Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

15.08.2017 року позивач звернувся до суду із заявою, в якій просив суд як набувач права власності на реалізоване у порядку Закону України «Про виконавче провадження» майно визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: Харківська область, м. Первомайський, 1/2 мікрорайон[ADDRESS], та виселити відповідача з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову вказав, що він набув право власності на вищевказане майно після прилюдних торгів, які відбулися 16.05.2014 року при реалізації арештованого майна, оформлені протоколом №2114150, після чого був складений акт від 28.05.2014 року та приватний нотаріус [PERSON] 05.06.2014 року видала свідоцтво за реєстровим №1136 про придбання позивачем нерухомого майна спірної квартири. Реалізація вказаного майна відбулася в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Первомайським міськрайонним судом Харківської області про стягнення боргу по аліментам з [PERSON], який проживає за адресою спірної квартири. Відповідач своїм не бажанням виселитися утворює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, у звязку з чим позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житлом з відповідними правовими наслідками у вигляді зняття з реєстраційного обліку, а також з метою усунення позивачу перешкод у користуванні майном виселити відповідача із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, вважаючи, що обраний ними спосіб захисту прав позивача відповідає діючому законодавству. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на те, що на сьогоднішній час саме право позивача на спірну квартиру ними оспорюється, тому, враховуючи вимоги за даним позовом, які є похідними від позову про право власності, у задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині, в якій суд відкрив провадження 11.09.2017 року слід відмовити, виходячи з наступного. [PERSON] є власником квартири №64 у будинку №46 у 1/2 мікрорайоні у м. Первомайський Харківської області на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2014 року, виданим на підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торги, затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області 28.05.2014 року відповідно до вимог ст.62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до 05.10.2016 року) (а.с.7, 8). За адресою зазначеної квартири з 19.02.2002 року зареєстрований відповідач по справі, що зокрема підтверджується отриманою судом довідкою адресно-довідкового бюро при ГУ ДМС України в харківській області (а.с.22). Для предмета спора наявність сім`ї і, зокрема, дитини [INFO] у позивача жодного відношення не має, тому суд вказані обставини не встановлює та надані позивачем докази не досліджує. Судом встановлено, що не заперечувалося у судовому засіданні сторонами, що відповідач та позивач не є членами сім`ї, відповідач на час переходу права власності до позивача мешкав у спірній квартирі та був у ній зареєстрований. Мешкає [PERSON] у вказаній квартирі і до цього часу, у квартирі знаходяться виключно його речі, позивач у квартиру не заселявся. Таким чином, підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірної квартири відсутні, оскільки він мешкає та продовжує мешкати у спірній квартирі. Щодо вимог позивача щодо усунення перешкод йому як власнику у користуванні та розпорядженні спірної квартири шляхом примусового виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, суд зазначає, що порушень прав позивача у розпорядженні майном він відповідно до посилання на ст.150 ЖК УРСР та ст.391 ЦК України не вбачає, оскільки позивач може вільно розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд, здійснюючи будь-які цивільні правочини із вказаною нерухомістю, а право користування повинно бути захищено іншим способом, ніж той, що обрав позивач. Те, що відповідач зареєстрований та мешкає у спірній квартирі на правомочність позивача щодо володіння та розпорядження майном жодним чином не впливає. Вимога щодо користування майном не повязана із виселенням відповідача, оскільки перешкоди з боку відповідача у проживанні позивача вирішуються не шляхом виселення, а шляхом примусового вселення, якщо відповідач чинить перепони у такому праві позивача, однак така вимога до суду не заявлялася. Виселення відповідача без надання іншого приміщення можливо виключно на підставі ст.109 та ст.116 ЖК УРСР. В той же час визначені у вказаних статтях підстави для такого виселення відсутні у даній справі, оскільки житло не було забезпечено іпотекою (ст.109 ЖК УРСР), а відповідач не псує житло та не порушує громадський порядок (ст.116 ЖК УРСР), тобто відсутні єдині визначені діючим законодавством підстави для виселення без надання іншого житлового приміщення. Позивач набуваючи право власності на спірну квартиру про те, що відповідач в ній мешкає повинен був знати, тому виключно його бажання для виселення відповідача без передбачених чинним законодавством умов не достатньо, оскільки відсутні підстави самовільного зайняття відповідачем спірної квартири. Вирішення вказаного питання знаходиться у площині або перемовин сторін, або шляхом надання доказів на підтвердження відповідних обставин, які позивач суду не вказав. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Відсутність таких доказів є підставою для не встановлення відповідних фактів з відповідними правовими наслідками. Згідно з ч.1 та ч.3 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, а звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. На підставі ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивача на той факт, що відповідач не сплачює комунальні послуги, зокрема за тепло, до предмету спору відношення не мають, оскільки стосуються грошових відносин між користувачем та комунальними підприємствами щодо комунальних послуг та прав позивача не стосуються, оскільки нараховуються на ім`я відповідача, на якого до цього часу відкриті усі особові рахунки на спірну квартиру, про що було заявлено сторонами під час судового засідання та ними не оспорювалося. Також не має відношення до справи посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 16.11.2016 року за №6-709цс16, оскільки предмет спору у вказаній справі не є ідентичним правовідносинам, що склалися в даній справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. На підставі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed