Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

16 березня 2018 року [PERSON] (далі позивач, [PERSON]В.) звернулася в суд з позовом до Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] акціонерне товариство «Волиньагропоставка» (далі третя особа) про визнання недійсним Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою. Ухвалою суду від 02 серпня 2018 року допущено заміну первинного відповідача [PERSON] територіально-галузеве об'єднання «ЛЬВІВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 листопада 2004 року позивач придбала у третьої особи прирельсовий склад Д-1 загальною площею 5\~543,4 кв.м, що розташований по вул. Мамсурова, 13 в м. Луцьку. Вказаний склад перебуває на земельній ділянці, яка була надана третій особі на праві постійного користування згідно державного акту від 08 травня 1996 року №001803. Позивач зазначає, що згідно приписів ст.377 ЦК України, у зв'язку з придбанням нерухомого майна, до неї перейшло і право постійного користування земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування. Однак, позивач дізнався, що 15 грудня 2005 року ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є відповідач у справі, було видано [PERSON] акт на право постійного користування землею серії ЯЯ №033254, і ця земельна ділянка фактично накладається на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування придбаного нею майна. Посилаючись на порушення свої прав, як власника земельної ділянки, позивач просить суд визнати недійсним [PERSON] акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033254 від 15 грудня 2005 року виданий Державному територіально-галузевому обєднанню «Львівська залізниця» на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 25 листопада 2005 року №284. Представник позивача у судовому позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у письмовому відзиві від 13 квітня 2018 року просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позивачем не надано суду будь-яких доказів того, що земельна ділянка, яка необхідна для обслуговування спірного прирельсового складу входить до складу земельної ділянки, на яку був виданий державний акт серії ЯЯ №033254 від 15 грудня 2005 року. Також зазначає, що згідно вказаного державного акту, він посвідчує право постійного користування залізниці на земельну ділянку в межах Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, а не у м. Луцьку, де і знаходиться спірний прирельсовий склад. Крім того вказує, що право залізниці на вказану земельну ділянку виникло задовго до набуття позивачем у власність спірного прирельсового складу, оскільки при оформленні державного акту були використанні топографо-геодезичні матеріали 1991 року (т.1 а.с.64-68). В додаткових поясненнях від 05 листопада 2018 року відповідач ще зазначає, що додані позивачем матеріали інвентаризації земельної ділянки складалися у с. Рованці Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області, в той час як спірний склад знаходиться у м. Луцьку. Також вказує на розбіжності у площі складу в технічній документації та договорі купівлі-продажу (т.2 а.с.5-8). Представник відповідача у судовому засіданні заперечила позовні вимоги та просила суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмовому відзиві та поясненнях відповідача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 листопада 2004 року між третьою особою (продавець) та позивачем (покупець) було укладено договір купівлі-продажу приміщень, згідно з якого позивач набула право власності на прирельсовий склад Д-1 загальною площею 5\~543,4 кв.м., що розташований по вул. Мамсурова, 13 в м. Луцьку (далі спірний прирельсовий склад). Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2551 (т.1 а.с.5). 14 січня 2005 року позивач зареєструвала своє право власності на цей склад у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с.6). Як слідує з матеріалів справи, вказаний склад знаходиться на земельній ділянці, щодо якої виданий [PERSON] акт на право постійного користування землею від 08 травня 1996 року серії І-ВЛ №001803 виданий Волинській обласній базі матеріально-технічного забезпечення (т.1 а.с.7-10). З матеріалів справи також слідує, що 15 грудня 2005 року на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації Волинської області від 25 листопада 2005 року №284, Львівській державній залізниці (правонаступником якої є відповідач у справі) був виданий [PERSON] акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033254 від 15 грудня 2005 року (т.1 а.с.18). Вказана земельна ділянка зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 0722880700:05:000:0599 (т.1 а.с.12-3). Під час судового розгляду позивач за власною ініціативою звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт Інвест» із замовленням щодо проведення земельно-технічної експертизи. Згідно наданого висновку судової земельно-технічної експертизи від 26 жовтня 2018 року, існує накладення земельних ділянок Львівської державної залізниці в межах Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області кадастровий номер 0722880700:05:000:0599 та Волинської обласної бази матеріально-технічного забезпечення на території Боратинської сільської ради Луцького району Волинської області кадастровий номер 0722880700:04:001:6119 відповідно до правовстановлюючих документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки. Площа накладення складає 5\~746 кв.м. (т.1 а.с.218-229). Відповідач під час судового розгляду не скористався своїм правом на подання клопотання про призначення земельно-технічної експертизи, а також не виготовив її на власне замовлення. Частиною пятою статті 106 ЦПК України визначено, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Як слідує зі змісту наданого позивачем висновку експерта, в ньому вказано, що він підготовлений для подання до суду, а також про те, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність, яка передбачена ст.384 КК України, а отже цей висновок приймається судом як належний та допустимий доказ (т.1 а.с.219). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Як зазначено у частині другій статті 377 ЦК України (в редакції чинній на момент набуття позивачем права власності на спірний прирельсовий склад) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача\~переходить право\~користування тією\~частиною земельної\~ділянки,\~на якій\~вони розміщені,\~та частиною\~ділянки,\~яка необхідна\~для їх\~обслуговування. Оскільки позивач у встановленому порядку набула та зареєструвала своє право власності на спірний прирельсовий склад, вона в силу положень ч.2 ст.377 ЦК України автоматично набула право користування земельною ділянкою, яка знаходиться власне від складом, а також земельною ділянкою, яка необхідна для його обслуговування. Доводи відповідача про те, що позивач не оформила правовстановлюючих документів на земельну ділянку суд до уваги не бере, оскільки вказане не спростовує пряму вказівку ч.2 ст.377 ЦК України про перехід до власника нерухомого майна і права на користування земельної ділянкою під ним, яка відображає принцип невіддільності нерухомого майна від земельної ділянки на якій воно знаходиться. Як слідує з матеріалів справи, зокрема з висновку судового експерта, земельні ділянки, на яких знаходиться спірний прирельсовий склад, та земельна ділянка, яка надана відповідачу у постійне користування на підставі акту ЯЯ №033254 від 15 грудня 2005 року, накладаються, при цьому на значну площу 5\~746,00 кв.м. Вказане очевидно порушує права та законні інтереси позивача у справі, як належного землекористувача земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування придбаного нею прирельсового складу. Частиною першою статті 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Оскільки спірний [PERSON] акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №033254 від 15 грудня 2005 року виданий Державному територіально-галузевому обєднанню «Львівська залізниця» на підставі розпорядження Луцької районної державної адміністрації від 25 листопада 2005 року №284 порушує права та законні інтереси позивача, оскільки надана за ним земельна ділянка накладається на земельну ділянку, якою користується позивач як власник спірного прирельсового складу, вказане є безумовною підставою для визнання цього акту недійсним, тобто для задоволення позову. При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що спірний склад знаходиться за адресою у м. Луцьку, а земельна ділянка залізниці на території Боратинської сільської ради Луцького району, оскільки вказана розбіжність у адресі місцезнаходження не спростовує фізичне накладення земельних ділянок сторін. Стосовно усної заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає, що позивач дізнався про порушення своїх прав та законних інтересів лише 25 січня 2018 року коли отримав від ТОВ «Горизонт», яке здійснювало підготовку технічної документації на земельну ділянку інформації про те, що виготовити обмінні файли згідно технічної документації є неможливим у зв'язку з накладкою Львівської залізниці на територію ВАТ «Волиньагропоставка» (т.1 а.с.18). Відповідач не надав суду будь-яких доказів того, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав раніше. Таких обставин не знаходить і суд під час дослідження пояснень сторін та письмових матеріалів справи. У зв'язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений загальний строк позовної давності, який визначений у ст.257 ЦК України. У зв'язку із задоволенням позову, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору, який був сплачений під час звернення до суду (т.1 а.с.1). Стосовно витрат на проведення судової експертизи, суд зазначає, що частиною четвертою статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Під час звернення до суду позивач подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат у розмірі 704,80 грн. (т.1 а.с.4). Заявляючи позовні вимоги позивач повинен був передбачати, що вирішення такого роду спору можливе виключно за умови проведення відповідної земельно-технічної експертизи, оскільки суд немає спеціальних знань у цій галузі, тобто мав би передбачити ці витрати у попередньому розрахунку. Оскільки цього зроблено не було, а позивачем не надано доказів про розмір понесених витрат у зв'язку з проведенням експертизи, суд дійшов висновку, що в цій частині судові витрати до відшкодування не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: approved