Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

17.04.2019 року позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки і піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Позивачі зазначили, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03 березня 2017 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - орган опіки і піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , в задоволенні позову [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - орган опіки і піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення порядку користування вказаним житлом було відмовлено. Рішення суду було обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживали в [ADDRESS] , оскільки вибули на інше постійне місце проживання, а саме: квартиру, яка належить з 2009 року [PERSON] на праві приватної власності, розташованою за адресою: [ADDRESS] , а тому відповідно до ст.107 ЖК України втратили право користування жилим приміщенням в спірній квартирі. [PERSON] на це судове рішення подала апеляційну скаргу, яка постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року була частково задоволена: рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 березня 2017 року в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, скасовано, і винесена постанова про відмову в цій частині позову; у решті рішення залишено без змін. [PERSON] , як позивачка по справі, не погодившись з таким висновком суду апеляційної інстанції, звернулась до Касаційного цивільного суду Верховного Суду з касаційною скаргою щодо відмови визнання неповнолітньої [PERSON] особою, що втратила право користування житлом. В іншій частині постанова не оскаржувалася. Ухвалою судді Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою, а також витребувана зазначена цивільна справа (№ 520/4664/16-ц) з Київського районного суду м.Одеси. Однак справа до наступного часу ще не розглянута. Таким чином, [PERSON] судом першої та апеляційної інстанцій визнана особою, що втратила право користування жилим приміщенням в означеної квартирі, що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Судові постанови стосовно [PERSON] щодо втрати нею право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , набрали чинність ще 26 квітня 2018 року. Однак виконати рішення суду позивачі не змогли, так як цивільна справа знаходиться у Верховному Суді, отримати рішення суду для зняття [PERSON] з реєстраційного обліку за вказаної адресою на даний час неможливо. Цією ситуацією скористалася [PERSON] . Так, [INFO] у неї народилася дочка [PERSON] , місце проживання якої [PERSON] зареєструвала в квартирі позивачів, тобто [ADDRESS] . Оскільки відповідно до чинного законодавства дітей до батьків реєструють без згоди інших мешканців, [PERSON] приховала фактичні обставини, нічого не сказавши органу реєстрації щодо рішення суду, яким вона визнана особою, що втратила права користування житловою площею в квартирі, де вона зареєструвала новонароджену дитину. Про цей факт позивачі дізналися випадково, коли отримали рахунок щодо оплати комунальних платежів, в якому кількість мешканців в квартирі було збільшено на одну людину.14 березня 2019 року позивачі звернулися в КП ЖКС «Вузівський» та отримали довідку за № 481 з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію, де вказане, що [PERSON] зареєстрована в квартирі з 21 грудня 2018 року. Протягом тривалого часу у позивачів з [PERSON] погані відносини, вони давно не спілкуються, не бачаться і не цікавляться життям один одного. Позивачі не знали ні про те, що [PERSON] чекає дитину, ні про народження [PERSON] . Вважають, що реєстрація [PERSON] місця проживання малолітньої [PERSON] в квартирі позивачів за адресою: [ADDRESS] , здійснена противоправне, з повним ігноруванням їх прав та інтересів. [PERSON] проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є її власністю. Разом з нею проживають її чоловік [PERSON] , неповнолітня дочка [PERSON] , а зараз і малолітня [PERSON] . Ця квартира є їхнім постійним місцем проживання. В квартирі позивачів малолітня [PERSON] ніколи не перебувала та не проживала, ніяких її речей в квартирі немає. [PERSON] , чоловік [PERSON] , та їх діти - [PERSON] і [PERSON] є однією сім`єю і проживають в означеної квартирі на правах членів сім`ї. Таким чином, [PERSON] повинна була зареєструвати свою новонароджену дочку [PERSON] за місцем свого проживання, тобто в [ADDRESS] , оскільки як мати і дитина вони є прямими кровними родичами, членами однієї сім`ї. Такі дії були б логічні, послідовні та відповідали б інтересам дитини. Крім того, так як [PERSON] визнана судом такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за цією адресою, вона в загалі не мала права реєструвати дитину в цей квартирі. Не можна реєструвати місце проживання дитини на житловій площі, на яку мати не має законних підстав. На сьогоднішній день реєстрація місця проживання [PERSON] в квартирі позивачів носить формальний характер. Вона залишається зареєстрованою в квартирі за збігом обставин, що склалися випадково. Законних підстав для залишення реєстрації місця проживання [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] немає. Незважаючи на це, [PERSON] , шляхом цинічного обману, грубо порушуючи права та інтересів позивачів, зареєструвала [PERSON] в квартирі, фактично зробивши її членом іншої сім`ї, хоч вони не підтримують родинних стосунків і не мають спільних інтересів. Позивачі не є членами однієї сім`ї. [PERSON] є власницею [ADDRESS] , яка згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухомо майно належить їй на підставі свідоцтва про права (приватної) власності від 15 жовтня 2009 року. Вказане квартира є постійним місцем її проживання. Це було встановлено при розгляді вишіозначеної цивільної справи та стало підставою для прийняття судом рішення щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , в порядку ст.107 ЖК України та зняття з реєстраційного обліку. Рішення суду набрало чинність, тому названі обставини не підлягають доказуванню. Оскільки [PERSON] втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , в порядку ст.107 ЖК України, її дочка [PERSON] також втрачає право користування цим житлом. Не може бути права на житло у дитини в квартирі, з якої її мати рішенням суду визнана особою, що втратила право користування цим житлом. Малолітня дитина реєструються за місцем проживання її батьків та набуває право користування житловою площею, яка є місцем проживання її батьків. З боку [PERSON] мало місце зловживанням правом щодо принципів та меж здійснення цивільних прав (ст.13 ЦК України). Зловживання правом - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у соціально шкідливих учинках суб`єкта, у використанні недозволених конкретних форм у межах дозволеного законом загального типу поведінки, що суперечить цільовому призначенню права. Зловживання своїми правами полягає у недобросовісному їх здійсненні. Відповідно до частин 1-4, 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Позивачі та представник позивачів у судовому засіданні просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні просила відмовити у задоволення позовних вимог, пояснила суду, що задоволення позовних вимог зашкодить дитині. Визнала, що малолітня [PERSON] дійсно проживає разом з матір`ю у [ADDRESS] , у спірній квартирі ніколи не проживала. Представник відповідачки пояснила, що у разі отримання [PERSON] банківського кредиту наслідком може бути його неповернення і, відповідно, втрата належної їй квартири. У такому випадку малолітня дитина може втратити права на житло, що буде порушенням її прав. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03 березня 2017 року був задоволений позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - орган опіки і піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , а в задоволенні позову [PERSON] , яка діяла від свого імені та в інтересах [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - орган опіки і піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про встановлення порядку користування вказаним житлом було відмовлено. Постановою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційна скарга [PERSON] була частково задоволена: рішення Київського районного суду м.Одеси від 03 березня 2017 року в частині визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, скасовано і винесена постанова про відмову в цей частині позову; у решті рішення залишено без змін. Ухвалою судді Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 04 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] щодо відмови визнання неповнолітньої [PERSON] особою, що втратила право користування житлом. В іншій частині постанова не оскаржувала ся, та витребувана зазначена цивільна справа (№ 520/4664/16-ц) з Київського районного суду м.Одеси. Справа до наступного часу не розглянута. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі п.4 цей же статті, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. [PERSON] , чоловік [PERSON] , та їх діти - [PERSON] і [PERSON] є однією сім`єю і проживають в означеної квартирі на правах членів сім`ї. Частиною 2 ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. У частинах 1, 4 ст.156 ЖК України вказано, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України, тобто подружжя, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Реєстрація місця проживання здійснюється в Україні відповідно до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»- та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 2 березня 2016 року. За змістом цих нормативних актів реєстрація місця проживання особи здійснюється в суворому дотриманні вимог закону. [PERSON] є власницею [ADDRESS] , яка згідно з відомостями з Реєстру прав власності на нерухомо майно належить їй на підставі свідоцтва про права (приватної) власності від 15 жовтня 2009 року. Вказане квартира є постійним місцем її проживання. Це було встановлено при розгляді вишіозначеної цивільної справи та стало підставою для прийняття судом рішення щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , в порядку ст.107 ЖК України та зняття з реєстраційного обліку. Рішення суду набрало чинність, тому названі обставини не підлягають доказуванню. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї з будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Частиною 1 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового Кодексу України» передбачено, що відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Оскільки [PERSON] втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] , в порядку ст.107 ЖК України, її дочка [PERSON] також втрачає право користування цим житлом. Не може бути права на житло у дитини в квартирі, мати якої рішенням суду визнана особою, що втратила право користування цим житлом. Малолітня дитина реєструються за місцем проживання її батьків та набуває право користування житловою площею, яка є місцем проживання її батьків. В силу зазначених причин [PERSON] повинна бути визнана такою, що втратила право користування вказанім житлом, а саме: квартирою [ADDRESS] та знята з реєстраційного обліку з тих самих підстав, що і її мати, [PERSON] , тобто в порядку ст.107 ЖК України. Верховний Суд України в своїх постановах від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15) та від 1 березня 2016 року (справа № 825/1335/13-а) вказав, що «зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено згідно із статтею 7 Закону України від 11 грудня 2003 року 1382-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням: 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-ІУ є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання». Малолітня [PERSON] відповідно до ст.ст.30-31 ЦК України не має повного обсягу цивільної дієздатності; як фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років вона має лише часткову цивільну дієздатність. [PERSON] , мати [PERSON] , є її законним представником та відповідно до ст.ст.59-60, 64 ЦПК України може захищати у суді права, свободи та інтереси своєї малолітньої дочки, здійснюючі від її імені її процесуальні права та обов`язки. Згідно зі ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Конституцією України гарантується неухильне дотримання прав і свобод людини. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. (ч.1 ст.3). Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, (ст.21) Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. (ч.1 ст.68) Відповідно до ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі частинами 4-5 ст.9 ЖК України житлові права охороняються законом, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на визначений строк, тощо). Відповідно до абзацу 10 ст. З Закону України від 11.12.2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до п. 2, п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності, на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, суд звертає увагу на свідоме невиконання [PERSON] рішення суду, яке набрало законної сили. В національному законодавстві на конституційному рівні закріплено принцип обов`язкового виконання рішення суду, зокрема в ч.5 ст.124 Конституції України зазначається, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Стосовно практики ЄСПЛ, у рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Суд вважає, що [PERSON] знехтувала своїми громадянськими обов`язками щодо виконання рішення суду та своїми протиправними діями порушила права інших осіб на володіння і розпорядження своїм майном. З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved