Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

16 грудня 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі також - позивач, АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також - відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 21.09.2006 в сумі 9599 грн 77 коп. у зв`язку з невиконанням боржником зобов`язання. Ухвалою суду від 24 грудня 2020 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 56). Ухвалою суду від 20 січня 2021 року задоволено клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про витребування доказів. Зобов`язано надати Виконавчий комітет Новосанжарської селищної ради Полтавської області надати до суду: довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: с. Зачепилівка, Новосанжарський район, Полтавська область станом на дату смерті [PERSON] , [INFO] ; а також Новосанжарську державну нотаріальну контору: інформацію зі спадкового реєстру щодо спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] про всіх спадкоємців, чинні заповіти, відмову від прийняття спадщини, усунення від спадщини, відомості про видані та отримані свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , копії заяв осіб, які звернулися до нотаріуса про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини, копій претензій кредиторів (а.с. 67-68). Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року повторно зобов`язано Виконавчий комітет Новосанжарської селищної ради Полтавської області надати до суду: довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: с. Зачепилівка, Новосанжарський район, Полтавська область станом на дату смерті [PERSON] , [INFO] (а.с. 103-104). Аргументи учасників справи В обґрунтування своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що за гр. [PERSON] рахується непогашена заборгованість за кредитним договором № б/н від 21.09.2006. Так, позивачем зазначено, що на виконання умов вказаного договору АТ КБ «ПриватБанк»надав позичальнику можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, встановлених в договорі. Однак, позичальник свої зобов`язання за договором не виконав, не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості. [INFO] позичальник, [PERSON] , помер. Але станом на дату смерті позичальника заборгованість за кредитними зобов`язаннями становила 9599 грн 77 коп., і є не погашеною на час звернення позивача до суду із позовом. Після смерті [PERSON] на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк» заведена спадкова справа. Вважаючи, що дружина [PERSON] - [PERSON] є такою, яка прийняла спадщину після смерті її чоловіка, і до складу такої спадщини входять кредитні зобов`язання померлого позичальника, оскільки на час відкриття спадщини відповідач постійно проживала зі спадкодавцем - позичальником і протягом 6 місячного строку від дня відкриття спадщини не відмовились від її прийняття, посилаючись на положення частини 3 статті 1268 ЦК України, позивач звернувся до суду із відповідним позовом та просив стягнути з [PERSON] вказану суму заборгованості, а також судові витрати у справі, як зі спадкоємця боржника (позичальника). Своєю ухвалою від 24 грудня 2020 року суд встановлював відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копій даної ухвали для надання до суду відзиву на позов разом з усіма додатками, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Своїм правом надати до суду відзив на позовну заяву відповідач не скористався, обмежившись усними поясненнями в судовому засіданні. Зокрема, відповідач та її представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що після смерті позичальника [PERSON] будь-якого спадкового майна не залишилось. Оскільки відповідач міг відповідати за кредитними зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину, за його відсутності підстав для задоволення позову та стягнення з [PERSON] боргу за відповідним кредитним договором, укладеним її чоловіком, немає. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с. 112-113). Клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило, про причини неявки не повідомлено. Відповідач та її представник проти задоволення позовних вимог заперечували. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вирішив розгляд прави здійснювати за даної явки та на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення відповідача та її представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом Судом встановлено, що 21 вересня 2006 року між позивачем та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг з використанням кредитної картки, шляхом приєднання (в порядку статті 634 ЦК України) до умов, запропонованих банком в письмових Умовах та Правилах надання банківських послуг, на підставі поданої відповідачем заяви (надалі - Заява) (а.с. 15). Відповідачу відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Зі змісту довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що [PERSON] встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 2900 грн, в подальшому, 08.09.2007 розмір кредитного ліміту збільшився до 3000 грн, з 10.08.2010 - збільшився до 5000 грн, 06.12.2010 - збільшився до 6000 грн, 22.08.2011 - зменшився до 3830 грн, 15.11.2011 - зменшився до 3580 грн, 03.07.2013 - збільшився до 8580 грн, 29.05.2017 - збільшився до 10000 грн, 10.12.2018 - зменшився до 0,00 грн (а.с. 14). З розрахунку заборгованості встановлено, що за позичальником рахується заборгованість за договором у загальному розмірі 9599 грн 77 коп., що складається із заборгованості за тілом кредита в сумі 9599 грн 77 коп. (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 04 грудня 2018 року Новосанжарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 169 (а.с. 33). АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Новосанжарської державної нотаріальної контори з претензією від 21.02.2020 вих. № SAMDN36000009201105, за змістом якої просив включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу, про що зробити запис в книзі спадкових справ, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком, повідомити банку відомості про осіб, які подали заяву про спадщину або відмову від її прийняття після смерті боржника, повідомити відомості про видані свідоцтва про право на спадщину (а.с.35). На вказану вимогу, Новосанжарська державна нотаріальна контора своїм листом від 03.04.2020 вих. № 344/01-16 повідомила, що після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 54/2020 від 03.04.2020 на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». Вказано, що заяв від інших спадкоємців до нотаріальної контори не надходило (а.с. 36). 03.07.2020 на адресу відповідача направлений лист-претензія вих. № SAMDN 36000009201105 від 12.06.2020 про необхідність погашення заборгованості [PERSON] , в якості спадкоємця позичальника (а.с. 37). Оскільки [PERSON] в добровільному порядку не сплатила суму за відповідним кредитним зобов`язанням, вважаючи її такою, що прийняла спадщину, до складу якої також входять й кредитні зобов`язання померлого позичальника, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із відповідним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.09.2006, з вказаної особи, як зі спадкоємця позичальника. Надаючи оцінку вказаним вимогам, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно з частиною 1 статті 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Відповідно до приписів частини 2 статті 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язанні з кредитуванням рахунка, визначаються відповідними положеннями про позику та кредит (параграфи 1 та 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями частини 1 статті 611 ЦК України, визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно з частиною 4 статті 1231 ЦК України, майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини 3 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Крім того, згідно з частинами 2, 4 статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до пункту 32 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в якому зазначено, що з урахуванням приписів статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Висновки щодо правозастосування З огляду на викладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 28.08.2019 року в справі № 61-24985св18 та від 21.08.2019 в справі № 61-19229св18. З наданої до суду Новосанжарською державною нотаріальною контрою відповідно до ухвали про витребування доказів копії спадкової справи № 54/2020 від 03 квітня 2020 року вбачається, що заяв від спадкоємців, які претендують на спадщину або відмовляються від неї, до нотаріальної контори не надходило, свідоцтва про право на спадщину не видавались. З довідки, виданої Виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради № 16/10-14 від 14.01.2021 встановлено, що [PERSON] , був зареєстрований та проживав до моменту смерті в домогосподарстві [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 60). В повідомленні Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради № 222/11-12 від 26.02.2021 зазначено, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , на дату смерті [PERSON] - [INFO] та по теперішній час зареєстроване місце проживання наступних осіб: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 110). Отже, на час смерті позичальника [PERSON] в місці його проживання також були зареєстровані його дружина - [PERSON] , та гр. [PERSON] , який є сином відповідачки та не доводиться [PERSON] ані сином, ані усиновленою особою, ані іншим родичем. З огляду на те, що дружина [PERSON] - [PERSON] була зареєстрована за однією з позичальником адресою, позивач вважав, що відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України, [PERSON] є такою, що прийняла спадщину, так як заяви про відмову від її прийняття вона не подавала. В судовому засіданні відповідачем пояснено, що її чоловік [PERSON] зловживав алкогольними напоями, і вони фактично разом не проживали. Крім цього, суд зауважує наступне: та обставина, що місце реєстрації позичальника та його дружини [PERSON] співпадає, не доводить факту постійного проживання спадкодавця разом із відповідачем на час відкриття спадщини. У рішенні від 14.11.2001 у справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України). Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи. Таким чином, підстав вважати, що [PERSON] є такою, що прийняла спадщину згідно з частиною 3 статті 1268 УК України, оскільки постійно проживала із спадкодавцем - позичальником [PERSON] , немає. Доказів протилежного позивачем до суду не надано. В матеріалах спадкової справи № 54/2020 від 03.04.2020, копія якої надана до суду Новосанжарською державною нотаріальної конторою, відсутні відомості про спадкоємців [PERSON] . Крім іншого, судом встановлено, що до Новосанжарської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємці [PERSON] не з`являлись, й, відповідно, свідоцтва про право на спадщину не видавались. Про наявність інших спадкоємців ані позивачем, ані відповідачем не повідомлено. Згідно зі статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Досліджуючи наявність спадкового майна, яке відповідач, як спадкоємиця, отримала у власність після померлого позичальника [PERSON] , а також вартість отриманого спадкоємцем майна, суд зазначає наступне. З наданої відповідачем до суду Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки № 242804592 від 03.02.2021 (а.с. 100) судом встановлено, що за [PERSON] не зареєстровані ані речові права на нерухоме майно, ані право власності на будь-яке нерухоме майно. Довідкою Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради № 17/10-14 від 14.01.2021 (а.с. 61) повідомлено, що в справах селищної ради відсутні відомості про наявність нерухомого майна за гр. [PERSON] . Крім цього, і самим позивачем не надано до суду доказів належності спадкодавцю будь-якого рухомого майна чи нерухомого майна, а також доказів отримання відповідачем спадкового майна у власність, відомостей щодо його вартості. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказів в порядку статтей 76 - 80, частини 1 статті 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Відтак, беручи до уваги, що предметом спору є стягнення боргу кредитором спадкодавця з підстав, зазначених в позові, станом на день ухвалення рішення в матеріалах справи відсутні відомості про правонаступників після смерті позичальника [PERSON] , померлого [INFO] , а також відсутні докази існування спадкового майна і його вартості, не встановлено отримання спадкового майна спадкоємцями, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк». Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити. Розподіл судових витрат З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed