продовжує не виконувати умови кредитного договору, у звязку з чим у нього виникла заборгованість за період з 1 лютого 2012 року по 30 червня 2015 року яка складається із заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 10090,58 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 2670,18 гривень, штрафу ( процентна складова) в розмірі 638,04 гривні . Згідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до умов кредитного договору, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Строк дії карти та порядок продовження строку дії передбачено Правилами користування платіжною картою, які є складовою частиною кредитного договору та з якими відповідача [PERSON] було ознайомлено. Пунктами 3.1.1, 3.1.3, 5.4 Правил передбачено, що строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня указаного місяця. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк, якщо раніше не надійшла письмова заява Держателя про закриття карткового рахунку. Строк погашення кредиту у повному обсязі, не пізніше останнього місяця, вказаного на платіжній карті. Пунктом 9.5 кредитного договору, передбачено, підстави та порядок розірвання договору, згідно до якого договір може бути розірваним на підставі заяви клієнта або Банк має право розірвати цей договір, письмово повідомивши клієнта. Пунктом 9.12 договору встановлено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку ні одна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий строк. Оскільки ні банк, ні [PERSON] протягом дії договору не проінформували іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично був продовженим. Отже строк дії укладеного договору не закінчився. Аналізуючи зміст статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та зміст кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання від боржника процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Тому суд вважає, що вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом, після стягнення суми заборгованості за рішенням суду не містять в собі подвійного стягнення та підлягають задоволенню. Таким чином з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по процентам за період з 1 лютого 2012 року по 30 червня 2015 року в розмірі 10\~090,58 гривень. Розглянувши заперечення [PERSON] в частині стягнення пені в розмірі 2670,18 гривень та штрафу в розмірі 638,04 гривень суд прийшов до наступного. Тарифами про умови кредитування передбачено, що штраф при порушенні строків платежів складає 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісій. Суд вважає за необхідне відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у його вимогах до відповідача щодо стягнення суми штрафу. Так рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з [PERSON] вже було стягнуто штраф за порушення строків платежів. Статтею 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Також суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами, необхідно застосувати\~Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Так за\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов»язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Згідно\~ст. 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом»\~район проведення антитерористичної операції - визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція. Згідно Наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ № 33/6/а від 7 жовтня 2014 року «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень). На виконання\~Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~за\~Розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України\~відповідно до п. 20 ч. 1 «Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Маріуполь Донецької області було віднесено до вказаного «Переліку». Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, [PERSON] зареєстрований та постійно проживає в [INFO], а тому на нього розповсюджуються норми\~Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, які досі є чинними та діючими. З урахуванням наведеного суд вважає необхідним відмовити ПАТ\~КБ «Приватбанк» його вимогах до відповідача щодо стягнення суми заборгованості за пенею та комісією, яка була нарахована після 14 квітня 2014 року, оскільки зазначені вимоги банку суперечать\~ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 9 жовтня 2012 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість по комісії за користування кредитом станом на 31 січня 2012 року. Таким чином строк обчислення починається з 1 лютого 2012 року, але обмежується періодом з 15 вересня 2015 року по 15 вересня 2014 року ( т.т. 12 місяців з дня подачі позову) Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Представником відповідача неодноразово в судовому засідання заявлялося клопотання про застосування строків позовної давності до стягнення всієї суми заборгованості, в тому числі і до стягнення суми заборгованості по комісії. Оскільки строк позовної давності до вимог про стягнення комісії розповсюджується на період дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, суд вважає що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в частині стягнення комісії за період з 15 вересня 2014 року по 15 вересня 2015 року не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення комісії за період з 1 лютого 2012 року по 15 вересня 2014 року не підлягають задоволенню у звязку зі спливом строку позовної давності. На підставі викладеного, з урахуванням норм закону та умов кредитного договору, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року, підлягають частковому задоволенню в розмірі 10\~090,58 гривень, \~при цьому, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанк необхідно відмовити.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином з відповідача [PERSON] підлягають стягненню сплачені ПАТ КБ «Приватбанк» \~при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 26 січня 2007 року, витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог у розмірі \~\~1218,0 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial