Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-17 00:00:00

17.07.2013 року [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], проте остання позбавлена безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, оскільки в даному житловому приміщенні не проживає та зареєстрований відповідач по справі. Представники позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, підтвердили викладені у позові обставини, наполягали на розгляді справи на підставі заявленого позову та наданих письмових доказів. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явився, жодних клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляв /а.с.19,20, 41,42/. Заслухавши пояснення представників позивача, допитав свідка, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. В судовому засіданні встановлено на підставі належних і допустимих доказів встановлено, що позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], відповідач був вселений як член сім'ї власника житлового приміщення /а.с.11/. Згідно форми №3, виданої Комунальним підприємством «ЖЄО-112 Голосіївського району №983 від 05.07.2014 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.7/. Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], показання якої об'єктивно узгоджуються з фактичними обставинами справи, встановленими судом на підставі судового рішення від 18.05.2012 року і акту про відсутність проживання за місцем реєстрації від 11.08.2014 року, підтвердила факт відсутності відповідача [PERSON] понад один рік без поважних причин за адресою: [ADDRESS] /а.с.47,49/. Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном на свій розсуд, а відповідач [PERSON] відсутний без поважних причин понад один рік, за відсутності домовленості між ним і власником житла, що підтверджується відсутністю в матеріалах справи будь-яких доказів, то вимога позивача, з огляду на положення ст.405 ЦК України, про виселення з займаного ним житлового приміщення є правомірною і підлягає задоволенню. Позивач в позовній заяві, окрім виселення відповідача по справі, просить суд зняти [PERSON] з реєстраційного обліку, що відноситься до компетенції структурних підрозділів держаної міграційної служби України. Згідно ст.1 ЦПК України до завдань цивільного судочинства відносить справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Порядок реєстрації місця проживання фізичних осіб регламентується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Вимоги про зняття з реєстрації не можуть бути задоволенні, оскільки суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо прав та обов'язків установ чи/або організацій, які не приймали участь у справі. Окрім того, всупереч обов'язку визначеного ст.10,60 ЦПК України позивачем не наданого жодних доказів в підтвердження порушення вищевказаним органом її прав, а відтак заявлені вимоги є і передчасними. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати /а.с.1/. На підставі наведеного та

Outcome: partial