Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

15 серпня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання припиненим кредитного договору, який укладений сторонами 19 грудня 2007 року. В позові зазначила, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2015 року задоволений позов акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, а також судового збору. З моменту подання позову фінансової установи до суду і до повного виконання рішення суду, яке відбулося 11 червня 2019 року, позивач не користувалася кредитною карткою, не збільшувала основну суму заборгованості та інші складові грошового зобов`язання. У зв`язку з добровільним виконанням позивачем судового рішення державним виконавцем відділу державної виконавчої служби в цей же день, а саме: 11 червня 2019 року, винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Після виконання рішення позивач звернулась до банку з метою отримання довідки про відсутність заборгованості, але позичальник отримала інформацію про те, що розмір її заборгованості перед банком становить 737248 грн. 94 коп. У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки позивач в добровільному порядку виконала рішення суду, за яким банк стягнув з неї заборгованість за кредитним договором, її зобов`язання за кредитним договором виконані повністю. Виконання ж зобов`язання, проведене належним чином, припиняє означене зобов`язання. Таким чином є підстави для констатації припинення правовідносин сторін кредитного договору в зв`язку з належним виконанням зобов`язання за договором. У зв`язку з викладеним представник позивача просить про визнання кредитного договору від 19.12.2007 року без номеру, укладеного між публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та [PERSON] , припиненим. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.09.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення доказів, позову в справі не застосовувались. В судове засідання позивач, належним чином повідомлена про час та місце вирішення спору, не з`явилася. ЇЇ представник надав суду письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи без його участі, задоволення позову та згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце вирішення спору, до суду не з`явився, надавши відзив, який містить заперечення проти позову та прохання вирішувати спір у відсутність представника. Вказані обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили розгляд справи у відсутність її учасників, на підставі наявних в справі фактичних даних про права та взаємовідносини сторін. З відзиву відповідача випливає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке. Безпідставними є посилання позивача на повне виконання зобов`язань за кредитним договором, так як є хибним умовивід про те, що виконання рішення суду є тотожним виконанню зобов`язань, які прийняла на себе за договором позивач. Через невиконання згаданого позивачем рішення суду протягом чотирьох років після набрання ним законної сили банк на підставі прийнятих сторонами умов договору продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та штрафні санкції за несвоєчасне виконання зобов`язань, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2019 року у позивача існує заборгованість за договором, яку утворюють заборгованість за тілом кредиту в сумі 14307 грн. 43 коп., заборгованість за відсотками в сумі 950101 грн. 22 коп., заборгованість за комісією в сумі 964408 грн. 65 коп., заборгованість по штрафах в сумі 48470 грн. 43 коп. У зв`язку з викладеним підстав для констатації того, що зобов`язання виконане, немає, тому немає підстав для задоволення позову. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Поняття зобов`язання внормовано статтею 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст. ст. 11, 509 ЦК України зобов`язання виникає, зокрема, з договору, яким в силу ст. 626 ЦК України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір набирає чинності з моменту його укладення (ст. 631 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як слідує зі змісту ст. 638 ЦК України. Судом встановлено, що 19 грудня 2007 року сторони уклали кредитний договір без номеру, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 15 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладений договір складається з заяви позичальника, умов надання банківських послуг та правил користування кредитом (а.с.9, 12-17). Станом на 31.12.2014 року у позивача утворилась заборгованість за договором в розмірі 21 788 грн., яка обумовила звернення фінансової установи до суду з позовом про стягнення з позивача цієї заборгованості. Розгляд справи увінчався задоволенням позову та стягненням з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості у сумі 21788 грн. (а. с. 6-8). Законом встановлено, що час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком договору (ст. 631 ЦК України). З наведеного положення закону випливає, що договір припиняє свою дію, тобто припиняються правовідносини сторін, до яких застосовуються умови договору, з закінченням строку дії договору, так як домовленість про строк дії договору є прерогативою його учасників. Договір може бути припиненим до спливу строку його дії у випадках його розірвання за згодою сторін або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін за відсутності згоди іншої сторони у випадках, встановлених законом, у відповідності до ст. ст. 651, 652 ЦК України. Таким чином, договір припиняється шляхом: спливу встановленого сторонами строку його дії (1), шляхом дострокового розірвання за згодою сторін або на підставі рішення суду (2). Визнання договору припиненим на підставі рішення суду не передбачено законодавством. Припинення зобов`язання внормовано Главою 50 ЦК України. Зокрема, у відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Вимагаючи визнання договору припиненим, представник позивача посилається на те, що позивачем виконано рішення суду про стягнення з позичальника грошових коштів за договором кредитування. Зобов`язання припиняється виконанням, проте суду не надано доказів, що всі зобов`язання за договором є виконаними, що дало б підстави для визнання припиненими усіх зобов`язань за договором без номеру від 19.12.2007 року. При цьому закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України). Таким чином, законом не передбачено такого способу захисту цивільного права, як визнання договору припиненим. І хоча перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, встановлений статтею 16 ЦК України, не є вичерпним, а суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, проте Розділом П ЦК України, який внормовує загальні положення про договір, не встановлено такого способу захисту цивільного права, як визнання договору припиненим. Призначенням Цивільного процесуального кодексу України є, зокрема, встановлення порядку здійснення цивільного судочинства (ст. 1 ЦПК України). Як випливає із змісту ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, за змістом ч. 2 ст. 5 ЦПК України. Хоча, як зазначено, ані законом, ані договором не встановлено обраного позивачем способу захисту права, проте суд не вбачає підстав для застосування положень частини 2 ст. 5 ЦПК України, так як не вбачає ознак порушення права позивача, вважаючи, що доводи про виконання зобов`язань за договором належить вживати як знаряддя захисту права у випадку звернення фінансової установи до суду з вимогами про стягнення грошових коштів по зобов`язанням за договором між сторонами.

Outcome: dismissed