Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

16 квітня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати нікчемним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту від 12 вересня 2008 року, укладений між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» за №11393887000, а також зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 12 вересня 2008 року №11393876000. Ухвалою суду від 04 серпня 2014 року до участі у справі залучено правонаступника публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на боці відповідача - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 11 вересня 2014 року позивач збільшив позовні вимоги та, крім первісних вимог, просив визнати додаткову угоду від 12 вересня 2008 року №1 до спірного договору нікчемною. В обґрунтування позову позивач зазначив, що між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - банк) 12 вересня 2008 року був укладений договір про надання споживчого кредиту №11393876000, згідно якого позивачу надано кредит в розмірі 127457,00 доларів США строком до 11 вересня 2029 року зі сплатою 14,35 відсотків річних. В цей же день між тими самими сторонами був укладений ще один договір про надання споживчого кредиту №11393887000 (далі - спірний договір), згідно якого, банк повинен був надати споживчий кредит у формі кредитної лінії для оплати процентів протягом перших шести місяців кредитування та часткового повернення основної суми боргу за кредитним договором від 12 вересня 2008 року №11393876000 в розмірі 8635,90 доларів США. Однак, банк в односторонньому порядку відмовився надавати кредит за спірним договором, посилаючись на постанову Правління НБУ від 04 грудня 2008 року №413. Позивач вважав, що спірний договір є нікчемним з моменту його укладення оскільки банком порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема позивач при укладенні спірного договору не отримав у письмовій формі інформацію відповідно до вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для здійснення свідомого вибору також банк не надав інформацію про продукцію (стаття 15 Закону України «Про захист прав споживачів») та здійснював нечесну підприємницьку практику та введення його в оману, через те, що під час пропонування продукції йому не надано інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. В судовому засіданні позивач позов підтримав, з підстав, викладених в ньому, просив його задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача та представник третьої особи в судовому засіданні позов не визнали, заперечували щодо його задоволення. Представник третьої особи в судовому засіданні підтвердив факт невиконання банком зобов'язання по спірному договору, а саме ненадання суми кредиту, посилаючись на постанову Правління НБУ від 04 грудня 2008 року №413 «Про окремі питання діяльності банків». В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12 вересня 2008 року між [PERSON] та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту з Правилами №11393887000 (а.с.6). Згідно підпунктів 1.2.1, 1.2.2., 1.2.5., 1.2.6 пункту 1.2. спірного договору сума кредиту складає 8635,90 доларів США, який надається у формі кредитної лінії шляхом видачі коштів через касу банку для особистих потреб позивача, а саме для оплати Грейс-періоду 1. 12 вересня 2008 року до спірного договору була укладена додаткова угода №1, якою змінено порядок повернення кредиту (а.с.9). Згідно виписки за особовим рахунком [PERSON] в ПАТ «УкрСиббанк» в період з 12 вересня 2008 року не було жодних фінансових операцій по спірному договору як з боку банку, так і з боку позивача (а.с.60). Відсутність будь-яких фінансових операцій по спірному договору (перерахування коштів, видача готівки тощо) з моменту його укладення підтвердили в судовому засіданні представники відповідача та представник третьої особи. Вказана обставина в силу частини 1 статті 61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», згідно договору факторингу від 13 лютого 2012 року №2 отримало право вимоги до позивача [PERSON] за укладеним ним спірним договором (а.с.33-46, 50). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Позивачем обрано спосіб судового захисту його порушеного права у вигляді визнання правочину нікчемним з моменту укладання з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», в зв'язку з використанням нечесної підприємницької практики; ненадання споживачу інформації для здійснення свідомого вибору, а також з посиланням на положення статті 230 ЦК України, оскільки правочин вчинений під впливом обману. Згідно частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, як вбачається зі змісту зазначеної статті, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: - нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина 1 статті 219, частина 1 статті 220, частина перша статті 224 тощо); - оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відмінність між нікчемним та оспорюваним правочином полягає у тому, що оспорюваний правочин є недійсним в силу судового визнання, а нікчемний - в силу приписів цивільного законодавства. Посилання позивача на неотримання ним у письмовій формі інформації відповідно до вимог частини 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для здійснення свідомого вибору спростовується пунктом 3.1. спірного договору, згідно якого позивач підписанням договору підтвердив, що він перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не приймає до уваги посилання позивача на порушення ПАТ «УкрСиббанк» положень статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (що стосується права споживача на інформацію про продукцію), оскільки норми вказаної статті не регулюють кредитні правовідносини. Посилання позивача на укладення ним спірного правочину під впливом обману та в результаті нечесної підприємницької практики є необґрунтованим та жодним належним та допустимим доказом не підтверджено. Згідно статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 Постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З пояснень позивача та обставин, викладених ним в пред'явленому позові, вбачається, що він розумів природу спірного правочину та свої права і обов'язки за спірним договором. Факт введення банком позивача в оману та сам факт обману, на думку позивача, підтверджується односторонньою відмовою банка від виконання умов спірного договору, з посиланням на постанову правління НБУ від 04 грудня 2008 року №413. Суд вважає, що вказане посилання позивача є надуманим, оскільки спірний договір укладений сторонами 12 вересня 2008 року, тоді як постанова Правління НБУ №413 прийнята 04 грудня 2008 року та про її існування в майбутньому сторони знати не могли. В підтвердження позиції здійснення ПАТ «УкрСиббанк» нечесної підприємницької практики позивач посилається також на введення його в оману, оскільки під час пропонування продукції не надано інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору. Зазначена позиція позивача є помилковою та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами, що зазначені вище. Враховуючи досліджені в ході судового розгляду докази, суд приходить до висновку про відсутність порушень положень Закону України «Про захист прав споживачів» зі сторони банку під час укладення спірного договору. На думку суду, спірний договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що відповідає приписам частини 1 статті 638 ЦК України та укладений правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. Зміст спірного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. З пояснень позивача вбачається, що на момент вчинення спірного договору його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Отже, до спірного договору не можливо застосувати положення частини 1 статті 215 ЦК України, щодо його недійсності як оспорюваного та нікчемного в силу закону. Вказані обставини є підставою для відмови в задоволенні позову в частині визнання спірного договору та додаткової угоди до нього нікчемними з моменту їх укладення. Не підлягає задоволенню й вимога про зобов'язання відповідача провести перерахунок заборгованості згідно умов договору про надання споживчого кредиту від 12 вересня 2008 року №11393876000. З огляду на приписи статті 3 ЦПК України суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. На думку суду, позивачем не доведено факт порушення, невизнання його прав та законних інтересів (або оспорювання іншими особами) відповідачем саме в перерахунку заборгованості по договору, який не є спірним. Разом з тим, за правилами встановленими статтею 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами, ПАТ «Укрсиббанк» дійсно не виконав своїх зобов'язань перед позивачем за спірним договором, зокрема фактично не надав кредит позивачу в сумі 8635,90 доларів США для оплати Грейс-періоду 1. Таким чином, суд приходить до висновку, що ПАТ «Укрсиббанк» істотно порушив спірний договір, оскільки позивач не отримав кошти для оплати Грейс-періоду, тобто на що він розраховував при укладенні спірного правочину, що може бути підставою для розірвання спірного договору в порядку статті 651 ЦК України, в зв'язку з істотним порушенням договору. Відповідно до приписів статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд України в пункті 3 Постанови Пленуму від 18 грудня 2009 року N14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини 4 статті 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право вийти за межі заявлених вимог і з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину одночасно з позбавленням батьківських прав (частина 2 статті 166 СК України); застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (частина 5 статті 216 ЦК України). В зазначеному спорі суд обмежений у виході за межі позовних вимог, оскільки в пред'явленому позові як підстава так і його предмет не містить жодних посилань на істотне порушення умов спірного договору, та таке право прямо не передбачено законом, що також не дає право суду застосувати наслідки, передбачені статтею 651 ЦК України.

Outcome: dismissed