Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

15 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа - П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, виділення частки, розподіл спадку. (а.с. 2-4) 16 січня 2014 року ухвалою суду вищезазначена позовна заява була залишена без руху та позивачу було надано строк для усунення зазначених недоліків, у зв'язку з чим, 14 лютого 2014 року позивачем на адресу суду було подано уточнену позовну заяву. (а.с. 5-6, 9-11) Позивач у позовній заяві з урахуванням уточнень та у судовому засіданні посилалась на те, що вона є донькою [PERSON], яка померла [INFO]. Спадкоємцями першої черги померлої [PERSON] є її діти - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 11 вересня 2007 року відповідач знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, уночі викликав приватного нотаріуса, яка спираючись лише на заяву відповідача, в якій було зазначено, що він є єдиним спадкоємцем, склала заповіт, згідно якого відповідач був оголошений єдиним спадкоємцем. При складанні заповіту [PERSON] вже не могла адекватно мислити, оскільки була тяжко хвора на рак і через добу після складання заповіту вона померла, враховуючи зазначене позивач вважає, що заповіт не може бути дійсним. Крім того, на момент відкриття спадщини позивач вже була інвалідом першої групи по зору та проживала разом зі своєю матір'ю [PERSON] Також, позивач посилалась на те, що відносини між [PERSON] та відповідачем були дуже складні та неприязні, відповідач разом з дружиною постійно знущались з неї, принижували і ображали її. За життя [PERSON] на праві власності належало домоволодіння ? будинку по [ADDRESS], та частка домоволодіння по [ADDRESS], яке відноситься до спадкової маси померлої. Враховуючи викладене, позивач звернулась до суду та просила суд визнати заповіт [PERSON] на користь [PERSON] недійсним, виділити обов'язкову частку позивачу, розділити спадок, залишений [PERSON], порівну між [PERSON] та [PERSON], та стягнути судові витрати. (а.с. 9-11) У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. (а.с. 91) Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, однак надав до суду заперечення в яких посилався на те, що судовими інстанціями вже вивчались обставини видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11.09.2007 року та встановлювалось, що заповіт відповідає вимогам законодавства, оскільки відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Крім того, позивач на протязі останніх 7 років знала про існування складеного заповіту, тому відповідач просив суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Також, відповідач посилався на те, що позивач виклала в позовній заяві обставини, в тому числі обставини складання заповіту, які не відповідають дійсності, не підтвердила жодним доказом факт складання заповіту вночі, не за місцем знаходження нотаріуса тощо, тому відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 83, 85) Третя особа - П'ята Дніпропетровська державна нотаріальна контора у судове засідання не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, але направила на адресу суду клопотання про розгляд даної справи без присутності її представника. (а.с. 32, 80, 86) Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлено, що після укладення шлюбу 07.07.2010 року позивачем було обрано прізвище чоловіка [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу, наявною в матеріалах справи. (а.с. 14, 17) Встановлено, що [PERSON] померла [INFO], яка за життя склала заповіт, посвідчений 11.09.2007 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], яким [PERSON] заповіла все своє майно відповідачу [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13.09.2007 року, копією заповіту від 11.09.2007 року та копією про народження [PERSON], наявними в матеріалах справи. (а.с. 37-39) Встановлено, що 11.04.2008 року відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину домоволодіння [ADDRESS], яке належало померлій [PERSON] відповідно до дубліката свідоцтва про право власності, виданого 10.09.2002 року виконкомом Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, що підтверджується матеріалами спадкової справи. (а.с. 30-31, 39-43) З матеріалів справи встановлено, що в червні 2010 року позивач [PERSON] зверталась до П'ятої ДДНК із приводу оформлення спадщини після померлої [PERSON] та отримав листа державного нотаріуса з відмовою в цьому, з посиланням пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, відсутність документів, які б підтверджували родинні відносини позивача з померлою, та з рекомендацією звернутись до суду для вирішення питання про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, встановлення родинних відносин із померлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на обов'язкову частку у спадщині в порядку спадкування за законом, викладене підтверджується копією листа П'ятої ДДНК від 30.06.2010 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 46) Встановлено, що 17 червня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.10.2013 було залишено без змін, а отже набрало законної сили - 23.10.2013 року, позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, а саме позивачу було визначено додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після померлої [INFO] [PERSON], тривалістю в три місяці з дня набрання рішення законної сили, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] в частині його видачі на 1/8 частину зазначеного домоволодіння, що складає обов'язкову частку [PERSON] та скасовано проведену КП «ДМБТІ» державну реєстрацію права власності на 1/8 частину вище вказаного домоволодіння за [PERSON], що підтверджується копією матеріалів спадкової справи № 655/2007 померлої [PERSON], наявними в матеріалах справи. (а.с. 47-49, 57-60) Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. До загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України - відноситься волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину, згідно ст. 215 ЦК України - є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до змісту ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Пунктом 6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 (надалі Лист від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13) роз'яснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі. Відповідно до роз'яснень викладених в Листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Відповідно до змісту ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавство не встановлює спеціальних строків давності за позовами про визнання заповіту недійсним, тому до них слід застосовувати загальний трирічний строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до змісту ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що зміст заповіту від 11 вересня 2007 року складеного [PERSON] посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрований в реєстрі за № 7814 не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження посилання позивача викладені в позовній заяві про обставини складання заповіту. Окрім цього, позивач не надала суду жодних належних доказів, відповідно до яких підтвердився факт складання заповіту вночі, не за місцем знаходження нотаріуса та шляхом підроблення заповіту, а отже суд вважає посилання позивача для задоволення позову необґрунтованими. Також, суд критично оцінює посилання позивача, що померла [PERSON] при складанні заповіту не могла мислити адекватно внаслідок тяжкої хвороби, у зв'язку з чим заповіт є недійсним, оскільки для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу, однак позивачем в ході розгляду справи не було заявлено клопотання про призначення експертизи для підтвердження вищевикладених фактів, наявна лише констатація факту, яка не може бути прийнята судом як належний доказ відповідно до якого суд зможе встановити, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, враховуючи, що висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, які не були надані позивачем під час розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного доказу того, що [PERSON] підписуючи заповіт не могла розуміти в повному обсязі значення своїх дій та керувати ними та що її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не підлягають задоволенню. Окрім цього, суд при вирішенні заявленої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, враховує фактичні обставини існуючих між сторонами правовідносин, норми цивільного законодавства, відповідно до яких за позовами про визнання заповіту недійсним не встановлено спеціальних строків давності, тому до них слід застосовувати загальний трирічний строк позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України. Так, відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Для позовних вимог, до категорії яких належать вимоги позивача у даній цивільній справі, законом встановлену загальну трирічну позовну давність, початок перебігу якої визначено ст. 261 ЦК України. А саме частина 1 зазначеної статті ЦК України встановлює, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 3 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідно до ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачу з 2007 року було відомо про складання та посвідчення [PERSON] власного заповіту, але суд вважає необхідним вважати дату відповідно до якої позивач довідалася про порушення свого права - червень 2010 року, а саме момент звернення позивача до нотаріальної контори з заявою щодо оформлення спадщини після померлої [INFO] [PERSON], що свідчить про необхідність відрахування початку перебігу строку позовної давності саме із такої дати, а позовна заява позивача до суду була подана лише 15 січня 2014 року, враховуючи подання відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, в той час як позивачем клопотання про поновлення строків позовної давності не заявлялось, суд приходить до безумовного висновку, що передбачений законом (ст. 257 ЦК України) трирічний строк позовної давності у відповідності до вимог ст.ст. 260, 261 ЦК України сплив на час звернення позивача до суду із даним позовом. Останнє, в свою чергу, зумовлює обов'язкову відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі на підставі ст. 267 ч.4 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed