Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

16.05.2017 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] спільною частковою власністю сторін та визнання права власності на 1/5 частку вказаної квартири. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначила, що вона з 24.12.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу у травні 2014 року їх родина придбала квартиру [ADDRESS] за 25 тис. доларів США та 1000 доларів США було потрібно для оформлення документів, з яких 20 тис. доларів США на придбання квартири надала баба її чоловіка - відповідач [PERSON] та 6 тис. доларів США, що було еквівалентно 94860 грн., за попередньою домовленістю з [PERSON], надала вона, частина коштів були її особисті заощадження накоплені до шлюбу та частину коштів вона позичила. Оскільки її з [PERSON] об'єднували родинні відносини вона не заперечувала, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано тільки на [PERSON], але в квартирі вона проживала разом з чоловіком та дитиною. Проте, у грудні 2015 року її чоловік та [PERSON] змусили її та дитину піти з квартири, на її прохання щодо повернення їй грошей або оформлення права власності на частку квартири відповідно до розміру зробленого нею вкладу, їй було відмовлено. 18.05.2017 року відкрите провадження у справі. 12.09.2017 року відповідач [PERSON] надала до суду письмові заперечення проти позову, просила в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що позивач не є власником квартири , яка є предметом даного спору, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що позивач на придбання квартира передала відповідачу 6 тис. доларів США та відповідач мала гроші на придбання спірної квартиру, у зв'язку з тим, що 18.07.2011 року продала свою двокімнатну квартиру [ADDRESS] В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, підтвердила викладені обставини, просила про задоволення вимог. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що спірна квартира куплена тільки на її особисті кошти, позивач будь-яких грошей на придбання квартири їй не надавала. Зазначила, що у неї у власності була 2 кімнатна квартира, яку вона продала за 30 тис. доларів США, купила для себе однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 26 тис. доларів США, потім її дочка попросила, щоб в квартири пожив внук з родиною, на що вона погодилась та переїхала до дочки. Внук з позивачкою прожили в квартирі два роки, після чого внук виїхав з квартири, а через деякий час позивачка разом з дитиною виїхали також з квартири. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-пролажу від 07.05.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, за реєстровим №1088, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.05.2014 року за №21371051. Згідно п. 3 договору купівлі-пролажу від 07.05.2014 року продаж квартири вчинено за 233845 грн. шляхом безготівкового перерахування зазначеної суми з рахунку покупця на рахунок продавця до підписання договору. Сторони не заперечували, що спірна квартира була придбана за 26000 доларів США. Посилаючись на вимоги ст.ст. 355, 357, 392 ЦК України позивач просила про визнання квартири [ADDRESS] спільною частковою власністю сторін та визнання права власності на 1/5 частку вказаної квартири посилаючись на те, що на придбання спірної квартири нею було надані особисті кошти у розмірі 6000 доларів США, що було еквівалентно 94860 грн. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Відповідно до ч.2 ст. 357 ЦК України якщо розмір часток у праві спільної частковій власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визнається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Статтею ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, позивачем, крім власник тверджень, суду не надано жодного належного, допустимого і достовірного доказу на підтвердження придачі нею відповідачу на придбання спірної квартири особисті кошти у розмірі 6000 доларів США. Таким чином, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до переконання, що позивач не довів ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, тому підстав для визнання спірної квартири спільною частковою власністю сторін та визнання права власності на частку у вказаній квартирі суд не вбачає, у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Outcome: dismissed