Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

16 січня 2020 року [PERSON] звернулась до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки виконавчого комітету Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позову вказує, що 28 серпня 2013 року вона одружилася із [PERSON] , однак рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року їхній шлюб було розірвано. Зазначає, що від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Вказує, що донька проживає разом з нею за однією адресою. Починаючи з червня місяця 2018 року вони із відповідачем не проживають однією сім`єю та не підтримують подружніх відносин. Донька проживає з нею та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач припинив надання будь - якої матеріальної допомоги на сім`ю та утримання дитини. Знаючи, що його донька потребує постійної батьківської уваги і допомоги, нормального харчування та догляду. Вказує, що кожен з них має діаметрально протилежні погляди на сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко була дитина, що тяжким чином впливає на її психічний стан. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у дитини та у неї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Вказує, що батько дитини, вже через три роки після народження доньки, почав проживати окремо та жодного з покладених на нього законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної, трудової, або будь - якої іншої участі у вихованні доньки. Протягом тривалого часу відповідач жодного разу не поцікавився за які кошти виховується дитина, харчується, одягається, жодного разу не надав ані грошової ані матеріальної допомоги та і взагалі за майже два роки навіть не бачив доньку та не має гадки як вона виглядає, хоча проживає поблизу від безпосереднього місця проживання дитини. При цьому, жодного разу не провідав дитину та не зателефонував їй, щоб поцікавитись її розвитком, навчанням чи станом здоров`я. Зазначає, що всі питання щодо виховання та утримання доньки вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Для розвитку дитини вона та її родина прикладаємо всі свої зусилля та можливості. У зв`язку з цим звертається до суду з даним позовом. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити з підстав вказаних у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, вказала, що відповідач бажає брати участь у виховані дитини, однак позивач йому цього не надає можливості. Вказала, що відповідачем сплачуються аліменти на дитину вчасно. Щодо вживання алкогольних та наркотичних засобів, то вказала, що відповідач ними не зловживає, це тільки слова позивача, не підтверджені доказами. В судовому засіданні представник третьої особи підтримала висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 28 серпня 2013 року [PERSON] одружилася із [PERSON] , однак рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року їхній шлюб було розірвано. Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду від 23.01.2020 у справі № 569/12373/19 з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму дитини відповідного віку, починаючи з 25.06.2019 і до досягнення дитиною повноліття. Свідки сторони позивача [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні дали показання, що вихованням та доглядом за дитиною, перебуванням її в садочку, потім в школі, організація для дитини відпочинку (море, карпати), відвідування гуртків здійснювали виключно мати, дідусь та бабуся зі сторони мами. Відповідач [PERSON] на протязі останніх років не виконує, та не бере участі у вихованні доньки. Жодного разу не поцікавився за які кошти виховується дитина, харчується, одягається, не відвідував її в садочку та школі, за весь час не надав матеріальної допомоги, взагалі не бачив доньку. Свідки сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] дали суду показання, що відповідач народженню доньки був дуже радий, коли дитина була з ним здійснював догляд за нею, відвідував разом з донькою близьких родичів. Стосунки між сторонами погіршилися коли відповідач перебував на заробітках за кордоном, після повернення із за кордону сторони розірвали шлюб, також за рішенням суду з відповідача було стягнуто аліменти. Тоді ж мати позивачки його попередила, що б він до доньки не підходив поки не буде рішення суду про встановлення побачень з дитиною. Вирішуючи даний спір, суд виходить із наступного. Згідно зі статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пленум Верховного Суду України в п. 15, 16 постанови № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як зазначив Верховний суд у Постановах від 24.04.2019 р. у справі № 331/5427/17, від 06.05.2020 р. у справі № 753/2025/19, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Більш того, ВС зазначив, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, оскільки ці обставини зумовлені не її (його) волею. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Проте, об`єктивно оцінивши надані докази, суд прийшов до висновку, що вищевказані документи не підтверджують факту ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки як вказувала позивач у відповідача заборгованості по сплаті аліментів немає, а тому це не є доказом ухилення від участі у вихованні дитини, а тим більше, підставою для позбавлення батьківських прав на підставі ст. 164 СК України. Поясненнями свідків також не підтверджується факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків такою мірою, щоб це мало наслідком позбавлення його батьківських прав щодо дитини. Крім того, судом не приймається до уваги Висновок виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18.03.2021, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його дочки [PERSON] , [INFO] . Так, за положеннями ч.ч. 5, 6 ст.19 Сімейного кодексу України висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (ВС від 05.03.2018 справа № 523/20084/14-ц, ВС від 06.05.2020 справа № 753/2025/19). Суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Крім того, суд враховує, що в грудні 2019 року [PERSON] звертався із заявою до служби у справах дітей про визначення йому порядку спілкування із донькою. 29.01.2020 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради розглядалося дане звернення. Комісією було прийняте рішення перенести розгляд заяви, рекомендовано батькам звернутися до фахівців а психологічною консультацією для встановлення контакту з дитиною. Жодний негативний вплив з боку батька щодо дитини судом не встановлений. Не встановлено також, що відповідач веде аморальний спосіб життя і спілкування з дитиною буде шкодити їх вихованню. Положеннями ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У даному випадку суду не надано належних, допустимих і достатніх доказів того, що поведінка відповідача відносно його дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Разом з тим, позивач не обґрунтував і не надав суду доказів того, у чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини не відповідатиме інтересам самої дитини. Задоволення позовних вимог у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує свої батьківські обов`язки, який за обставин, що склались, застосовувати неможливо. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed