Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

15.05.2015р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом про розірвання шлюбу. Позивачка у позовній заяві в обґрунтування вимог посилалася на те, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 12.09.1981р. у Личківській сільській раді Магдалинівського району Дніпропетровської області, під актовим записом № 23. Від даного шлюбу сторони мають повнолітніх дітей. З 2000р. сторона припинили шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства не мають спільного бюджету. Причиною припинення шлюбних відносин стала зрада з боку відповідача та створення ним нової родини. Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету. Позивачка вважає, що родина розпалася остаточно і не може бути відновлена. Позивачка просила строк на примирення не надавати, шлюб розірвати та винести рішення в судовому засіданні за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, про що надала відповідну заяву ( а.с. № 16). Після розірвання шлюбу позивачка прізвище просила не змінювати. Відповідач проти задоволення позову не заперечував, так само як і не заперечував проти періоду та причини припинення шлюбних стосунків, вказаних позивачкою в позовній заяві. Просив шлюб розірвати та винести відповідне судове рішення в судовому засіданні за його відсутності та без фіксування процесу технічними засобами, про що 02.07.2015р. надав відповідну заяву (а.с. № 17). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 169, ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалити рішення в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12.09.1981р. у Личківській сільраді Магдалинівського району Дніпропетровської області, актовий запис №23 (а.с. № 8). Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Судом встановлено, що спільне життя сторін не склалося через подружню зраду відповідача, у звязку з чим, в родині почалися конфлікти. Сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільне господарство не ведуть, не підтримують подружніх відносин з 2000р. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені близько п'ятнадцяти років потому і з цього часу більше не відновлювалися, позивачка від позову не відмовилася, а відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти розірвання шлюбу, суд дійшов висновку про те, що родина сторін розпалася остаточно, відновлення бути не може, і шлюб підлягає розірванню. При винесенні рішення суд також приймає до уваги положення ст. 61 ЦПК України, оскільки відповідач визнав позовні вимоги та погодився на розірвання шлюбу. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, у звязку із задоволенням позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved