Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

17.07.2020 року позивач звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що у продовж одного року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких вони мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час відповідач проживає окремо та не приймає участі у вихованні та утриманні малолітнього сина, який\~ проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Однак, вона не має можливості в повній мірі забезпечити дитині належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, який у будь якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум, оскільки на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною, що не досягла трьох років, а батько, який є здоровим та працездатним\~ зможе сплачувати аліменти у розмірі 2500,00 грн. Тому, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на\~ сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2500,00 грн. щомісячно, з дати подання позову до суду і до повноліття дитини. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти на особисте утримання в розмірі 2200,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, мотивуючи тим, що вона має на утриманні спільну з відповідачем малолітню дитину, яка проживає з нею, станом на даний час не має можливості працювати, тому має право на отримання кошів на своє утримання за рахунок відповідача до досягнення сином трирічного віку. Відповідач інших осіб на утриманні не має, є працездатним і стан його здоров`я дозволяє працювати, тому він має можливість сплачувати вказаний розмір аліментів. У зв`язку з тим, що вона не має спеціальних знань в області права вона змушена була звертатися за професійною юридичною допомогою та за надані послуги сплатила 6500,00 грн., які просить стягнути з відповідача на свою користь. 03.09.2020 року, після усунення позивачем недоліків позову, судом постановлено ухвалу, про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження повідомленням (викликом) учасників справи. 09.11.2020 року судом ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1250,00 грн. щомісячно, починаючи з 17.07.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти на особисте утримання в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з 17.07.2020 року до 22.09.2022 року, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону, та вирішено питання щодо судових витрат. 24.12.2020 року [PERSON] подав до суду заяву, про перегляд заочного рішення. 21.01.2021 року, після усунення відповідачем недоліків заяви про перегляд заочного рішення, судом постановлено ухвалу, про поновлення [PERSON] процесуального строку, прийняття заяви до провадження та призначення її до розгляду. 12.03.2021 року судом постановлено ухвалу, про задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду, та скасовано заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2020 року, а справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 16.04.2021 року та 14.05.2021 року позивач подала до суду заяву про зміну предмету спору, в якій просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, та стягнути з відповідача на її користь кошти на особисте утримання у розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з 17.07.2020 року до 22.09.2022 року, з проведенням щорічної індексації відповідно до закону. 19.05.2021 року судом постановлено ухвалу, про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну предмету спору. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила, що вона із відповідачем перебувала у фактичних шлюбних відносинах, розійшлися вони коли сину було 6 місяців. Наразі вона проживає у квартирі, що належить її матері, та крім допомоги мами і державної допомоги у розмірі 860,00 грн. вона доходів не має. Вона не працює, адже доглядає за сином до досягнення ним трирічного віку, а відповідач має можливість їй надавати матеріальну допомогу, оскільки є здоровим і працездатним, та не обтяжений турботою за інших осіб. Представник позивача, адвокат Павлецька Марина Анатоліївна, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та зазначила, що підтримує заяву про зміну позовних вимог у повному обсязі, вважає, що надані представником відповідача докази є не належними, тому що в них\~ вказаний період з 01.07.1010 року по 31.01.2021 року, а на даний момент вже пройшло майже 5 місяців, відтак з довідки не вбачаються доходи відповідача на останню дату. Одночасно, відповідач перебуває у працездатному віці та не обтяжений турботами і доглядом за іншими особами, тому позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Представник відповідача, за довіреністю у справі [PERSON] , у судовому засіданні позов визнала у частині стягнення аліментів на дитину - [PERSON] , [INFO] , а в частині стягнення коштів на особисте утримання позивача заперечила мотивуючи тим, що її син - [PERSON] , відповідач у справі, з 13.07.2020 року перебуває на військовій строковій службі, де отримує 460,00 520,00 грн. щомісяця, інших доходів він не має. Також, вона заперечує проти стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, оскільки вони занадто великі, а відповідач не має матеріальної можливості їх сплачувати. Вона, як бабуся дитини, має можливість надавати матеріальну допомогу онуку, однак позивач такі її дії заперечує. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може\~ ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ( а.с. 9-14,43). Позивач разом із сином зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 48,49). З індивідуальних відомостей про застраховану особу ( Форма ОК-5) стосовно [PERSON] ( а.с. 45) вбачається, що позивач в період з жовтня 2019 року по липень 2020 року отримувала дохід в розмірі 4173,00 грн. щомісячно (страхувальник - Управління соціального захисту населення Білоцерківської РДА) та у березні 2020 року 1576,02 грн. ( страхувальник з ТОВ «МІ50»), з серпня 2020 року доходів не має. Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Білоцерківської РДА від 25.08.2020 року № 1297/02-14 (а.с.46), [PERSON] знаходиться на обліку у вказаному управлінні, отримала одноразову допомогу при народженні дитини в розмірі 10320,00 грн. та їй призначена щомісячна державна допомога в розмірі 860,00 грн. Згідно довідки Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 25.08.2020 року за № 1216/10 (а.с. 47), позивач не перебуває на обліку в даному управлінні та згідно довідки Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 25.08.2020 року за № 2244 ( а.с. 48) на обліку, як безробітна, також не перебуває. Також, встановлено, що [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.23), здорова та за віком працездатна особа, інших осіб на утриманні не має. З 14.07.2020 року по теперішній час відповідач перебуває на військовій строковій службі у військовій частині 3066 Північного оперативно територіального об`єднання Національної гвардії України ( а.с.74,81). Згідно довідки про доходи від 25.01.2021 року № 10 ( а.с.109), [PERSON] проходить службу у військовій частині [NUMBER] , замає посаду стрілець, у період з 01.07.2020 року по 31.01.2021 року його дохід становив 3037,61 грн. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно із ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.4\~ ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, у судовому засіданні представник відповідача позов у частині\~ стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визнала, що також підтверджується завою відповідача від 24.12.2020 року, в якій він заперечує лише стягнення коштів на особисте утримання позивача. ( а.с.72). Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи та докази у їх сукупності, те, що дитина перебуває на утриманні матері, яка не працює та не має можливості забезпечити сина усім необхідним, а відповідач за віком здорова та працездатна особа та не заперечує проти стягнення аліментів на сина, суд, максимально враховуючи інтереси дитини,

Outcome: partial