Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

15.06.2017 [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог просить суд скасувати Постанову державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] № 869/02-31 від 07.03.2017 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом та зобовязати державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] вчинити нотаріальну дію видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові. Крім того, шляхом подання письмової заяви позивач змінив предмет позову, додавши позовну вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив встановити факт, що Договір купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладений між фабрикою «Ремвзуття» та [PERSON], відповідно до якого останній придбав нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові, є правовстановлюючим документом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 11.02.2015 р. помер [PERSON] батько позивача. Після смерті батька позивач звернувся до Шостої Харківської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. [PERSON], який є спадкодавцем позивача, в порядку ст. 128, 224 ЦК УРСР набув право власності на майно нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладеного між фабрикою «Ремвзуття» та [PERSON]. Проте, 07.03.2017 державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, оскільки відповідно до довідки № 2002118, виданої КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» 20.10.2015 р, право власності на нежитлову будівлю не зареєстроване та посилаючись на ст. 182 ЦК України, а з документів, що були подані позивачем немає можливості з безпідставністю стверджувати про те, що спірне майно належить померлому батьку позивача. В той же час, позивач стверджує про протиправність зазначеної постанови, у звязку з тим, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.10.1992 р. в силу ст. 47 Закону України «Про нотаріат», п. 4.15 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 є документом, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно, на підставі якого має бути видано свідоцтво про право на спадщину. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав в повному обсязі позовні вимоги викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. При цьому зазначила, що нотаріальна контора правомірно відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на нежитлову будівлю, оскільки спадкоємцем було надано оригінал договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, укладений між Харківською фабрикою ремонту взуття та [PERSON], однак не було нотаріально посвідчено та не проведена державна реєстрація майна, що не відповідає вимогам ст. 47 ЦК України (1963 року) та п.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», немає можливості з безспірністю стверджувати, що спірне майно належить [PERSON] Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження серії ІV-430857 позивач [PERSON] є сином померлого [PERSON]. (а.с. 34) З копії свідоцтва про смерть вбачається, що [PERSON] помер 11.02.2015. (а.с. 33) Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення та обладнання майстерні №5 від 01.10.1992, [PERSON] придбав (згідно п.1.1 вказаного договору ) у адміністрації фабрики «Ремобувь» в особі директора [PERSON] приміщення майстерні №5, загальною площею 16,4 кв.м., що розташована в м. Харкові, вул. Котлова, 138-А, а також обладнання. Згідно вказаного договору було проведено його оплату. Відповідно складено акт інвентаризації приміщення майстерні. Згідно квитанції № 3074 від [PERSON] було отримано грошові кошти відповідно до договору. Позивач є спадкоємцем померлого [PERSON] першої черги, відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, інші спадкоємці відсутні, що сторони не оспорюють. Позивач звернувся до Шостої харківської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після свого батька, у передбачений законом строк. 07.03.2017 р. державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові. Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, відповідачем зазначено, що відповідно до довідки № 2002118, виданої КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» 20.10.2015 р, право власності на нежитлову будівлю не зареєстроване та посилаючись на ст. 182 Цивільного кодексу України, з урахуванням документів, що були подані Позивачем немає можливості з безпідставністю стверджувати про те, що спірне майно належить померлому батьку позивача. У відповідності до ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. З урахуванням викладеного, позивач правомірно звернувся до суду з позовом про встановлення факту, скасування постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії та зобовязання державного нотаріуса вчинити нотаріальну дію. Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до п. п. 4, 4.1, 4.2, 4.15, 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва, зокрема доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є у тому числі й свідоцтво органів реєстрації актів цивільного стану, і після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна видає свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації. З огляду на вказані положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для підтвердження належності майна спадкодавцеві належним та достатнім є подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Вирішуючи питання про право власності на нерухомість, суд повинен застосувати законодавство, яке є чинним на час придбання нерухомого майна, а питання спадкування - на час відкриття спадщини. Зокрема, питання виникнення прав та обов'язків, що виникли у [PERSON] у зв'язку із укладенням договору купівлі-продажу приміщення та обладнання майстерні №5 від 01.10.1992 р. відповідно до п. 4 Перехідних та Прикінцевих положень Цивільного Кодексу України регулювалось ЦК УРСР та Законом України «Про власність». Тому, суд приходить до висновку, що відповідач необґрунтовано послався в оскаржуваній постанові на відсутність можливості з безспірністю стверджувати, що нежитлова будівля літ «А-1» по вул. Котлова, 138-А в місті Харкові оскільки договір купівлі-продажу приміщення та обладнання майстерні №5 від 01.10.1992 р., в сукупності з актом інвентаризації від 12.10.1992 р. та квитанцією про сплату обумовленої договором суми є правовстановлюючим документом щодо належності цього майна [PERSON] без будь-якої легалізації з боку органів державної влади та/або органів місцевого самоврядування та в повній мірі підтверджують його право власності на спірне майно. Так, правовідносини з укладення вказаного договору купівлі-продажу виникли 01 жовтня 1992 року, тому застосуванню до вказаних правовідносин підлягають норми Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Згідно ст. 44 ЦК УРСР угода між громадянином та організацією укладається в письмовій формі, крім випадків передбачених ст. 43 ЦК УРСР. Статтею 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угоди обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. ЦК УРСР передбачено обовязок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу лише жилого будинку (ст. 227 ЦК УРСР) та не передбачає такого обовязку при купівлі-продажу нежитлового приміщення (будівлі). Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно договору купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладеного між Харківською фабрикою ремонту взуття «Ремвзуття» (продавець) та [PERSON] (покупець) продавець продає, а покупець придбаває приміщення майстерні №5, що розташоване за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 138-а та обладнання. (а.с. 28) Пунктом 2 вказаного договору передбачено загальну вартість придбаного майна 25 917,00 руб. Пунктами 4, 5 договору купівлі-продажу визначено, що приміщення та обладнання здійснюється продавцем покупцю згідно акту інвентаризації. Строк передачі 01.10.1992 р. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. На виконання укладеного договору купівлі-продажу [PERSON] було сплачено обумовлену договором суму, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру №3074 від 13.10.1992 р., а продавець фактично передав майно у власність покупця у порядку п. 5 Договору купівлі-продажу, що підтверджується актом інвентаризації від 12.10.1992 р. (а.с. 30) Таким чином, у [PERSON] у порядку ст. 128, 224 ЦК УРСР виникло право власності на спірне нежитлове приміщення з моменту фактичної передачі спадкодавцю майна, яке підтверджується актом інвентаризації від 12.10.1992 р. У своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Враховуючи, що станом на жовтень 1992 р. питання державної реєстрації права власності нерухомого майна було врегульовано лише стосовно житлових будинків та споруд, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. № 56), на яку посилається відповідач у своїх запереченнях, а державна реєстрація нежитлових приміщень не передбачалася, право власності [PERSON] на спірне нежитлове приміщення визнається дійсним відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень». Як зазначалося вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР не передбачала реєстрації права власності на нежитлові будівлі та/або реєстрації таких будівель. Таким чином, у [PERSON] в порядку ст. 128, 224 ЦК УРСР виникло право власності на спірне майно з моменту її фактичної передачі останньому на підставі акту інвентаризації 12.10.1992 р., а отже, останнє входить до складу спадщини відповідно до ст. 1218 ЦК України. Відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові, виготовленого ТОВ «Експертний будівельно-інжиніринговий центр» 28.08.2017 р., зазначена будівля має загальну площу 16,4 м2, та складається з приміщення №1 «коридор», площею 4,2 м2? приміщення №2 «майстерні», площею 12,2 м2. Згідно довідки №1023242 від 19.09.2017 р. виданої КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» на імя позивача станом на 31.12.2012 р. обєкти нерухомого майна в місті Харкові за адресою вул. Велика Панасівська, 138-А на праві власності в бюро не зареєстровані. Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи обтяження/обмеження обєкту відсутні. Назва вул. Котлова змінено на вул. [PERSON], згідно розпорядження Харківського міського голови №7 від 02.02.2016 р. Відповідно до довідки №3363/02-14 від 12.09.2017 р. виданої Шостою Харківською державною нотаріальною конторою а імя позивача, до складу спадкоємців за померлим [PERSON] входить лише позивач. Суд враховує пояснення відповідача відносно того, що видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна, яке не було зареєстроване за життя спадкодавця передує, реєстрація такого права власності в державному реєстрі. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.08.2016 № 553 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, якими нам запропоновано неочікувану норму, що знайшла відображення у п. 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі Порядок), а саме: для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про субєкта права власності спадкодавця з обовязковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. Відповідач, як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, може провести таку реєстрацію у разі ухвалення рішення суду про встановлення факту того, що договір купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладений між фабрикою «Ремвзуття» та [PERSON], відповідно до якого останній придбав нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові, є правовстановлюючим документом. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 1 ст. 315 ЦПК України визначено перелік справ, про встановлення факту, які розглядає суд в порядку ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Таким чином, чинне законодавство не встановлює вичерпного переліку способів захисту цивільного права та інтересу фізичної особи, зокрема шляхом встановлення фактів, які мають юридичне значення. Підставою для звернення з позовом є постанова державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] № 869/02-31 від 07.03.2017 р. про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначене рішення нотаріусом прийнято з огляду на те, що відповідач не визнає оригінал Договору купівлі-продажу від 01.10.1992 р. укладений між фабрикою «Ремвзуття» та [PERSON], відповідно до якого останній придбав нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові, правовстановлюючим документом. Встановлення факту, що зазначений договір є правовстановлюючим документом, сприятиме належному захисту права позивача на отримання спадкового майна, при чому іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством не передбачено. Встановлення такого факту, надасть можливість відповідачу провести державну реєстрацію права власності спадкодавця позивача на таке майно в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відповідно видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом. Суд погоджується, з твердженням позивача, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 01.10.1992 р. в силу ст. 47 Закону України «Про нотаріат», п. 4.15 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій» затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 є документом, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно, на підставі якого має бути проведено державну реєстрацію права власності та видано свідоцтво про право на спадщину. Посилання відповідача у оскаржуваній постанові на те, що немає можливості з безспірністю стверджувати, що спірне майно належить [PERSON] є необґрунтованим та спростовується наданими позивачем документами. У звязку із зазначеним, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова є необґрунтованою та підлягає скасуванню. Крім того, як зазначалося вище, відповідно до п. п. 4, 4.1, 4.2, 4.15, 4.18 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва, зокрема доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є у тому числі й свідоцтво органів реєстрації актів цивільного стану, і після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна видає свідоцтво про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації. Із наведених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається імперативна вимога до нотаріуса я разі наявності підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва видати таке свідоцтво. В судовому засіданні встановлено наявність достатніх підстав передбачених законом для закликання позивача до спадкування за законом та відсутність обмежень для видачі свідоцтва про право власності. Разом з тим, відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 січня 1992 року № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» при вирішенні питання про обґрунтованість скарг суди мають виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхиленням від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Відмова у вчиненні нотаріальної дії визнається обґрунтованою, якщо вчинення такої дії суперечить закону, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або іншою посадовою особою, або з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа чи її представник, який не має необхідних повноважень, або якщо угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні, а також коли подані для вчинення нотаріальної дії документи не відповідають вимогам діючого законодавства або містять відомості, що порочать честь, гідність громадян; п.14 - суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії; зобов'язати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону, або вчинити нотаріальну дію у зв'язку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови. За таких умов суд вважає, що ухвалення рішення про зобовязання нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину за законом є втручанням в здійснення нотаріусом дискреційних повноважень, а тому необхідно зобовязати нотаріуса розглянути заяву [PERSON] . Вирішуючи спір з метою захисту прав та законних інтересів позивача, суд вважає за можливе зобовязати державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] розглянути заяву [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю літ. «А-1» по вул. Котлова, 138-А в м. Харкові з урахуванням висновків суду щодо підтвердження набуття його батьком права власності на спірне майно. На підставі викладеного,

Outcome: partial