Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

17.01.2019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшли матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області про скасування обтяження (арешту) на майно згідно ухвали Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02.07.2019 р., в якій позивач просив суд: 1. Скасувати обтяження виду арешт нерухомого майна, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, номер запису про обтяження №3859263 (спеціальний розділ) від 16.12.2013 року, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 41021435, виданий 03.12.2013 року, обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області; 2. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області на підставі рішення суду внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування обтяження виду арешт нерухомого майна, арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, номер запису про обтяження №3859263 (спеціальний розділ) від 16.12.2013 року, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 41021435, виданий 03.12.2013 року, обтяжувач: Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що на примусовому виконанні у ВПВР управління ДВС ГУ юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження №41021435 з виконання виконавчого листа Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.11.2013 року по справі №2/487/2261/13 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Миколаївської обласної дирекції заборгованості за кредитним договором №010/42-0-1/11-164 від 08.09.2011 року в розмірі 1390274,11 грн. та заборгованості за кредитним договором №010/42-0-1/11-169 від 13.09.2011 року в розмірі 3683473,80 грн. При примусовому виконанні вказаного виконавчого листа державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.04.2015 року було скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №2/487/2261/13 від 06.09.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитної заборгованості. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.09.2015 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16.11.2015 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.09.2015 року залишено без змін. Вказане рішення набрало законної сили 16.11.2015 року. Таким чином, зобов`язання [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» припинені на підставі рішення суду. Згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 14.08.2014 року, завершено виконавче провадження №41021435. Однак завершення останнього відбулось на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на той час), що не передбачало на той час зняття арешту накладеного на майно боржника та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів, відповідно до положень ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на той час). За такого, незважаючи на те, що зобов`язань позивача перед відповідачем на сьогоднішній день не існує, рішення суду, яке стало підставою для відкриття виконавчого провадження №41021435 та накладення арешту на все майно позивача, скасоване, арешти (обтяження) з майна [PERSON] не знято, що підтверджується довідкою з реєстру №149405493 від 13.12.2018 року (номер запису про обтяження 3859263 від 16.12.2013р.), чим порушуються його майнові права та інтереси. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.12.2019 року неналежного відповідача Публічне акціонерне\~товариство «Райффайзен\~Банк Аваль» замінено на належного Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області. В подальшому, ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.03.2020 року відповідача Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Миколаївській області замінено на його правонаступника Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, від його представника адвоката Шкіль І.В. до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно належним чином, причин неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Крім того, відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно п.3 ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав ті інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2013 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості задоволено, з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Миколаївської обласної дирекції стягнуто заборгованість за кредитним договором №010/42-0-1/11-164 від 08.09.2011 року в розмірі 1390274,11 грн. та заборгованість за кредитним договором №010/42-0-1/11-169 від 13.09.2011 року в розмірі 3683473,80 грн. На виконання вказаного рішення суду Заводським районним судом м. Миколаєва 08.11.2013 року видано виконавчий лист. На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №41021435. Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області Вакули І.А. від 03.12.2013 року в рамках виконавчого провадження №41021435 було накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно [PERSON] (номер запису про обтяження 3859263 від 16.12.2013р.). Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.04.2015 року було скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва по справі №2/487/2261/13 від 06.09.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитної заборгованості. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.09.2015 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16.11.2015 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.09.2015 року залишено без змін. Вказане рішення набрало законної сили 16.11.2015 року. Таким чином, оскільки заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.09.2013 року, на підставі якого було видано виконавчий лист від 08.11.2013 року та відкрито виконавче провадження №41021435, накладено арешт на все майно позивача, скасоване, а рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 09.09.2015 року у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено зобов`язання [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» припинені. У зв`язку з вищевикладеним, позивач через свого адвоката звертався до ВПВР управління ДВС ГТУ юстиції у Миколаївській області з адвокатським запитом від 18.12.2016 року, в якому знаходилось на виконанні виконавче провадження №41021435, з вимогою зняття арештів з майна позивача. За результатами розгляду вказаного адвокатського запиту Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області адвокату Шкілю І.В. було надано відповідь №5.1-30/7109 від 16.12.2016 року, з якої вбачається, що 14.08.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Завершення виконавчого провадження №41021435 на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», не є підставою для зняття арешту накладеного на майно боржника та скасування інших вжитих державним виконавцем заходів, відповідно до положень ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV). Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виходячи зі змісту статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження, та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Відповідно до частин третьої, четвертої і п`ятої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. До підстав зняття арешту також належать закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»). Частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Згідно з приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту. Отже, відповідно до зазначеної статті й Інструкції №512/5 арешт з майна позивача (боржника) підлягав зняттю Відділом примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області при поверненні виконавчого документа стягувачу, проте відповідачем у виконавчому провадженні №41021435 цього зроблено не було. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, за ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Матеріалами справи підтверджується відсутність заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», закінчення виконавчого провадження у спірних правовідносинах відповідачем, та, як наслідок відсутність, підстав для продовження арешту майна позивача. Не зняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні за відсутності як самої заборгованості, так і виконавчих проваджень, в межах яких відбувається примусове стягнення, суд вважає протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби. Порушене внаслідок неправомірної поведінки суб`єкта владних повноважень право позивача підлягає до судового захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт зі всього майна позивача. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Outcome: approved