Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

15.11.2017 [PERSON], діючи через свого представника адвоката [PERSON], звернувся в суд з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], надалі нотаріус [PERSON], Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», надалі Банк, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] відділ Державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, надалі [PERSON] ВДВС, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У своєму позові [PERSON] просить суд виконавчий напис, вчинений нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №4676 від 02 червня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості, не сплаченої в строк за Кредитним договором б/н від 22.05.2006 у загальному розмірі 30232,98 грн. (тридцять тисяч двісті тридцять дві гривні 98 копійок) та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 1800 грн. (одна тисяча вісімсот гривень 00 коп.), визнати таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з нотаріуса [PERSON] та Банку у рівних частинах на користь [PERSON] судові витрати, понесені останнім у звязку з розглядом справи за цією позовною заявою. В обґрунтування підстав наведених вимог позивач покликається на чотири обставини: - нотаріус [PERSON] в порушення вимог частини 1 статті 88 Закону України від 02.09.1993 №3425-XII «Про нотаріат», надалі Закон №3425-XII, абзацу третього підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом від 22.02.2012 № 296/5 Міністерства юстиції України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, надалі Порядок № 296/5,а також у змові з Банком у порушення вимог пункту сьомого абзацу другого частини 11 статті 11 Закону України від 12.05.1991 №1023-XII «Про захист прав споживачів», в редакції Закону України від 17.12.2009 №1779-VI, надалі Закон №1779-VI, оформив виконавчий напис про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості за Кредитним договором №б/н від 22.05.2006, тобто споживчого кредиту, строк давності якого минув; - нотаріус [PERSON] в порушення вимог абзацу четвертого частини 1 статті 89 Закону №3425-XII, абзацу пятого пункту 4 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 у виконавчому написі не зазначив місце роботи [PERSON], як боржника-фізичної особи; - нотаріус [PERSON] в порушення вимог частини 1 статті 87 Закону №3425-XII, підпункту 5.1. пункту 5 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 вчинив виконавчий напис не на Кредитному договорі №б/н від 22.05.2006, укладеному між Банком та [PERSON], тобто не на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість, а у вигляді окремого (самостійного) документа.При цьому між Банком та [PERSON] жодного кредитного договору з номером б/н саме 22 травня 2006 року не укладалось, а такий було укладено 16 травня 2006 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи №466/6428/15-ц Шевченківського районного суду м. Львова, в якій Банк у своїй позовній заяві сам надав копію вказаного договору; - Банк, звертаючись до нотаріуса [PERSON] для вчинення виконавчого напису, в порушення вимог п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 13 ЦКУкраїни діяв недобросовісно, оскільки з метою отримання на свою користь стягнення з [PERSON], а відтак завдання останньому шкоди, приховав від нотаріуса ту обставину, що між Банком та [PERSON] існує спір, щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь Банку за Кредитним договором №б/н від 16.05.2006, який самим же Банком було передано на вирішення Шевченківському районному суду м. Львова. Отже, вимоги Банку до [PERSON], що виникли з Кредитного договору №б/н від 16.05.2006, не є безспірними. Відповідно до пункту 9 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», надалі ЦПК, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Нотаріус [PERSON] своїм правом на подання заперечень на позов [PERSON] та треті особи на подання пояснень на позов [PERSON] до розгляду спору по суті та винесення судом рішення не скористалися. 13 грудня 2017 року Банк в порядку ст. 128 ЦПК Українивід 18.03.2004 №1618-IV,чинного до 15 грудня 2017 року, надалі ЦПК від 18.03.2004, подав до суду за вх. №28766 заперечення на позовну заяву [PERSON], в яких він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] У цих запереченнях, Банк, покликаючись на правову позицію Верховного Суду України, висловлену в постанові від 20.05.2015 у справі №6-158цс15, підставою заперечень на позовну заяву [PERSON] зазначив лише одну обставину, а саме: нотаріус при вчиненні виконавчого напису не перевіряє безспірність заборгованості, не встановлює права та обовязки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність документів, за якими стягнення провадиться у безспірному порядку. Представник позивача в порядку ст. 179 ЦПК подав 10 січня 2018 року відповідь на заперечення Банку, вважаючи, що подані 13 грудня 2017 року Банком в порядку ст. 128 ЦПКвід 18.03.2004 заперечення проти позову [PERSON] з 15 грудня 2017 року слід розцінювати як відзив на позовну заяву, на який позивач [PERSON] має право подати відповідь. В цій відповіді представник [PERSON] адвокат [PERSON] наголошує, що Банк у своїх запереченнях фактично взагалі не заперечує жодної із чотирьох обставин, на які [PERSON] покликається як на підставу заявлених ним вимог до нотаріуса [PERSON] та Банку. Банк своїм правом, передбаченим ст. 179 ЦПК, на подання заперечення на зазначену відповідь представника [PERSON] адвоката [PERSON] не скористався. Представник позивача адвокат [PERSON], згідно ордеру від 14.11.2017 серія ЛВ №098331, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, надавши усні пояснення аналогічні тим, які викладені в позовній заяві та відповіді на заперечення Банку. Просив задовольнити позов. Представник Банку в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Заслухавши пояснення представника позивача, представника Банку, як одного з відповідачів, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши матеріали справи і всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02 червня 2017 року нотаріусом [PERSON] було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за №4676, про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості, не сплаченої в строк за Кредитним договором б/н від 22.05.2006 у загальному розмірі 30232,98 грн. (тридцять тисяч двісті тридцять дві гривні 98 копійок) та витрат за вчинення виконавчого напису в розмірі 1800 грн. (одна тисяча вісімсот гривень 00 коп.). Здійснення виконавчого напису нотаріусом регулюється ст.ст. 87 89 Закону №3425-XII, Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою від 29.06.1999 №1172 Кабінету Міністрів України, надалі Перелік №1172, а також Порядком № 296/5. Відповідно доч. 1 ст. 88 Закону №3425-XII нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Відповідно допункту сьомого абзацу другого ч. 11 ст. 11 Закону №1779-VI, кредитодавцю забороняєтьсявимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Нотаріус абзацу третього підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку №296/5 вчиняє виконавчі написиза умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Відповідно до пп. «б» п. 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку №1172 для одержання виконавчого напису додаються, зокрема, засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Для підтвердження тієї обставини, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом поза межами трьох років з дня виникнення права вимоги, судом ухвалою від 27 листопада 2017 року за клопотанням сторони позивача було витребувано від нотаріуса [PERSON] належним чином засвідчені та оформлені копії всіх без винятку документів, які стали підставою для вчинення цим нотаріусом виконавчого напису. Копія цієї ухвали отримана нотаріусом [PERSON], однак витребувані судом докази не подано цим учасником справи ні в судове засідання на 30 січня 2018 року, ні в судове засідання на 13 лютого 2018 року. Про поважність причин неподання витребуваних ухвалою від 27 листопада 2017 року нотаріусом [PERSON] також суд не повідомлено. Відповідно доч. 10 ст. 80 ЦПК у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Отже, оскільки нотаріусом [PERSON], як учасником справи, не подано суду без поважних причин витребувані ухвалою суду від 27 листопада 2017 року докази для зясування конкретної дати виникнення у Банку права вимоги до [PERSON] за Кредитним договором б/н від 22.05.2006, а відтак зясування чи закінчився з такої дати трьохрічний строк, як необхідної умови для вчинення нотаріусом виконавчого напису, то згідно ч. 10 ст. 80 ЦПК суд визнає наведену позивачем обставину, що такий строк перевищує три роки. Поряд з цим з колонки, що має найменування «суми погашення за наданим кредитом» під порядковим номером 15 в розрахунку заборгованості за Кредитним договором б/н від 22.05.2006 станом на 30.06.2015, наданому Банком у цивільній справі №466/6428/15-ц (а.с. 4 6), вбачається, що в цій колонці обліковуються саме ті кошти, які були сплачені позичальником [PERSON] згідно зазначеного кредитного договору. На пятій сторінці згаданого розрахунку (а.с. 6) у колонці з порядковим номером 15 остання оплата значиться «30.08.2012». Відповідно дост. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно доч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно доч. 1 ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Отже, з 30 серпня 2012 року у Банку виникло до [PERSON] право вимоги за Кредитним договором б/н від 22.05.2006, а відтак саме з цієї дати розпочався перебіг трьохрічного строку для предявлення Банком вимоги до [PERSON], зокрема шляхом оформлення в нотаріуса виконавчого напису, і цей строк закінчився 30 серпня 2015 року. Таким чином, станом на 02 червня 2017 року, коли нотаріус [PERSON] вчинив виконавчий напис, з дня виникнення у Банку права вимоги до [PERSON] минуло більше трьох років і тому згідно ч. 1 ст. 88 Закону №3425-XII, пункту сьомого абзацу другого ч. 11 ст. 11 Закону №1779-VI, абзацу третього підпункту 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5,нотаріус [PERSON] не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису. При огляді копії оспорюваного [PERSON] виконавчого напису судом встановлено, що у цьому виконавчому написі нотаріус [PERSON] в порушення вимог абзацу четвертого ч. 1 ст. 89 Закону №3425-XII, абзацу пятого пункту 4 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 не зазначив місце роботи [PERSON], як боржника-фізичної особи. Судом також з огляду копії оспорюваного [PERSON] виконавчого напису встановлено, що нотаріус [PERSON] в порушення вимог частини 1 статті 87 Закону №3425-XII, підпункту 5.1. пункту 5 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 вчинив цей виконавчий напис не на Кредитному договорі №б/н від 22.05.2006, укладеному за твердженням Банку між ним та [PERSON], тобто не на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість, а у вигляді окремого (самостійного) документа. Суд також погоджується з доводами позивача, що між ним і Банком жодного кредитного договору з номером б/н саме 22 травня 2006 року не укладалось, а такий було укладено 16 травня 2006 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи №466/6428/15-ц Шевченківського районного суду м. Львова, в якій Банк у своїй позовній заяві сам надав копію вказаного договору. Так, Банк як у позовній заяві від 23.07.2015 (а.с. 2 3), так і в розрахунку заборгованості (а.с. 4 6) покликається саме на Кредитний договір №б/н від 16.05.2006, а не Кредитний договір №б/н від 22.05.2006, і для підтвердження укладення такого надав суду копію заяви №б/н від 16.05.2006,підписаної [PERSON] Таким чином, з наведеного вбачається, що нотаріус [PERSON] вчинив виконавчий напис на Кредитному договорі№б/н від 22.05.2006, який між [PERSON] і Банком не укладався. Щодо відсутності безспірності вимог Банку до [PERSON] за неукладеним між [PERSON] і Банком Кредитним договором№б/н від 22.05.2006, то будь-які вимоги між цими особами за вказаним, неіснуючим договором відсутні. Щодо відсутності безспірності вимог Банку до [PERSON] за Кредитним договором№б/н від 16.05.2006, то Банк сам, звертаючись в суд з позовною заявою від 23.07.2015 до [PERSON], визнав існування спору, який суд повинен за Кредитним договором№б/н від 16.05.2006був вирішити, у звязку з чим суд погоджується з позивачем про існування спору за Кредитним договором№б/н від 16.05.2006. Отже, ті обставини, на які [PERSON] покликався як на підставу заявленого ним позову до Банку і нотаріуса [PERSON], знайшли своє підтвердження дослідженими у судовому засідання письмовими доказами, а відтак позов підлягає до повного задоволення. Позивачем у справі понесені на оплату правової допомоги витрати на загальну суму 7000,00 грн. (сім тисяч гривень), які підлягають стягненню з Банку і нотаріуса [PERSON] у рівних частинах по 3500,00 грн. (три тисячі пятсот гривень).

Outcome: approved