Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

15 травня 2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до ТОВ «Кроно-Україна», ТОВ «Юліаніка», [PERSON], [PERSON], треті особи: Приватний нотаріус Рибак Лариса Андріївна, ТОВ «Стартрекорд» про визнання договору недійсним в частині застави житлового будинку, мотивуючи вимоги тим, що21 вересня 2009 року його батько [PERSON] від свого імені, на підставі довіреностей від його мами [PERSON] та від імені ТОВ «Стартрекорд» уклав з ТОВ «Кроно-Україна»іпотечний договір, відповідно до якого його батько в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу від 02.01.2009 року передав під заставу житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] та дві земельні ділянки, які розташовані в Васильківському районі Київської області. Позивач вважає, що зазначений іпотечний договір підлягає визнанню недійсним в частині застави житлового будинку, оскільки на час укладання договору застави він був неповнолітнім і з 2008 року по теперішній час проживає у будинку, проте, не зважаючи на це, договір не був погоджений в установленому законом порядку органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх дітей при вирішення питання розпорядження майном, яким вони володіють або користуються. Позивачу стало відомо про укладання договору іпотеки лише на початку цього року, а також стало відомо, що рішенням Васильківського міськрайонного суду від 23.08.2011 року звернено стягнення на підставі договору Іпотеки, у тому числі на житловий будинок у якому він проживає. 20.09.2016 року ТОВ «Кроно-Україна» звернувся до Фастівського МРВ ДВС ГТУЮ у Київськійобласті з заявою про примусове виконання зазначеного рішення, внаслідок чого 23.09.2016 року відкрито виконавче провадження № 52297038. Виходячи з викладеного, просить визнати недійсним іпотечний договір від 21 вересня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Робак Л.А. Кам'янець-Бузького районного нотаріального округу та зареєстрованому в реєстрі за № 2458 від 21.09.2009 року в частині передачі в іпотеку іпотекодержателю житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати приватного нотаріуса Робак Л.А. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження вказаного житлового будинку. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити та розгляд справи проводити у його відсутність. Представник відповідача ТОВ «Кроно-Україна» надав суду письмові заперечення, в яких зазначає, що в січні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Кроно-Укрїана», [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Робак Л.А., ТОВ «Стартрекорд» про визнання недійсним договору іпотеки, ТОВ «Крона-Україна» подав до суду зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Васильківського міськрайонного суду від 23.08.2011 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, позов ТОВ «Кроно-Україна» - задоволено повністю. Вказане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12.03.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014 року. Так, вказаним судовим рішенням встановлено, що неповнолітні діти сторін у будинку, належному на праві власності [PERSON] та переданому нею з іпотеку, не мають ні права власності, ні права користування, тобто ця обставина, встановлена судом, розповсюджується і на [PERSON], якій на час розгляду справи був неповнолітнім. Крім того, місця проживання дитини від 10-ти до 14 років відповідно до ЦПК України є місця проживання її батьків, тобто на час укладання договору іпотеки позивачеві було 13 років 10 місяців та його батьки на час укладання іпотечного договору проживали за іншими адресами. Крім того, підписанням договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] від імені [PERSON], гарантував та підтверджував, що будь-яка інформація щодо предмету іпотеки на момент укладання цього договору є достовірною, предмет іпотеки не підлягає вилученню і вільний від будь-яких зобов'язань, на передачу предмету іпотеки в іпотеку за цим договором є всі належні документи, не момент підписання договору не існує подій, що створюють загрозу належному виконанню цього договору, про які він не повідомив іпотекодержателю. Також іпотечним договором передбачено, що лише за письмовою згодою іпотекодержателя можна обтяжувати предмет іпотеки будь-якими зобов'язаннями. Однак, [PERSON] в листопаді 2011 року надала згоду шляхом надання будинкової книги для реєстрації у будинку [PERSON] Також, представник посилається на пропуск строку позовної давності, вказавши, що позивачем не надано жодного доказу, проте що йому стало відомо лише на початку року про укладання оспорюваного договору іпотеки. На посилання позивача щодо непогодження в установленому законом порядку органом опіки та піклування договору іпотеки, представник зазначив, що згода органу опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) або має право користування жилим приміщенням, що відчужується. Проте, як зазначено в довідці, виданої 14.08.2009 року № 428 виконкомом Триліської сільської ради, яка відповідає всім встановленим вимогам чинного законодавства, засвідчено факт не проживання та не реєстрації малолітніх та неповнолітніх дітей у будинку [ADDRESS], власником якого є [PERSON] Також паспорт [PERSON] видавався Голосіївським РУ ГУМВС в місті Києві, що свідчить про місце проживання позивача у справі станом на 04.11.2010 року у м. Києві. На підставі зазначеного представник відповідача ТОВ «Кроно-Укрїана» просив повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідачі ТОВ «Юліаніка», [PERSON], [PERSON], представник третьої особи ТОВ «Стартрекорд» в судове засідання не з'явились, повідомлені вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Третя особа приватний нотаріус Робак Лариса Андріївна в судове засідання не з'явилась, повідомлена вчасно та належним чином, надала суду письмові заперечення, зазначивши, що під час укладання іпотечного договору майнові поручителі - іпотекодавці, [PERSON] та [PERSON] не зазначили, що у житловому будинку проживає їх неповнолітній син [PERSON]на підставі зазначеного просила відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку, 20.02.2008 року [PERSON] прийняла у власність житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до іпотечного договору (договір застави нерухомого майна) від 21.09.2009 року [PERSON], що діяв від імені МасокиКатерини Володимирівни, [PERSON] ТОВ «Стартрекорд» передали в іпотеку іпотекодержателю Товариству з обмеженою відповідальністю «Кроно-Україна» у якості забезпечення виконання боржником зобов'язань за договором купівлі-продажу № 11-2009 від 02.01.2009 року та Додатку № 1 до договору від 13.08.2009 року, укладеному між іпотекодержателем та боржником, зокрема, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами площею 64,4 кв.м., житлова площа 39,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9). Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі, а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Позивач як на підставу для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним в частині передачі в іпотеку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, посилається на факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору. Відповідно до ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. За змістом ч. 6 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Проте сам по собі факт вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. При вирішенні справ у випадку заявлення позову в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки сторони правочину щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом правочину, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору. Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Вимоги законодавства, які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямована на захист майнових прав дітей, відтак підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його укладення майнових прав дитини, а саме звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтереси дитини, зменшення або обмеження її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушення гарантій збереження права дитини на житло. Саме таку правову позицію зробив Верховний Суд України в постанові від 11.05.2016 року (№ 6-806 цс16) та в постанові від 22.06.2016 року (№ 6-1024цс16). Судом встановлено, що [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та ТОВ «Стартрекорд», укладаючи договір іпотеки, погодилися на його умови, за якими при укладенні цього договору боржникомгарантовано, що будь-яка інформація щодо предмету іпотеки на момент укладання цього договору є достовірною (п. 1.5 договору іпотеки). Як вказує Приватний нотаріус Робак Лариса Андріївна у поданих нею запереченнях, при укладання договору іпотеки [PERSON] надана довідка Триліської сільської ради від 14.08.2009 року №428, відповідно до якої в будинку [ADDRESS] малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають (а.с.74). Таким чином суд приходить до висновку, що нотаріусом при посвідченні спірного договору іпотеки було вірно встановлено, що на момент посвідчення договору в будинку, який є предметом іпотечного договору, неповнолітні та малолітні діти не проживали, у зв'язку з чим згоди органу опіки та піклування на укладення оспорюваного договору не вимагалось, а батько позивача, як і мати, який надав згоду на укладення оспорюваного договору, діяли в свою чергу недобросовісно. При цьому, судом також встановлено, що відповідно до рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.11.2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014 року, упозові [PERSON] до ТОВ «Кроно-Україна», [PERSON], ТОВ «Юліаніка», треті особи приватний нотаріус Робак Л.А., ТОВ «Стартрекорд» про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено, зустрічну позовну заяву ТОВ «Кроно-Україна» до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено повністю та вирішено, зокрема, звернути стягнення на користь ТОВ «Кроно-Україна»шляхом проведення прилюдних торгів на предмет іпотеки: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 64,4 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, Конституції та законів України, як право на судовий захист. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді касаційної скарги [PERSON] на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2011 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року, наслідком якого винесено ухвалу від 12березня 2014 року, встановлено, що неповнолітні діти сторін у будинку, належному на праві власності [PERSON] та переданому нею в іпотеку, не мають ні права власності, ні права користування. Таким чином, приймаючи до уваги, що обов'язковість рішень суду є конституційною засадою судочинства, передбаченою Конституцією України та відтвореною у нормах ЦПК України, тому обставини, встановлені ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014 року не підлягають доказуванню. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Судом не встановлено, а позивачем всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що при укладенні договору іпотеки були порушені права неповнолітньої дитини, не спростовуюється факт надання довідки Триліської сільської ради від 14.08.2009 року №428 про відсутність реєстрації та проживання в будинку малолітніх та неповнолітніх дітей. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Позивач [PERSON] досяг повноліття у 2012 році, з позовом про визнання договору недійсним звернувся до суду у травні 2017 року, оскільки дізнався, що відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2011 року, за яким звернено стягнення на предмет іпотеки, у тому числі на житловий будинок в якому він проживає. Проте, позивач не посилався та не довів належними доказами факт порушення його майнових прав, як дитини, внаслідок укладення такого договору. Як на належний доказ факту проживання в будинку малолітньої дитини на час укладання спірного договору позивачпосилається на довідку Триліської сільською радою від 02.03.2017 року за № 02-20/75, відповідно до якої в 2011 році в приміщенні сільської ради сталася пожежа, при якій була знищена вся документація, в тому числі про реєстрацію проживаючих (проживаючих без реєстрації), а зі свідчень сусідів, які постійно проживають в [ADDRESS] поряд з будинком, що належить [PERSON], [PERSON] з 2008 року проживає в [ADDRESS] та 23.11.2011 року зареєструвався за вищевказаною адресою (а.с. 10). Також, спірну обставину, на думку позивача, підтверджує довідка Триліської сільської ради № 317 від 23.05.2014 року про те, що він дійсно з 2008 року без реєстрації проживав в [ADDRESS], з 2011 року зареєстрований за вказаною адресою (а.с.27). Суд критично оцінює зміст вказаних довідок, оскільки неможливо встановити обсяг даних, на підставі яких вони були сформовані. Так, зі змісту поданої довідки Триліської сільської ради № 317 від 23.05.2014 року неможливо встановити, чим достовірно підтверджується те, чи при її складанні сільський голова (особа, яка підписала довідку) виходив на місце проживання [PERSON] до будинку [ADDRESS] починаючи з 2008 року, чи складався акт обстеження умов проживання для встановлення його фактичного проживає, та ін. Зі змісту поданої довідки Триліської сільської ради Триліської сільською радою 02.03.2017 року за № 02-20/75 неможливо встановити, чим достовірно підтверджується те, чи при її складанні сільський голова (особа, яка підписала довідку) виходив на місце проживання [PERSON] до будинку [ADDRESS] починаючи з 2008 року, чи складався акт обстеження умов проживання для встановлення його фактичного проживає, та ін. Суд також наголошує, що встановлення факту проживання без реєстрації особи лише на підставі свідчень сусідів, як зазначено у поданій позивачем довідці від 02.03.2017 року за № 02-20/75, та за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, є порушенням вимог ст. 59 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, зміст поданих позивачем довідок повністю суперечить інформації, що зазначені у довідці від 14.08.2009 року №428, яка була подана приватному нотаріусу при укладанні спірного договору, що виключає довіру до них, як до належних доказів по справі згідно ст. 59 ЦПК України, Отже, суд зазначає, що укладення спірного договору хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього, на час його укладання. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти України» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32)) констатує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Порушення умов кредитних договорів і у зв'язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також те, що сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсними, а позивач, в свою чергу не надав достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, у тому числі про порушення його прав як неповнолітнього при укладанні спірного договору, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки. Позовні вимоги позивача про зобов'язання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження вказаного житлового будинку є похідними від основної вимоги, тому до задоволення також не підлягають, оскільки дане питання стосується виконання рішення. Посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення суду суд не приймає, оскільки положення про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорення. При розгляді справи встановлено, що суб'єктивне право позивача, про захист якого він просить, не порушувалось, тому суд відмовляє в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Outcome: dismissed