Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

15 серпня 2018 року позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому просив суд, визначити місце постійного проживання [PERSON], [INFO], з батьком - [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 03 листопада 2007 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. В період шлюбу [INFO] року у них народилася спільна дитина - [PERSON]. 04 грудня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області. На підставі даного рішення суду, спільну дитину [PERSON] залишили на виховання матері [PERSON]. На протязі останнього року їх спільна дитина [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS], у будинку власником якого є батько позивача. Дитина перебуває повністю на забезпеченні батька. Відповідачка належним чином не виконує свої обов'язки як мати, не займається вихованням та утриманням дитини, офіційно не працевлаштована та проживає окремо від дитини та займається своїм особистим життям. Як відомо позивачу, його колишня дружина повторно вийшла заміж, змінила прізвище на [PERSON], та нібито перебуває на заробітках в Російській Федерації. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, якою заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та провести розгляд справи без його участі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Також інформація про виклик у справі відповідача розміщувалася судом на його офіційній сторінці веб-порталу судової влади України. Представник третьої особи Начальник служби у справах дітей Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, надала до суду висновок про доцільність визначення місця проживання [PERSON], [INFO] разом з батьком [PERSON], так як це відповідає інтересам дитини. Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з'явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 03 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. В період шлюбу у сторін народилася спільна дитина [PERSON], [INFO]. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 04 грудня 2012 року шлюб між сторонами було розірвано, дитину залишено на виховання матері. На протязі останнього року дитина проживає разом із позивачем та саме він займається вихованням та розвитком дитини. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 лютого 2018 року був встановлений факт не проживання [PERSON] (на теперішній час [PERSON]) понад рік за місцем її реєстрації:[ADDRESS], тому її визнали такою, що втратила право на користування жилою площею у вказаному будинку. На підставі цього рішення [PERSON] була знята з реєстраційного обліку, але вже за прізвищем [PERSON], що підтверджено копією картки [NUMBER] виданої 07.06.2017 року. На теперішній час фактичне місце мешкання відповідачки та її реєстрація суду невідомі. На ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року про витребування з Овідіопольського РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області актового запису про укладення [PERSON] [INFO] шлюбу, судом 20 листопада 2018 року отримана відповідь, про відсутність у архіві Овідіопольського РВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області актового запису про шлюб [PERSON] з [PERSON]. Разом з тим, суду повідомили що за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб № 86 від 29.04.2017 року складений Біляївським МВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області на [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Шлюб розірвано на підставі рішення Біляївського районного суду Одеської області № 496/3972/17 від 18.12.2017 року. Відповідачка належним чином не виконує свої обов'язки як мати, не займається вихованням та утриманням дитини та проживає окремо від сина, більше року сина не бачила, рідко спілкується з ним навіть по телефону. Як відомо позивачу, його колишня дружина нібито перебуває на заробітках в Російській Федерації, на території Миколаївської сільської ради не мешкає, не зареєстрована і місце її проживання не відоме - згідно довідки виконкому Миколаївської сільської ради. Батьки його колишньої дружини, які також проживали в с.Миколаївка Овідіопольського району (в орендованому житлі) продали усі побутові речі по заниженим цінам, та згідно довідки в.о. сільського голови - [PERSON] та [PERSON] на території Миколаївської сільської ради не проживають з жовтня 2018 року. Позивач працює директором ТОВ «Вікторія», має постійний стабільний дохід, завдяки чому може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові, моральної підтримки та матеріального достатку. Згідно характеристики в.о. сільського голови Миколаївської сільської ради Овідіопольського району МукалоН.А. - [PERSON] характеризується з позитивної сторони, працелюбний, спокійний ввічливий та порядний. Відповідально відноситься до батьківських обов'язків. Нарікань від жителів села не надходило. Також в матеріалах справи знаходяться характеристики з боку сусідів на сім'ю [PERSON], люди характеризують його сім'ю як порядних працелюбних людей, також наголошують на тому що мати дитиною не опікується, де вона перебуває нікому не відомо, хлопчик проживає разом з батьком, дідом та бабою. Позивач наголошує на тому, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері з дитиною і готовий всіма силами сприяти тому, щоб син через розлучення батьків не був позбавлений піклування матері. [PERSON] проживає в одному будинку разом зі своїми батьками, які є людьми працездатного віку, люблять свого онука та допомагають у його вихованні та утриманні, мають можливість доглянути за дитиною, коли батько знаходиться на роботі. [PERSON], учень 5 класу Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступенів, в даній школі навчається з 1 класу, за час навчання зарекомендував себе як старанний учень, на протязі 2017-2018 навчального року систематично батьківські збори відвідував батько [PERSON] та відповідально ставився до виховання сина. Завжди відкликався на прохання класного керівника щодо організації навчально-виховного процесу. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації № 01/01-25/277 від 24.01.2019 року про розгляд питання щодо визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з одним із батьків, існує доцільність визначення місця проживання [PERSON], [INFO] разом із батьком [PERSON]. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї складеного депутатом Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області Коваль Т.О. - [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] в приватному будинку загальною площею 120 кв м, в якому 3 (три) спальні, вітальня, та 2 (два) коридори. Будинок газифікований, є окрема кімната для дитини, в якій є ліжко, стіл, полички та шкільні приладдя. В кімнаті чисто, речі випрані, складені. Створено всі необхідні умови для проживання неповнолітнього сина. Відповідно до ч. 4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно ч.5 ст.19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ст.52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Як зазначено у ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до положень ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно ч.2 та ч.3 ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України передбачає, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Однак, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини». Оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 1 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання [PERSON], [INFO] - з батьком.

Outcome: approved