Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

16.02.2021 року заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою, в якій просила видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким [PERSON] визначити заходи тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці проживання заявника [PERSON] ; заборонити [PERSON] наближатись на 300 метрів до місця проживання, роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування своєї заяви зазначила, що з 2010 року по вересень 2019 року вона та [PERSON] підтримували близькі стосунки та проживали однією сім`єю, але в зареєстрованому шлюбі не перебували. Від спільних відносин мають двох малолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та дочку - [PERSON] , [INFO] . У вересні 2019 року заявниці стало відомо про те, що [PERSON] зареєстрував шлюб з іншою жінкою. У зв`язку із цим, відносини між сторонами були припинені. Діти залишились проживати із заявницею. Незважаючи на припинення відносин, [PERSON] періодично продовжував приходити до заявниці, мотивуючи свої візити тим, що бажає відновити відносини. Після остаточної відмови [PERSON] відновити відносини, [PERSON] почав переслідувати останню, вчиняти сварки, залякувати її, ображати нецензурними словами, в присутності сторонніх осіб у тому числі, втручатись в особисте життя, погрожувати фізичною розправою та вбивством. Через систематичні протиправні дії [PERSON] відносно заявниці, остання зверталась до Обухівського відділу поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення. За результати розгляду кримінальне провадження було закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу злочину. Водночас, до суду було скеровано декілька адміністративних матеріалів про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Отже, [PERSON] вчиняє відносно заявниці не лише фізичне насилля, а психологічне насильство. В судовому засіданні заявниця [PERSON] свою заяву підтримала, вказала, що починаючи з березня 2020 року вона зазнає системного, декілька разів на тиждень, втручання в своє особисте життя, яке виражається в застосуванні до неї психологічного насильства. В січні 2020 року [PERSON] о 08 год. ранку без дозволу відчинив двері її власної квартири, ключами, які раніше він запевняв, що втратив, і побачивши її з іншим чоловіком, зчинив сварку, в ході якої погрожував фізичною розправою, принижував. В страху вона вибігла на вулицю з метою врятуватися в її батьків, що проживають неподалік, він переслідував її на вулиці, знімаючи це на мобільний телефон, і супроводжуючи переслідування образами, нецензурними словами. Окрім цього, [PERSON] постійно підглядає в її вікна, так як квартира знаходиться на першому поверсі багатоквартирного будинку. В під`їзді нею напроти дверей квартири виявлена таємна камера відеоспостереження, влітку в її дворі невідомі особи підпалили автомобіль, який за часи стосунків її батькам подарував [PERSON] . Одного дня о 12 год. ночі розбили вікно її квартирі, чим викликали сильний переляк у дітей. Не маючи достатніх доказів, що ці дії вчинені [PERSON] , на її думку, інших осіб, які б мали причини так поводитися, в її житті немає. Окрім цього, [PERSON] збирає інформацію, що порочить честь та гідність осіб, які належать до кола її друзів та знайомих. При зустрічах і з нею та іншими спільними знайомими починає розповідати історії її особистого життя зі всіма інтимними дрібницями, позиціонуючи її перед людьми, як особу, що нерозбірлива в зв`язках із чоловіками, та особа, яка створила в квартирі місце для вживання наркотичних засобів. [PERSON] неодноразово з`являвся за місцем її роботи, де зчиняв сварки, ображаючи її нецензурними словами, незважаючи на людей довкола, погрожував фізичною розправою їй та будь-яким чоловікам, з якими в неї можуть скластися стосунки. Під час сварок може хапати за одежу, плювати в обличчя. Після блокування номеру його телефону в зв`язку із написанням їй образливих та погрожуючих листів, зв`язується із нею через телефони її знайомих, після чого одразу починає сипати образами та погрозами. Вона неодноразово зверталася до органів національної поліції, проте кримінальне провадження за ст. 129 КК України (погроза вбивством) закрито за відсутності доказів, адміністративні матеріали поверталися через недоліки в протоколі про адміністративне правопорушення. Близько року вона живе в страху за своє життя та здоров`я, в обстановці постійного приниження, викликаного систематичними образами в місцях суспільного значення, розповсюдженням про неї широкому колу осіб інформації, що стосується її інтимного та приватного життя, а в більшості випадків недостовірної інформації, яка принижує її честь та гідність, через візити [PERSON] за місцем її роботи, вона має ризик втратити її. Представник заявниці [PERSON] заяву підтримала, просила задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] подав до суду заперечення на заяву, в яких зазначив, що вони із заявником дійсно разом проживали з 2008 року по 2019 рік. Мають спільних дітей сина - [PERSON] та дочку - [PERSON] . Як виявилось, сторони мають різні характери та погляди на життя, у зв`язку з чим стали проживати окремо. Діти залишились проживати з матір`ю. З моменту окремого проживання, заявник перешкоджає йому спілкуватись з дітьми. [PERSON] неодноразово намагався вирішити питання побачень з дітьми мирним шляхом, але безуспішно. У зв`язку з чим, звернувся до виконавчого комітету Обухівської міської ради, рішенням якої визначено час побачень батька з дітьми. [PERSON] дане рішення не виконувала, в зв`язку з чим в них виникали сварки. Заявниця постійно пише заяви в поліцію, що нібито він вчиняє домашнє насильство, але на даний момент він жодного разу не притягувався до відповідальності та не визнаний особою, що вчиняє домашнє насильство. Окрім письмових пояснень, [PERSON] надав усні пояснення, в ході яких він повідомив суду, що [PERSON] є особою нерозбірливою в зв`язках із чоловіками, зазначивши в якості аргументів деталі її приватного життя, навіть акцентувався на подробицях її інтимного життя. Повідомив суду, що подруги [PERSON] , зазначивши конкретні прізвища, є особами, які вживають наркотики та ведуть аморальний спосіб життя, наголошуючи на них, як особах нерозбірливих в полових стосунках. [PERSON] зазначив, що здобув цю інформацію шляхом її збирання з різних джерел. Представник заінтересованої особи [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти доводів заяви, зазначивши, що конфлікт виник виключно з приводу порядку спілкування із дітьми, і не має ознак психологічного чи фізичного насильства. Розглянувши докази, подані сторонами, встановивши правовідносини, які виникли між ними та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 2010 року по вересень 2019 рік проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, цей факт визнаний сторонами в судовому засіданні. В 2019 році [PERSON] уклав шлюб із іншою жінкою і перебуває в шлюбі на момент розгляду справи, факт підтверджений заінтересованою особою. Сторони мають двох спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київської області, та дочку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Як вбачається з копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 24, виданої 26.11.2019 року головою правління [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають троє осіб: [PERSON] (власник), [PERSON] (син), [PERSON] (донька). Вказана квартира належить [PERSON] на праві власності, у [PERSON] будь-які майнові права на неї відсутні, вказаний факт визнаний обома сторонами. В період часу з січня 2019 року і по даний час, як зазначалося заявницею в судовому засіданні, нею неодноразово здійснювалися спроби вплинути на ситуацію, яка виникла між нею та [PERSON] шляхом звернення із відповідними заявами до органів поліції, що доводиться низкою наступних доказів. Постановою про закриття кримінального провадження від 21.09.2020 року, закрито кримінальне провадження за заявою [PERSON] відносно [PERSON] за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, у зв`язку із відсутністю у діяннях [PERSON] об`єктивної та суб`єктивної сторони складу злочину. Постановою Обухівського районного суду Київської області від 02 лютого 2020 року адміністративний матеріал, складений відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173 КУпАП, повернутий на дооформлення до Обухівського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області. Протокол, в свою чергу, як вбачається із тексту постанови, містив інформацію про звернення [PERSON] про події 05.01.2020 року, в ході яких за адресою її проживання [PERSON] висловлювався нецензурними словами на її адресу. Із двох постанов Обухівського районного суду Київської області від 09.12.2020 року вбачається, що провадження у справах про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закриті через відсутність складів адміністративних правопорушень. Проте, суд звертає увагу, що в мотивувальній частині вказаних постанов, суд в якості підстав для закриття провадження, зазначає неналежне оформлення адміністративного матеріалу: відсутність фабули, обставин вчинення інкримінованого правопорушення, відсутність всіх істотних ознак складу правопорушення, замість цього протокол містив лише посилання на виділені матеріали кримінального провадження, що суд розцінив, як неналежний спосіб викладення змісту вчинюваного правопорушення. Суд, оцінивши вказані постанови, розуміє, що [PERSON] не визнавався винним в скоєнні правопорушень відносно [PERSON] , проте вказані докази в частині викладених звернень заявниці узгоджуються із показами заявниці, даними в судовому засіданні, тобто є послідовними, і не можуть ігноруватися судом, оскільки особа мінімум чотири рази зверталася до правоохоронних органів із метою отримати відповідний захист. Окрім цього, допитана в судовому засіданні в якості свідка голова ОСББ «Лермонтова 28» [PERSON] , пояснила суду, що як сама неодноразово ставала очевидцем нишпорення [PERSON] по вікнах квартирі заявниці, так і отримувала скарги на його дії від сусідів. При зустрічі із нею [PERSON] одразу починає розповідати про аморальний спосіб життя [PERSON] , називаючи її нецензурними словами, звинувачуючи у нерозбірливих стосунках, при цьому ігнорує спроби зупинити його розповіді. Навіть в цей день, зустрівши її на порозі приміщення Обухівського районного суду Київської області, він одразу почав розповідати їй історії, які принижують честь та гідність [PERSON] . Їй невідомо про наявність конфлікту через дітей, на її думку, переслідування [PERSON] продиктовані неконтрольованим почуттям ревності. Вивчене в судовому засіданні листування між сторонами в вайбері, в ході якого [PERSON] на питання [PERSON] «что ты хочешь?», відповідає «убить и сесть», є додатковим доказом слів [PERSON] , яка зазначала, що від [PERSON] систематично лунають погрози вбивством. За результатами переглянутого в судовому засіданні листування в вайбері, наданого [PERSON] , в ході якого [PERSON] пише йому «я детей тебе не дам», остання в судовому засіданні пояснила, що ця відмова мала разовий характер і мала місце одразу після підпалу її автомобіля, вчинення якого вона пов`язує із [PERSON] . Окрім цього, переглянутий в судовому засіданні диск із відеозаписом, наданий [PERSON] , містить беззаперечні докази систематичного переслідування [PERSON] своєї колишньої цивільної дружини в різних місцях, в тому числі за місцем її роботи, доказом адресованих [PERSON] принижень, образ, висловлених в тому числі за допомогою нецензурною лексики, із погрозами фізичної розправи, та таких, які супроводжувалися жестами, що принижують честь та гідність людини (шарпання, плювки в обличчя). Так, під час огляду відеозапису № 1, який висвітлює події січня 2020 року [PERSON] окрім образ, адресованих заявниці, погрожує додатково розповсюдити інформацію про її інтимне життя через інтернет сайт «[INFO]». Разом з тим, надані докази повністю спростовують твердження [PERSON] про наявність конфлікту через перешкоди, створені [PERSON] в його спілкуванні із дітьми. На вказаних відеозаписах із слів [PERSON] стає зрозумілим, що вона не має жодного наміру перешкоджати спілкуванню [PERSON] із дітьми, зазначає лише, що не може змусити сина спілкуватися із ним по телефону. І, в цілому, переглянуті відеозаписи, почуті судом діалоги між сторонами по справі на цих записах, їхні дії, дають суду уявлення, що підґрунтям поведінки [PERSON] слугують ні неврегульовані із [PERSON] відносини з приводу дітей, а бажання мати повний контроль над життям іншої людини, тобто [PERSON] , із застосуванням інструментів погроз, принижень, маніпуляцій, переслідувань. Докази, надані [PERSON] в якості обґрунтування його позиції, а саме - заяви до органів поліції про перепони з боку [PERSON] в спілкуванні із дітьми, по-перше, спростовані рядом інших доказів, показаннями свідка [PERSON] , відеозаписами; по-друге, зводяться лише до фактів, викладених виключно зі слів останнього, і таких, що не зазнали будь-якої перевірки компетентними органами. Окрім цього, суд довіряє показам [PERSON] про розповсюдження [PERSON] щодо неї інформації, яка порочить її честь та гідність, оскільки [PERSON] в судовому засіданні в свої показах повідомив всім учасниками процесу про деталі особистого (інтимного) життя заявниці, її подруг, які є складовими права на приватне життя кожної людини. Позитивна характеристика, видана сільським головою Халеп`янської сільської ради, № 221/02-34 від 07.05.2020 року, на [PERSON] , як і довідка, видана Обухівською центральною районною лікарнею № 152 від 27.11.2019 року, про відсутність звернень останнього до лікарів нарколога та психіатра не спростовує фактів вчинюваних ним дій відносно [PERSON] . Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Пунктом 3 ч.1ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що під домашнім насильством розуміються діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, а особою, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Згідно з п. 2 ч. 1ст. 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить, зокрема,обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (постанова ВС від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19). Статтею 26 вказаного Закону встановлено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник;у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» право на безоплатну вторинну правову допомогу мають, серед інших, особи, які постраждали від домашнього насильства або насильства за ознакою статі. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, серед яких: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи(п. 9 ч. 1ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі Україні про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Таким чином, суд, проаналізувавши докази по справі, та норми діючого законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, приходить до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] в повному обсязі, оскільки в суду є всі підстави вважати, що проти [PERSON] [PERSON] вчинюється психологічне насильство, яке містить всі ознаки п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль над її поведінкою, які абсолютно справедливо викликають у заявниці побоювання за свою безпеку та безпеку третіх осіб, спричинили їй емоційну невпевненість, викликали почуття нездатності захистити себе, завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Суд вважає, що [PERSON] має абсолютно реальні побоювання продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення. На підставі викладеного та

Outcome: approved