Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-14 00:00:00

15.09.2020 заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою, у якій просить встановити факт смерті його матері [PERSON] [INFO] у с. Власівка Краснодонського району Луганської області, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, оскільки Решетилівським РВ ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) відмовлено в реєстрації її смерті, у зв`язку з тим, що свідоцтво про смерть, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті [PERSON] заявнику необхідно для державної реєстрації факту смерті та отримання спадщини після померлої. 15.09.2020 суддею Романенко О.О. справу прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у справі. Заявник у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, у якій просить справу розглядати за його відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити (а.с. 14). Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с. 16). Суд, повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 14.09.2020 № 164-5000307032 (а.с.4). Матір`ю заявника є [PERSON] , що підтверджується відповідним актовим записом № 37 від 26.09.1967, згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] , виданим 26.09.1967 (а.с.5). Під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у с. Власівка Сорокинського району Луганської області. Постановою Верховної Ради України від 16.05.2016 «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» Краснодонський район перейменовано на Сорокинський. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заявник позбавлений можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку, оскільки документ про смерть, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою Решетилівського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 14.09.2020 (а.с.6). Населені пункти Сорокинського району Луганської області належать до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.02.2018 № 79-р). На підтвердження факту смерті матері заявником надано суду довідки про причину смерті від 27.07.2020, згідно якої причиною смерті [PERSON] є «хронічна серцева недостатність, дифузний кардіосклероз, гіпертоксична хвороба», а також свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 28.07.2020 (а.с.7-8). Зазначені документи видані установами, що діють на тимчасово окупованій території України, а саме: довідка про причину смерті - «Краснодонськй центральной городской многопрофильной больницей», свідоцтво про смерть - «Отделом записи актов граждансеого состояния Краснодарского горрайонного управления юстиции Министерства юстиции Луганской Народной Республики». Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому суд звертає увагу, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тому суд зазначає, що вищевказані довідка про причину смерті та свідоцтво про смерть не є документами, на підставі яких здійснюється державна реєстрація смерті особи, оскільки видані органами що діють на тимчасово окупованій території України. Разом із тим, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини також послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду ООН, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. У даних рішеннях ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду ООН, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати вищевказані загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Тобто, суд вважає можливим врахувати надані заявником довідку про причини смерті та свідоцтво про смерть як докази факту смерті матері заявника у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, згідно якого утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази, суд приходить висновку про доведеність факту смерті [PERSON] , [INFO] у с. Власівка Сорокинського району Луганської області. Причина смерті: «хронічна серцева недостатність, дифузний кардіосклероз, гіпертоксична хвороба». Встановлення факту смерті необхідне заявнику для реалізації його спадкових прав. Згідно ч. 5 ст. 317 ЦПК України копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved