Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

15.04.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Модем» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період з 2009 до 2012 року [PERSON] працював по сумісництві на посаді начальника 6-ї дільниці в ТзОВ «Модем» та звільнений на підставі наказу від 20.01.2012 року. Після звільнення [PERSON] неодноразово звертався з усною заявою про виплату заборгованості із заробітної плати. В липні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати. 11.12.2014 року Сихівським районним судом м. Львова ухвалено рішення про стягнення з ТзОВ «Модем» на користь [PERSON] заборгованості із заробітної плати в розмірі 9721 грн. 25 коп. Апеляційним судом 03.03.2015 року рішення суду залишено без змін. Оскільки заборгованість із заробітної плати не виплачена, [PERSON] просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 75363 грн. 65 коп., а також відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 06.05.2015 року розмір позовних вимог було зменшено з 75363 грн. 65 коп. середнього заробітку на 54593 грн. 89 коп. 29.05.2015 року розмір позовних вимог було зменшено з 54593 грн. 89 коп. середнього заробітку на 34046 грн. 07 коп. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити в повному обсязі. При цьому позивач та його представники посилалися на те, що при звільненні відповідач повинен був виплатити позивачу всі належні суми. Факт невиплати заробітної плати встановлено судовим рішенням. Відповідач продовжував затягувати з виплатою заборгованості та розрахунок мав місце лише 09.06.2015 року. Тому, на думку позивача та його представників, є всі підстави для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що всі належні позивачу кошти були йому виплачені своєчасно. Крім того, представник відповідача посилалася на відсутність вини товариства, а також зазначила, що сплив передбачений законом тримісячний строк звернення до суду. Заслухавши позивача та його представників, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений 20.01.2012 року. Всі належні до виплати суми при звільненні позивачу в порушення вимог ст. 116 КЗпП України виплачені не були, в результаті чого утворилася заборгованість. Вказані обставини встановлені рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 11.12.2014 року, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із заробітної плати в розмірі 9721 грн. 25 коп. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03.03.2015 року рішення Сихівського районного суду м. Львова залишено без змін. За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть учать ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, відповідачем при звільненні позивача було порушено вигоми ст. 116 КЗпП України щодо виплати належних позивачу сум, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили та не доказуються під час розгляду цього позову. Статтєю 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженного ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 цього Кодексу, тобто, покладення обов'язку по виплаті працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.\~\~Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення. Отже, позивач був звільнений 20.01.2012 року. Йому була нарахована заробітна плата та розрахункові кошти, загалом 9721 грн. 25 коп., однак в супереч вимогам ст. 116 КЗпП України не були виплачені, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Посилання представника відповідача на те, що товариство не має заборгованості перед позивачем, а рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11.12.2014 року було ухвалено всупереч обставинам справи, не заслуговують на увагу. Представник відповідача в обгрунтування заперечень проти позову посилався також на відсутність вини товариства, оскільки жодна посадова особа ТзОВ «Модем» не притягнута до відповідальності, жодній посадові особі не оголошено про підозру. Суд вважає таке посиланя безпідставним. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач звертався зі скаргою щодо невиплати йому заробітної плати до територіальної інспекції з питань праці у Львівській області. Інспекцією було проведено відповідну перевірку та за її результатами керівника товариства було притягнуто до адміністративної відповідальності, про що свідчить лист № 02-2398/05 від 28.05.2013 року. Крім того, під час розгляду позову про стягнення заборгованості із заробітної плати судом було встановлено, що підписи на бухгалтерських документах про виплату заробітної плати зроблені не позивачем, а іншою особою. Враховуючи, що бухгалтерські документи, а саме: видаткові касові ордери, відомості на отримання коштів та таке інше, належать відповідачу, а також те, що посадові особи відповідача несуть відповідальність за правильність ведення бухгалтерського обліку, суд приходить до висновку про наявність вини ТзОВ «Модем». Посилання представника відповідача на те, що сплив передбачений законом тримісячний строк звернення до суду, грунтується на неправильному розумінні норм матеріального та процесуального права. Статтєю 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В той же час, в ст. 117 КЗпП України зазначено, що на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку або по день ухвалення рішення. В рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В цьому рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що перебіг передбаченого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку розпочинається з дня фактичного розрахунку з позивачем. Фактичний розрахунок з позивачем мав місце лише 09.06.2015 року. Тому, перебіг строку звернення до суду розпочався 09.06.2015 року, а позивач звернувся до суду ще 15.04.2015 року. За таких обставин, на підстві ст. 117 КЗпП необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Середній заробіток обчислюється за положеннями п. 8\~\~Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, відповідно до якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Так, останніми календарними місяцями роботи позивача були листопад та грудень 2011 року. В листопаді 2011 року було 22 робочих дня, в грудні 2011 року також 22 робчих дня. За листопад 2011 року позивачу нараховано 819 грн. 40 коп., за грудень 2011 року 983 грн. 28 коп. Середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням складала 40 грн. 97 коп. (1802,68 грн. / 44 дня). З дня звільнення по день фактичного розрахунку минуло 840 робочих днів. Тому середній заробіток складає 34414 грн. 80 коп. (840 днів х 40,97 грн.) В той же час, позивачем зазначено розмір середнього заробітку до 29.05.2015 року в сумі 34046 грн. 07 коп. За вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Незважаючи на те, що розмір середнього заробітку за час затримки виявився більшим, ніж заявлено позивачем, суд не може вийти за рамки позовних вимог. Тому стягненню підлягає середній заробіток в тому розмірі, який заявлено позивачем в якості позовної вимоги. Вирішуючи вимогу щодо відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До осанніх відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу. Згідно ч. 2 ст. 84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про гранічний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністратвних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем надана квитанція до прибуткового касового ордеру №13 від 15.04.2015 року на оплату 5000 грн. послуг з надання правової допомоги, договір № 9 від 05.04.2015 року про надання правової допомоги і представлення інтересів в суді. Проте, сума по квитанції оплачена до участі представників в судовому засіданні і до вчинення ним процесуальних дій. З квитанції та договопу не можна визначити, які саме послуги надавалися та протягом якого часу, що унеможливлює розрахунок компенсації витрат на правову допомогу. За таких підстав суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial