Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

15 лютого 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (том 1 а.с.2-3). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № CNL-301/409/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в сумі 40 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13,99% річних, строком користування до 07.02.2023 року. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, кредитні кошти надав, однак позичальник взяті на себе зобов'язання не виконав, допустивши прострочення виконання своїх зобов'язань, внаслідок чого за ним станом на 17.01.2017 року виникла заборгованість, яка складає 46 909,89 доларів США, що в еквіваленті складає 1 300 342,15 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 36 040,20 доларів США, що еквівалентно 999 034,35 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом з 11.08.2014 року по 16.014.2017 року - 10 869,69 доларів США, що еквівалентно 301 307,80 грн. У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 11 липня 2007 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № SR-301/213/2007, відповідно до умов якого остання зобов'язалась відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Поручитель та позичальник відповідають як солідарні боржники. Враховуючи викладене та посилаючись на обґрунтування позовної заяви, позивач вимушений був звернутись до суду з даним позовом, в якому просить солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON] на свою користь суму боргу за кредитним договором № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року в 46 909,89 доларів США, що в еквіваленті складає 1 300 342,15 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту - 36 040,20 доларів США, що еквівалентно 999 034,35 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом з 11.08.2014 року по 16.014.2017 року - 10 869,69 доларів США, що еквівалентно 301 307,80 грн. та стягнути судові витрати по справі. Учасники справи про розгляд справи повідомлялись належним чином, у відповідності до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач в особі свого представника за довіреністю - Лисакової І.М., надала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує (том ІІІ а.с.230). Відповідач [PERSON] в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судовому засіданні проти вимог позову заперечував та просив відмовити у повному обсязі. Співвідповідач - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про причини неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені у судовому засіданні. Повний текст складений 06 вересня 2018 року. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового розгляду справи встановлено, що 11 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк») та [PERSON] укладено кредитний договір № CNL-301/409/2007, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти в сумі 50 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13,99% річних, строком користування до 11.07.2022 року (том І а.с.4-7). В забезпечення виконання умов вищевказаного кредитного договору між банком та [PERSON] 11 липня 2007 року укладено договір поруки № SR-301/213/2007, відповідно до умов якого остання зобов'язалась забезпечувати виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року (том І а.с.14). У підтвердження надання грошових коштів позичальнику, позивач надав копію меморіального ордеру №1 від 11.07.2007 року про видачу 50 000 доларів США, що в еквіваленті становить 252 500,00 грн. [PERSON] (том І а.с.230) 11 лютого 2009 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року, яким погодили внесення змін до графіку платежів (том І а.с.245). 07 листопада 2014 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року, яким сторони погодили внесення змін щодо розміру процентної ставки (том І а.с.246-248). 07 листопада 2014 року між банком та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до договору поруки № SR-301/213/2007 від 11.07.2007 року (том І а.с.249-250). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості по клієнту [PERSON] за кредитним договором № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року (том ІІІ а.с.150-151), станом на 21.02.2018 року заборгованість становить 52 512,15 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день проведення розрахунку становить 1 421 658,55 грн. У відповідності до ст.. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. У відповідності до вимог ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Згідно п.п.1.9.1. п.1.9. кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. та ст.3 цього договору) та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору іпотеки (майнової поруки), та/чи договору поруки (надалі «Вимога»). При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. В п.1.9. кредитного договору, передбачено застереження, в якому зазначено, що вимога вважається надісланою, в день її направлення адресату позичальника, що зазначена в цьому договору. До направлення вимоги на адресу позичальника поштою прирівнюється також і їх вручення позичальнику чи його представника під розписку. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст.. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Суд наголошує, що незважаючи на покладений обов'язок доказування, відповідно до ст.. 81 ЦПК України, позивачем взагалі не надано жодних доказів щодо направлення на вказану у кредитному договорі адресу вимоги про дострокове погашення кредиту ані позичальнику, ані поручителю, що суперечить вимогам визначених у кредитному договорі. Крім того, за весь час розгляду справи позивачем не надано суду належного розрахунку заборгованості, що утворилась по кредитному договору № CNL-301/409/2007 від 11.07.2007 року. Жодних розшифрувань складових заборгованості позивачем не надано. Також, у вказаному розрахунку зазначено період з 11.07.2007 року по 12.09.2014 року, що взагалі не дає можливості визначити утворення заборгованості станом на 21.02.2018 року, як то зазначає позивач. Суд не бере до уваги пояснення надані представником відповідача [PERSON] діючого за довіреністю - [PERSON], так як вони жодним чином не спростовують вимоги позивача. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно із ст..263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованим, недоведеними, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем при подачі позову були сплачені судові витрати, і його вимоги задоволенню, то сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed