Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

17.09.2020 року представник позивача, адвокат Малиневський Павло Петрович, подав до суду вказаний позов мотивуючи тим, що 07.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис №109 та 09.01.2020 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі №357/12883/19, яке набрало законної сили 11.02.2020 року, шлюб між ними було розірвано. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню дочку - [PERSON] , [INFO] . Під час проживання у шлюбі сторони вирішили придбати квартиру [ADDRESS] . Але, оскільки позивач не міг надати довідку про офіційний розмір своїх доходів, кредит для придбання квартири вирішено було оформити на ім`я [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] та яка після виплати кредиту мала оформити квартиру у власність подружжя. На виконання цих домовленостей, 25.07.2008 року [PERSON] уклала від свого імені договір купівлі-продажу зазначеної квартири, підписала з ВАТ «Ерсте Банк» кредитний договір №014/11707/2/20577 та договір іпотеки №014/11707/2/20577.\~ На час укладення договору купівлі-продажу фактична вартість квартири становила 42 тис. доларів США. Згідно умов кредитного договору банк видав суму в розмірі 36 тис. доларів США, зі строком погашення до 24.07.2020 року, під 12,5% річних. Предметом іпотеки виступила придбана в інтересах подружжя квартира. Різницю коштів на придбання квартири у розмірі 6 тис. доларів США та інших витрат пов`язаних з оформленням угод надали батьки подружжя.\~ Зокрема, батьками позивача було надано близько 33,5 тис. грн., що за курсом 4,65 становило 7,2 тис. доларів США. Крім того, батько позивача, [PERSON] , поручився перед банком за виконання [PERSON] умов кредитного договору, про що з банком і [PERSON] було підписано відповідний договір поруки №014/11707/2/20577/1. Що стосується кредиту, то кошти на його погашення [PERSON] надавав позивач. Коли грошей на погашення кредиту у доларах стало не вистачати, двоюрідний брат позивача [PERSON] погодився допомоги подружжю достроково погасити існуючий кредит та 24.11.2014 року надав безпроцентну позику на суму 15 тис. доларів США. Ці кошти також були передані [PERSON] , яка того ж дня в присутності позивача внесла їх в касу банку за адресою: м. Київ, пр-т. Голосіївський, 15. За наслідками дострокового погашення банк видав довідку про виконання боржником кредитних зобов`язань. Позивач вважає, що між подружжям і [PERSON] склалися договірні відносини комісії. Однак, не дивлячись на це, [PERSON] квартиру у власність подружжя не передала, таємно від позивача 08.07.2016 року оформила договір дарування усієї квартири лише на свою доньку [PERSON] . Згоди на вчинення таких дій позивач не надавав. Позивач вважає, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження нею відбулося без його згоди, а тому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 08.07.2016 року [PERSON] на користь [PERSON] , що був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Іванчишиною Л.Г., в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом ухвалення додаткового рішення після розгляду справи по суті (документальне підтвердження судових витрат позивача буде надано суду не пізніше п`яти днів після розгляду справи по суті). 15.10.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 02.12.2020 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не визнає та заперечує проти позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Дійсно з 07.09.2007 року до січня 2020 року вона перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину. Разом з тим, вона не визнає тих обставин, що між нею та позивачем з однієї сторони та її мамою [PERSON] з іншої сторони, в будь-якій формі укладався договір комісії, і жодних коштів на придбання квартири вона [PERSON] не передавала. Позивачем на надано і в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження укладання між сторонами договору комісії, ні в письмовій ні в усній формі. Наявна в матеріалах справи копія розписки від 24.11.2014 року та «Ведомость возврата долга 15000 доларов США строком па 5 лет [PERSON] », не є такими доказами у розумінні ст. 77, 79 ЦПК України. Застереження у розписці про те, що позичену суму позивач зобов`язується витратити лише на погашення іпотечного кредиту взятого для придбання квартири за адресою [ADDRESS] не свідчить про існування договору комісії, тому що не містить його ознак та вчинено вже після укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Що стосується доводів щодо того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження нею відбулося без згоди позивача, а тому договір дарування має бути визнаний недійсним, то такі доводи безпідставні і позивач не надав жодних належних та достатніх доказів недійсності укладеного між нею та відповідач [PERSON] договору дарування від 08.07.2016 року, як і доказів того, що спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] . Ще задовго до одруження з позивачем, її батьки збирали кошти для того, щоб придбати своїй донці житло. Після одруження молоде подружжя хотіло проживати окремо в м. Біла Церква, в зв`язку з чим вона просила батьків придбати їй квартиру саме там. Вже у червні 2008 року батьки знайшли потрібну квартиру [ADDRESS] вартістю 42 000,00 доларів США, однак коштів для оплати її повної вартості її батькам не вистачало. Тому, вони вирішили взяти кредит для придбання вказаної квартири, в зв`язку з чим, 25.07.2008 року відповідач [PERSON] уклала з ВАТ «Ерсте Банк» кредитний договір №014/117077/2/20577, за умовами якого отримала від банку кошти в сумі 36000.00 доларів США на купівлю квартири [ADDRESS] ., яку того ж дня придбала па підставі договору купівлі-продажу квартири. Після чого вона [PERSON] разом з позивачем почали проживати у вказаній квартирі. В подальшому, після того, як в листопаді 2014 року її батьки за рахунок заощаджених коштів, в зв`язку з тим, що курс долара США почав зростати, достроково погасили кредит, відповідач [PERSON] на підставі оскаржуваного договору дарування квартири подарувала їй спірну квартиру. Що стосується доводів позивача про те, що останній за рахунок зароблених та позичених коштів погашав кредит, то матеріали справи не містять жодних належних достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували дані обставини. При цьому, позивач не повідомляв її про укладення між ним та [PERSON] будь-яких договорів позики, своєї згоди позивачу на отримання позики ні в сумі 15000.00 доларів США, ні в будь-якій іншій сумі вона не надавала, і кошти, якщо такі існували, не витрачались позивачем в інтересах їхньої сім`ї. Тому, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. У зв`язку з розглядом даної справи вона очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката орієнтовно в розмірі 12 000,00 грн. та підлягають розподілу за правилами ст. 141 ЦПК України. 21.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 19.02.2021 року відповідач [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позов не визнає та заперечує проти позову у зв`язку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Статтею 1011 ЦК України визначено, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Тобто, схема відносин за договором комісії на купівлю товару виглядає наступним чином: спочатку комітент передає комісіонеру кошти на придбання товару, а потім комісіонер за кошти, які надав йому комітент, купує товар у третьої особи для комітента. Разом з тим, відповідно до умов Кредитного договору №014/117077/2/20577 від 25.07.2008, укладеного між нею та ВАТ «Ерсте Банк» кошти в сумі 36000.00 доларів США на купівлю спірної квартири, вона отримала від банку. Позивачем на надано жодних доказів на підтвердження укладання між ним та [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON] з іншої сторони, договору комісії, ні в письмовій, ні в усній формі. Наявна в матеріалах справи копія розписки від 24.11.2014 року та « [PERSON] возврата долга 15000 доларов США сроком на 5 лет [PERSON] », не є такими доказами в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України. Застереження у розписці про те, що позичену суму позивач зобов`язується витратити лише па погашення іпотечного кредиту взятого для придбання квартири за адресою [ADDRESS] , не свідчить про існування договору комісії, тому що не містить його ознак та вчинено вже після укладення договору купівлі-продажу спірного майна. Що стосується того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, розпорядження нею відбулося без згоди позивача, а тому договір дарування має бути визнаний недійсним, то такі доводи безпідставні і позивач не надав жодних належних та достатніх доказів недійсності укладеного між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору дарування від 08.07.2016 року, як і доказів того, що спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] .. Відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов`язків у зв`язку із даруванням спірної квартири не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із цим позовом. Звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач) є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки цивільні права, свободи чи інтереси цієї особи не порушено. Разом з тим, вона стверджує, що ні батьки позивача, ні сам позивач, ні відповідач [PERSON] не передавали, і вона не отримувала від вказаних осіб кошти на придбання спірної квартири і договір комісії з позивачем та відповідачем [PERSON] ні в письмовій, ні в усний формі не укладала. Спірну квартиру вона придбала для того, щоб в майбутньому забезпечити житлом свою доньку [PERSON] , а кредит вирішила взяти в зв`язку тим, що коштів, які вона тривалий час збирала зі своїм чоловіком [PERSON] на житло своєї доньки, не вистачало. Отримані у банку кошти вона повертала разом з чоловіком, а в листопаді 2014 року, оскільки курс долара США відносно гривні почав зростати, вони з чоловіком вирішили достроково погасити кредит за рахунок заощаджених раніше коштів, а тому внесла в касу банку залишок кредиту. Після чого, вона подарувала спірну квартиру своїй дочці уклавши з нею договір дарування від 08.07.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріальної о округу Іванчишиною Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1803. Тому, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити. У зв`язку з розглядом даної справи вона очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката орієнтовно в розмірі 12 000 грн. та підлягають розподілу за правилами ст. 141 ЦПКУкраїни. Позивач - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник позивача, адвокат Малиневський Павло Петрович, у судовому засіданні зазначив, що у судових засіданнях відповідачі зазначали, що документи щодо придбання квартири та отримання кредиту не містять посилання про те, що відповідач [PERSON] діяла саме як комісіонер, однак, діюче законодавство не вимагає, щоб комісіонер зазначав, що він діє за дорученням комітента на підставі договору комісії, оскільки згідно ст. 1011 ЦК України, комісіонер, на відміну від повіреного за договором доручення, діє від власного імені. Відповідачі також ставили під сумнів розписку датовану 24.11.2014 року про отримання позивачем від [PERSON] позики у розмірі 15 тис. доларів США з посиланням на те, що таке поняття як РНОКПП було введено в дію набагато пізніше ніж складання самого документа. Але, поняття РНОКПП було запроваджене Податковим кодексом України, що набрав чинності 01.01.2011 року. Щодо місця проживання дружини позивача, зазначає, що [PERSON] могла бути зареєстрована у спірній квартирі не лише на підставі договору дарування, а на будь-якій іншій правовій підставі, у тому числі на підставі згоди її матері [PERSON] .. При реєстрації місця проживання неповнолітньої дитини за адресою реєстрації місця проживання одного з батьків,\~ зазначені документи або згода взагалі не вимагаються. Оплата комунальних послуг також не може свідчити про обізнаність позивача щодо укладення договору дарування, так як рахунки не містять посилання на правову підставу реєстрації особи у певному приміщенні, офіційними документами, які підтверджують перехід права власності, вони не є. Щодо дати, яка зазначена у розписці позивача, то виходячи з принципу свободи договору, закріпленого в ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. Передача коштів до підписання угоди є звичайною практикою. Розписка містить інформацію про дату її складання та підписання, однак відомостей про точну дату передачі коштів (до або під час складання документа) не містить. Під час допиту позивача в якості свідка 21.01.2021 року, останній дослівно зазначив, що: «Це був чотирнадцятий рік, по моєму листопад місяць ... я це не пам`ятаю». Інформацію про те, що кошти були передані саме в день складання розписки озвучив представник відповідачів, надавши тим самим власні свідчення під час допиту. Тому, вважає, що факт отримання позивачем позики надані відповідачами заперечення не спростовують. Також, позивач не заперечує, що кошти на погашення кредиту вносилися відповідачем [PERSON] , однак не погоджується з тим, що всі ці кошти належали їй та її чоловіку. Це є однією з головних особливостей даної справи. В судовому засіданні від 10.03.2021 року відповідач [PERSON] повідомила, що підтвердити наявність заощаджень на придбання квартири у розмірі 20 тис. доларів США не може. Офіційних підтверджень про джерела та розміри одержаних коштів, які направлялися на погашення кредиту, не надавала. У матеріалах справи наявний договір поруки №014/14707/2/20577/1 від 25.07.2008 року з якого вбачається, що батько позивача [PERSON] поручився перед банком за [PERSON] , яка є матір`ю дружини позивача, по кредитному договору №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року, який було використано на придбання квартири. Надаючи свою згоду виступити у якості поручителя він виходив з того, що дана квартира купується саме в інтересах сім`ї його сина (позивача). Доказів зворотного у конкретному випадку відповідачі не надали. Тому, твердження відповідачів з цього приводу є голослівними. Як правило, порука оформлюється тоді, коли банк бачить, що фінансового або майнового ресурсу позичальника для обслуговування кредиту недостатньо. В якості забезпечення кредиту сторона відповідачів могла, наприклад, покласти на банківський депозит 20 тис.доларів, надати в іпотеку свій житловий будинок в [ADDRESS] ), свою земельну ділянку (3,4263 га), доходи від здачі в оренду земельної ділянки, врешті-решт звернутися за оформленням поруки до своїх односельчан, але чомусь цього не зробили. З даним питанням звернулися саме до сторони позивача. І правда полягає у тому, що самостійно нести витрати і ризики щодо квартири вони не планували. Показовим також є те, що відповідач [PERSON] пам`ятає всі суми, однак назвати загальну суму коштів, яка була виплачена нею під час дії кредитного договору не змогла. Крім того, у відзиві на позовну заяву колишня дружна позивача [PERSON] \~ зазначила, що після одруження вони з позивачем хотіли проживати окремо в м. Біла Церква, тому вона просила маму придбати квартиру саме там. Та, правдивість даного твердження відповідачі підтвердили під час судового засідання 10.03.2021 року, тим самим визнали факт звернення дружини позивача до [PERSON] , підтвердили, що квартира мала бути саме куплена, а також, що на момент звернення і придбання квартири розлучена з позивачем не була. Тому, все вищевикладене у своїй сукупності свідчить про те, що квартира [ADDRESS] , купувалася саме в інтересах сім`ї позивача, у зв`язку з чим, позов просив задовольнити. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та підтримала викладені у відзиві обставини у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та підтримала викладені у відзиві обставини у повному обсязі. Представник відповідачів, адвокат Кардаш Максим Олексійович, у судовому засіданні зазначив, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2008 року укладеного між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] і [PERSON] (Продавці), посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А., відповідач [PERSON] придбала за ціною 218 250,00 грн. квартиру під [ADDRESS] . Зазначений договір купівлі-продажу квартири не містить будь-яких вказівок про те, що він укладався покупцем на підставі договору комісії. Вказаний договір є чинним, не визнаний судом недійсним чи удаваним. При цьому, предметом вказаного договору купівлі-продажу квартири, є нерухоме майно, вартість якого значно перевищує розмір, встановлений п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, відтак договір комісії, предметом якого є таке нерухоме майно, мав би бути укладений в письмовій формі. Однак, будь-яких письмових доказів, які б свідчили про факт укладення між сторонами договору комісії матеріали справи не містять. По-друге, виходячи зі змісту ст. 1011 ЦК України, схема відносин за договором комісії на купівлю товару виглядає наступним чином: спочатку комітент передає комісіонеру кошти на придбання товару, а потім комісіонер за кошти, які надав йому комітент, купує товар у третьої особи для комітента. Разом з тим, відповідно до умов Кредитного договору №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року, укладеного між ВАТ «Ерсте Банк» та відповідачем [PERSON] , кошти в сумі 36000,00 доларів США на купівлю спірної квартири, остання отримала від банку, а не від позивача. Жодних належних та допустимих доказів того, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих відповідачем [PERSON] від позивача, матеріали справи не містять. Також, наявна в матеріалах справи копія розписки від 24.11.2014 року та «Ведомость возврата долга 15000 доларов США сроком на 5 лет Криницким Сергеем», не є такими доказами в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України, а застереження у розписці про те, що позичену суму позивач зобов`язується витратити лише на погашення іпотечного кредиту, взятого для придбання квартири [ADDRESS] , не свідчить про існування договору комісії, оскільки не містить його ознак. Крім того, відповідно до розписки, позивач лише 24.11.2014 року, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу спірного майна та після внесення відповідачем [PERSON] 20.11.2014 року залишку заборгованості по кредиту, нібито отримав позику від [PERSON] . Щодо підстав для визнання недійсним договору дарування від 08.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишииою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1803, то позивачем не надано і матеріали справи не містять належних та достатніх доказів недійсності укладеного договору дарування спірної квартири від 08.07.2016 року, як і доказів того, що розпорядження нею мало б відбуватися за згодою позивача. Щодо підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , то підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Однак, позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що спірна квартира набувалася подружжям [PERSON] за час шлюбу та за рахунок спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя. Крім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] , якою він надає згоду на укладення його дружиною [PERSON] договору іпотеки спірної квартири. З п. 5 договору дарування квартири від 08.07.2016 року вбачається, що [PERSON] дав згоду на безоплатну передачу у власність, придбаної за час зареєстрованого шлюбу, спірної квартири. Тому, враховуючи, що позивачем не надано суду письмових доказів, які б свідчили про факт укладення між сторонами усного договору комісії, зважаючи на те, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти та кошти відповідача [PERSON] , то заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи вимоги ст. 42, 133, 141 ЦПК України, повідомив, що в зв`язку з розглядом даної справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] понесли витрати на професійну правничу допомогу. Докази понесених відповідачами витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення у даній справі. Третя особа приватний нотаріус Іванчишина Лариса Григорівна в судове засідання не з`явилася, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 16.02.2021 року подав до суду письмові пояснення щодо позову, в яких зазначив, що заперечує проти позову, вважає його безпідставним і необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Жодних домовленостей між [PERSON] та позивачем про придбання квартири в іпотеку чи про погашенням ним кредиту не існувало, ні батьки позивача, ні сам позивач, не передавали, а його дружина [PERSON] не отримувала від вказаних осіб кошти на придбання спірної квартири та договір комісії з позивачем також не укладала. Що стосується доводів про те, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і розпорядження нею відбулося без згоди позивача, то такі доводи безпідставні, оскільки спірна квартира була набута ним та [PERSON] в період шлюбу та належала саме їм на праві спільної сумісної власності подружжя. Вказану квартиру вони вирішили придбали для того, щоб забезпечити житлом доньку [PERSON] і це було їхнім спільним з дружиною рішенням. Вже в червні 2008 року вони знайшли потрібну квартиру [ADDRESS] , яка коштувала 42000,00 доларів США. Однак, оскільки заощаджень, які складали близько 20000,00 доларів США, їм не вистачало для того щоб сплатити повну вартість квартири, він з дружиною вирішили взяти кредит для її придбання. Тому, 25.07.2008 року [PERSON] уклала з ВАТ «Ерсте Банк» кредитний договір за умовами якого, отримала від банку кошти в сумі 36000,00 доларів США на купівлю спірної квартири, яку того ж дня придбала на підставі договору купівлі-продажу квартири. Різницю між вартістю квартири та отриманим кредитом, а саме кошти в сумі 6000,00 доларів США, його дружина [PERSON] передала продавцю квартири готівкою ще до підписання договору купівлі-продажу, з яких 1000,00 доларів США були завдатком за неї. Після чого донька разом з позивачем почали проживати у вказаній квартирі. Отримані в кредит кошти вони повертали разом з дружиною з отримуваних нами доходів, а в листопаді 2014 року в зв`язку з тим, що курс долара США відносно гривні почав зростали, вони вирішили достроково погасити кредит за рахунок залишку заощаджених нами коштів, і вже 20.11.2014 року його дружина повністю погасила кредит, внісши у касу банку залишок кредиту в розмірі 16991,05 доларів США. В зв`язку з повним виконанням зобов`язань за кредитним договором, 21.11.2014 року ПАТ «Фідобанк» видав [PERSON] лист № 19-3-11/6509-ЦРД, адресований реєстраційній службі Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, з проханням зняти заборону на відчуження спірної квартири. Тому, просив\~ розгляд даної справи провести без його участі та відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників справи, покази свідка (позивача) [PERSON] , покази свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 07.09.2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, 09.01.2020 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/12883/19 (рішення набрало законної сили 11.02.2020 року), шлюб між ними було розірвано, від даного шлюбу сторони\~ мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджуються матеріалами справи (а.с. 7-11), інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень та визнаються сторонами. 25.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено кредитний договір з фізичною особою №014/11707/2/20577 (а.с. 116-117), відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит в сумі 36 тис. доларів США, зі строком користування кредитними коштами до 24.07.2020 рокузі сплатою 12,5% річних. Згідно п. 2.1 даного договору кредитні кошти призначені для придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, 25.07.2008 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) було укладено договір купівлі продажу квартири (а.с. 118), посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А., зареєстрований в реєстрі за № 3730. Згідно даного договору продавці зобов`язуються передати (продати) майно вказане в п. 1.2 цього договору (квартира під [ADDRESS] , загальною площею 34,9 кв. м.), у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти (купити) майно. Продаж квартири вчиняється за 218 250,00 грн., які отримані продавцями від покупця в цей же день після нотаріального оформлення договору. 25.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк» було укладено договір іпотеки №014/11707/2/20577 (а.с. 16-21, 113-115), відповідно до умов якого цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Згідно п. 1.2. Договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири серія ВКР №372929, зареєстрованого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. в реєстрі за №3730, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 3042753 дата видачі 25.07.2008 року. Згідно п. 1.3-1.6 Договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки\~ визначається сторонами в сумі 218 250 грн.. На строк дії цього Договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавця.Заставна не оформлюється.Обтяження предмета іпотеки іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленомузаконом. Сторонам роз`яснено ст. 4 Закону України «Про іпотеку» щодо державної реєстрації обтяженнянерухомого майна іпотекою. Встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу від 01.03.1986 року (а.с. 127, 152) та є батьками [PERSON] , що визнається сторонами. В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON] , згідно з якою він надає згоду на укладення його дружиною [PERSON] \~ договору іпотеки №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року на придбану ними під час шлюбу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 128). Крім того, 25.07.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» (кредитор), [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель), укладено договір поруки №014/11707/2/20577/1 (а.с. 22-24), відповідно до якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань, що випливають з укладеного між кредитором та позичальником кредитного договору №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року, в тому числі, але не виключно зобов`язань щодо повернення у встановлений кредитним договором строк суми кредиту, сплати процентів та ін. Також встановлено, що поручитель (батько позивача) [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.11.2020 року (а.с. 94). Встановлено, що 08.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири (а.с. 35-38), посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Ларисою Григорівною, зареєстрований в реєстрі за №1803, відповідно до якого дарувальник передає, а обдаровувана безоплатно приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Квартира загальною площею 34,9 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Згідно п. 2 Договору дарування квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Губенко Т.А. 25.07.2008 року за реєстровим № 3730 і зареєстрованого у КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації 30.07.2008 року. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну\~ або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст. 1012 ЦК України договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії. Комітент може бути зобов`язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами. Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну. Позивач у позовній заяві зазначає, що згідно вищезазначених обставин між подружжям [PERSON] і [PERSON] склалися саме договірні відносини комісії, а спірна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак, не дивлячись на це, відповідач [PERSON] квартиру у власність подружжя не передала, таємно від нього розпорядилася нею без його згоди. Однак, суд критично оцінює зазначені твердження позивача, оскільки відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2008 року укладеного між [PERSON] (Покупець) та [PERSON] і [PERSON] (Продавці), посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ГубенкоТ.А., відповідач [PERSON] придбала квартиру під [ADDRESS] , за ціною 218 250,00 грн. Тобто, предметом договору купівлі-продажу квартири, є нерухоме майно, вартість якого значно перевищує розмір, встановлений п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, тому, договір комісії, предметом якого є таке нерухоме майно, повинен бути укладений у письмовій формі. Також, Договір купівлі-продажу квартири від 25.07.2008 року не містить будь-яких вказівок про те, що він укладений з покупцем на підставі договору комісії, вказаний договір є чинним, не визнаний судом недійсним чи удаваним та позивач належних та достатніх доказів, які б свідчили про факт укладення між сторонами договору комісії до суду не подав. Як було зазначено вище, кошти на купівлю квартири відповідач [PERSON] отримала від ПАТ «Ерсте банк» згідно кредитного договору та в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки. І договір іпотеки, і договір купівлі-продажу квартири були укладені відповідачем [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який надавав нотаріально засвідчену згоду на вчинення договору. Крім того, 20.11.2014 року [PERSON] у повному обсязі погасила кредит, сплативши в касу банку ПАТ «Фідобанк» (ПАТ «Ерсте банк» 30.10.2013 року було перейменовано на ПАТ «Фідобанк») залишок по кредиту у розмірі 16991,05 доларів США, що еквівалентно 258265,83 грн., що підтверджується копією меморіального ордера №2451 від 20.11.2014 року (а.с.193, 207). 21.11.2014 року, у зв`язку з повним виконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року, ПАТ «Фідобанк» направив реєстраційній службі Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області листа №19-3-11/6509-ЦРД, з проханням зняти заборону на відчуження спірної квартири (а.с. 192). Також, в матеріалах справи міститься довідка про виконання кредитних зобов`язань №11СК19-3-11/6331ЦРД від 24.11.2014 року (а.с. 27), видана [PERSON] , в тому, що вона виконала всі зобов`язання перед ПАТ «Фідобанк», що є повним правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Ерсте банк», згідно кредитного договору №014/11707/2/20577 від 25.07.2008 року на суму 36 000 дол. США. Станом на 24.11.2014 року кредит, відсотки та інші платежі за кредитом сплачено у повному обсязі. Позивач [PERSON] також зазначає, що різницю коштів на придбання квартири у розмірі 6 тис. доларів США та інших витрат пов`язаних з оформленням угод надали батьки позивача та відповідача [PERSON] , зокрема, батьками позивача було надано близько 33,5 тис. грн., що становило 7,2 тис. доларів США. Кошти на погашення кредиту [PERSON] надавав він особисто, але коли грошей на погашення кредиту у доларах стало не вистачати, тому його двоюрідний брат [PERSON] погодився допомоги подружжю достроково погасити існуючий кредит та 24.11.2014 року надав безпроцентну позику на суму 15 тис. доларів США. Ці кошти також були передані [PERSON] , яка того ж дня в його присутності внесла їх в касу банку. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження позивача, оскільки як вбачається з довідок про доходи [PERSON] (а.с. 31, 39, 40), останній з 01.09.2008 року по 31.08.2015 року працював в ТОВ «Асканія-Пак» на посаді інженера-енергетика та отримував в середньомузаробітну плату в розмірі 1350,00 грн., з 01.06.2017 року по 29.05.2018 року працював в ТОВ «С.Т.М.- Україна» на посаді енергетика та отримував в середньомузаробітну плату в розмірі 3940,00 грн., з 10.05.2017 року по 28.05.2018 року працював в ТОВ «Термо-пак» на посаді енергетика та отримував в середньому заробітну плату в розмірі 8000,00 грн. Як вбачається з копії розписки від 24.11.2014 року та копії «Ведомость возврата долга 15000 долларов США строком на 5 лет [PERSON] » (а.с. 25, 26), [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 15 000 доларів США, які зобов`язується повернути останньому до 31.12.2020 року без відсотків. Також, в ній міститься застереження про те, що позичену суму позивач зобов`язується витратити лише на погашення іпотечного кредиту, взятого для придбання квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] пояснила, що позивач не повідомляв її про укладення між ним та [PERSON] будь-яких договорів позики, своєї згоди позивачу на отримання позики ні в сумі 15000,00 доларів США, ні в будь-якій іншій сумі вона не надавала, і кошти, якщо такі існували, не витрачались позивачем в інтересах їхньої сім`ї. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що отримані в банку кошти повертала разом з чоловіком, а в листопаді 2014 року, оскільки курс долара США відносно гривні почав зростали, за рахунок заощаджених раніше коштів достроково погасила кредит, після чого подарувала спірну квартиру своїй дочці. Стверджує, що ні батьки позивача, ні сам позивач, ні відповідач [PERSON] не передавали, і вона не отримувала від вказаних осіб кошти на придбання спірної квартири і договір комісії з позивачем та відповідачем [PERSON] ні в письмовій, ні в усний формі не укладала. Отже, розписка про отримання від [PERSON] позики в розмірі 15000 доларів США написана позивачем власноручно лише 24.11.2014 року, тобто вже після укладення договору купівлі-продажу спірного майна та після внесення відповідачем [PERSON] 20.11.2014 року залишку заборгованості по кредиту. Свідок (позивач) [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що пошуком квартири займалися дві сімї, а саме їх із відповідачем батьки, договір було оформлено на матір відповідача [PERSON] , тому що в нього не вистачало для цього коштів. А оскільки теща працювала бухгалтером, то змогла взяти документи, які вимагав банк. Тому, вирішили, що вона візьме кредит, а зобов`язання підуть на нього, так як дружина тоді не працювала. З [PERSON] в усній формі домовились, що після виплати кредиту, квартира буде оформлена на нього з дружиною. Перший внесок по кредиту внесуть батьки, як подарунок молодій сім`ї, порівну батьками. Його і її батьки по 22000 грн. У зв`язку з великою сумою кредиту, на вимогу банку, його батько поручився за зобов`язання [PERSON] . Кошти на подальше погашення кредиту, виплачував він, оскільки дружина не працювала. Він давав гроші і дружині і тещі для погашення кредиту, через те, він оформив кредит на тещу, оскільки довіряв їй, називав «мамою». У 2008 році було два кредити, його грошей стало не вистачати і брат погодився дати йому гроші на погашення кредиту - 15000 доларів США під розписку в м. Київ, в присутності своєї дружини, після чого він поїхав у банк з тещею, щоб вона погасила кредит. Під час оформлення всіх паперів, вони разом були у банку. Тобто, в один день, 24.11.2014 року він отримавши гроші від брата, дочекався тещі та разом пішли до банку. Біля каси банку він з рук в руки передав їй кошти. Позика перед братом погашена. Дружина знала про неї, оскільки вони це обговорювали. Після погашення кредиту, квартира мала бути переписана на нього з дружиною. Між ним та [PERSON] був укладений усний договір комісії. По домовленості 25.11.2014 року теща мала б переписати на них квартиру, але цього не зробила, так як не вистачало коштів на оформлення. Він намагався вирішити це питання паротягом 2-х років, але так і не вдалося це зробити. Більшість домовленостей з дружиною була в усній формі. Так, щомісячний розмір кредиту складав: 250 доларів США плюс відсотки, перші місяці було по 600 доларів США, далі зменшувалася, складала 500 доларів США. Його заробітна плата складалася з двох частин: офіційна (згідно довідок про доходи) та бонусна сума (не офіційна, на руки готівкою) приблизно 650 доларів США. Тому, цих коштів вистачало на погашення кредитних коштів, але факт передачі дружині та тещі коштів на погашення кредиту він не фіксував. Свідок [PERSON] (двоюрідний брат позивача) у судовому засіданні зазначив, що квартиру придбали його брат з дружиною, зробили ремонт і там жили. У 2014 році стало відомо, що у брата є складнощі щодо сплати кредиту, він запропонував допомогти, так як в нього були вільні кошти. Брат приїхав до нього, склали розписку, він дав йому кошти. Дружина позивача так він вважає, знала про цю позику, так як вона зазначила про необхідність їх повернення. Позика надавалася для погашення кредиту та була повернута в січні 2021 року. Їхні сім`ї тісно спілкуються, тому йому було відомо про купівлю квартири, про кредит у валюті, тітка казала про проблеми в погашенні кредиту. Зі слів позивача відомо, що кредит брався на [PERSON] тещу позивача. В розписці зазначені вірні відомості, писали її в нього на квартирі, де він передав йому гроші 15000 доларів США, була присутня його дружина при цьому. Через деякий час [PERSON] повідомив, що кредит погашено. Однак, суд критично оцінює зазначені покази свідків, оскільки вони жодним чином не підтверджують факт укладення між сторонами договору комісії, на який посилається позивач та не підтверджують те, що позичені кошти витратились саме на погашення іпотечного кредиту, взятого для придбання квартири [ADDRESS] та не узгоджуються з вказаними вище письмовими доказами. Так, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України передбачено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі №642/3198/19. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди (ч. 2 ст. 717 ЦК України). Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери,а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Судом встановлено, що 08.07.2016 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) укладений договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник передала безоплатно у власність квартиру [ADDRESS] . Договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Іванчишиною Л.Г., зареєстрований у реєстрі за №1803. У вказаному договорі дарувальник - [PERSON] підтвердила, що дарування здійснено добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, усвідомлювала значення своїх дій. Крім того, сторони договору стверджували, що укладення договору відповідає їх інтересах, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, не перебувають під впливом помилки, обману, насилля, загрози, умови договору їм зрозумілі, договір не носить характеру мнимої чи удаваної угоди і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Крім того, в п. 5 договору дарування квартири від 08.07.2016 року вбачається, що [PERSON] , чоловік дарувальника [PERSON] , дав свою згоду на безоплатну передачу у власність, придбаної за час зареєстрованого їхнього шлюбу, спірної квартири. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». У розумінні приписів ст. 203, 215 ЦК України оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи також може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. У відповідності до пункту 26 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. В даному випадку,\~ сторонами спірного правочину є [PERSON] та колишня дружина позивача [PERSON] . Отже, належним заявником у цивільному процесі є особа, якій належить право вимоги у спірних правовідносинах. Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зобов`язаний довести, яким чином укладення оспорюваного договору зачіпає його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст. 81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Так, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16.10.2020 року у справі №910/12787/17. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи , а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не довів належними і допустимими доказами порушення його прав, свобод та інтересів, укладенням договору купівлі-продажу квартири від 25.07.2008 року та договору дарування квартири від 08.07.2016 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Так, відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Разом з тим, відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже, виходячи з аналізу зазначених положень Сімейного Кодексу, [PERSON] отримала дарунок, тобто набула у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування квартири. Сторонами у договорі дарування виступають дарувальник та обдаровуваний. Та, крім волевиявлення дарувальника, для здійснення договору дарування необхідна також згода обдаровуваного, яку законодавець розцінює як акт прийняття дарунка. Порядок і правові наслідки прийняття дарунка врегульовано ст. 722 ЦК України, за якою право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття, тобто з того часу, коли обдаровуваний будь-якими діями підтвердить свою згоду на прийняття дарунка. У цивільному законодавстві України досить повно визначено поняття «прийняття подарунка» це прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору дарування, або символів речі (ключів, макетів тощо). Тому, згода [PERSON] на укладення такого договору дарування квартири, як чоловіка [PERSON] та зятя [PERSON] , не є обов`язковою, враховуючи, що спірна квартира є особистою приватно власністю відповідача [PERSON] . Отже, [PERSON] не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що спірна квартира була набута подружжям [PERSON] за час шлюбу та за рахунок спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed