Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

15.10.2019р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Стиль-Д» про визнання формулювання причини звільнення невірною, зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди (а.с.№2-4). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 18.10.2019р. позовну заяву залишено без руху і надано позивачці строк для усунення недоліків (а.с.№ 11). 06.11.2019р. позивачкою подана заява на виконання ухвали від 18.10.2019р., в якій вона уточнила позовні вимоги та виключила позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 13.11.2019р. прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Стиль Д» про визнання формулювання причини звільнення невірною та зміну формулювання причини звільнення і відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін з урахуванням того, що між сторонами виник трудовий спір (а.с.№16). В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що з 01.02.2019р. вона була прийнята на посаду керуючого магазином «ПроСтор», який розташований за адресою: м. Одеса, Рішельєвська, 71. 07.07.2019р. позивачка повідомила, що планує звільнитися за власним бажанням та попросила знайти їй заміну, після чого керівництво повідомило про проведення інвентаризації, за результатами якої буде прийнято рішення про її звільнення. 08.08.2019р. позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням з 09.08.2019р. з огляду на те, що попередньо, за два тижні, повідомила керівництво про своє звільнення. Під час проведення інвентаризації, 09.08.2019р., після перерахунку товару, була встановлена нестача товару майже на 130 000 грн., як зазначає позивачка. Після проведення службового розслідування був проведений перерахунок товару, в результаті чого нестача товару зменшилася до 70 000 грн. 12.08.2019р. позивачка разом із новою керуючою магазином підписала документи щодо передачі магазину та вдруге написала заяву про звільнення з 14.08.2019р., передавши заяву регіональному директору, яка повідомила, що на роботу виходити вже не потрібно. 16.08.2019р. позивачку примусили розписатися в договорі про повну матеріальну відповідальність та повідомили, що наказ про звільнення буде 22.08.2019р. у зв`язку з тим, що є певна процедура звільнення. 31.08.2019р. позивачка прийшла за трудовою книжкою та побачила що її звільнили не за власним бажанням, а за вчинення винних дій, які дають підстави для втрати довіри і запис в трудовій книжці був зроблений на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України. Заперечуючи проти такого формулювання причини звільнення, позивачка просила змінити формулювання звільнення, вказавши причину - за угодою сторін по п. 1 ст.36 КЗпП України. Також в позовній заяві позивачка просила поновити їй строк на подачу позову, оскільки у період з 27.09.2019р. по 07.10.2019р. вона перебувала на амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідкою лікаря. 21.12.2019р. за підписом директор ТОВ «Стиль-Д» - Приймачова Е.А . (діє на підставі наказу № 1639-к від 03.04.2017р. - а.с.№28) до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, оскільки позивачкою пропущений місячний строк звернення до суду, а тому просив залишити без розгляду позовні вимоги [PERSON] (а.с.№25-26). 14.01.2020р. до суду надійшов відзив представника відповідача Феденко І.В. (діє на підставі довіреності від 23.12.2019р.-а.с. №36), в якому остання просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування посилалася на те, що позивачка була ознайомлена із посадовою інструкцією та з нею був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. За результатами проведеної інвентаризації, була встановлена нестача в магазині на суму 88 978грн.30коп., що відображено у висновку службового розслідування. Будь-яких пояснень щодо виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей позивачка надати відмовилась, про що уповноваженими особами складений акт відмови від пояснень. Таким чином, відповідачем обґрунтовано було видано наказ від 22.08.2019р. про припинення трудового договору із позивачкою на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП (а.с.№29-31). 05.02.2020р. позивачка у порядку ст. 179 ЦПК України надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що строк подачі позову пропущений, проте є підтвердження перебування на лікарняному. Отримання трудової книжки було після підписання договору про повну матеріальну відповідальність та до ознайомлення з причиною звільнення. Документ про повну матеріальну відповідальність був підписаний 16.08.2019р., а не в момент оформлення прийняття позивачки на посаду. Також зазначила, що відповідач не забезпечив необхідні умови для збереження ТМЦ та не ознайомив її при прийомі на роботу з наслідками нестачі товарно-матеріальних цінностей. Зазначила, що службове розслідування проводилося без її участі та пояснення не відбиралися (а.с.№175-176). Суд, ознайомившись із матеріалами справи, дослідивши та оцінивши за принципами ст.89 ЦПК України надані сторонами докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. В Правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-100цс16 міститься роз`яснення, що розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди, як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 720 -к від 01.02.2019р. була прийнята на посаду керуючої магазином «ПроСтор» Миколаївського регіону з 01.02.2019р. (а.с.№37). Даний факт також підтверджується записом № 15 від 01.02.2019р. в трудовій книжці позивачки (після укладення шлюбу 09.02.2019р. прізвище позивачки було змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] ») (а.с.№5,6-зворотна сторона, 38). Наказом № 5 від 12.02.2019р. було затверджено у період з 11.02.2019р. по 12.02.2019р. проведення інвентаризації активів підприємства на функціональному структурному підрозділі Магазин 684, розташованому у м. Одеса , вул. Рішельєвська, 71 та 12.02.2019р. складені акти приймання-передачі активів магазину, які підписані позивачкою (а.с.№47-55). Зі змісту п.п. 2.21 - 2.24 Посадової інструкції керуючого магазином, з якою позивачка ознайомлена 01.02.2019р., про що міститься її власноручний підпис (а.с.№43), вбачається, що до її посадових обов`язків входило: обслуговування Товарно-матеріальними та грошовими цінностям; створення умов для забезпечення схоронності ТМЦ, грошей в касах, торгівельного та іншого обладнання; здійснення прийому ТМЦ та ведення товарного обліку; організація приймання, переміщення та видачи товарів в магазині, складі у відповідності до стандартів та вимог діючого законодавства; контроль забезпечення своєчасного приймання ТМЦ; здійснення заходів щодо збереження ТМЦ (а.с.№40-43). З наданих відповідачем доказів вбачається, що 01.02.2019р. між позивачкою та відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за умовами якого, діяльність позивачки, як керуючої магазином відділення мережі «ПроСтор» Миколаївського регіону, безпосередньо пов`язана із зберіганням, продажем, відпущенням матеріальних цінностей і вона бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення схоронності матеріальних цінностей, переданих їй для зберігання підприємством. Крім того, в підпунктах а-д пункту 1 Договору наведений перелік обов`язків позивачки, як матеріально відповідальної особи. Факт укладення даного договору позивачка не оспорює, а тому в силу ч. 1 ст.82 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню, проте позивачка заперечує, що договір був укладений з нею саме в день прийому на роботу. Разом з тим, жодних доказів того, що час підписання з позивачкою договору про повну матеріальну індивідуальну відповідальність не збігається з часом її прийому на роботу, а також посилання, що з боку відповідача чинився тиск на неї, суду не надано (звернень до правоохоронних органів, тощо). Також позивачкою не заявлялось відповідних клопотань про витребування доказів, призначення судової експертизи щодо часу виготовлення підпису на договорі та посадовій інструкції. Будь-яких застережень з боку [PERSON] договір від 01.02.2019р. та інструкція не містять (в договорі від 01.02.2019р. та інструкції зазначено дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] ). 02.08.2019р. ТОВ «Стиль Д» був виданий наказ № 57 про затвердження графіку інвентаризації структурних підрозділів підприємства у період серпня 2019р., згідно переліку об`єктів, магазин, де позивачка була керуючою, мав графік проведення інвентаризації 02.-03.08.2019р. (а.с.№56, 57). З наданих відповідачем актів контрольної перевірки інвентаризації цінностей від 09.08.2019р., що знаходяться на відповідальному зберіганні на складі «ПроСтор» 684 (Одеса), звіту по інвентаризації та висновку по матеріалам службового розслідування від 16.08.2019р. вбачається, що за результатами інвентаризації встановлена недостача 88 978грн. 30коп. Інвентаризація проведена в присутності матеріально-відповідальної особи [PERSON] ,що підтверджується підписами позивачки на актах, де відсутні будь-які її заперечення з щодо результатів перевірки (а.с.№58-169). По матеріалами службового розслідування 16.08.2019р. зроблено висновок: «рекомендувати адміністрації підприємства звільнити [PERSON] з підстав втрати довіри» (а.с.№168-169). 16.08.2019р. був складений акт №1/16-08, який містить посилання на те, що [PERSON] не надано заперечень до результатів проведеної інвентаризації, а також до висновку службового розслідування (а.с.№170). Наказом № 5883-к від 22.08.2019р. [PERSON] звільнена з посади на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с.№44). З наданих відповідачем доказів вбачається, що 09.08.2019р., під час проведення інвентаризації, позивачка зверталася до відповідача із заявою про надіслання їй трудової книжки кур`єрською поштою, у зв`язку з її звільненням з займаної посади і неможливістю отримання трудової книжки (а.с.№46), а згідно розписки від 31.08.2019р. позивачка отримала трудову книжку і претензій до компанії не має (а.с.№45). Відповідно до Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981р. №259/16-59), завідувачі (директори за відсутності завідувачів відділів і секцій) магазинів та їхні заступники віднесені до категорії осіб, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно Класифікатора професій, введеного в дію з 01.11.2010р., затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16.08.2012р. №923, посада завідувача магазинів співвідноситься із посадою керуючого магазином, завідувача відділу, завідувача секції. Згідно положень посадової інструкції керуючого магазином та договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, до повноважень позивачки відносилось безпосереднє обслуговування товарно-матеріальних та грошових цінностей (п.п.2.20, 2.22, 2.23). Під час перебування позивачки на посаді керуючої магазином, в порівнянні з результатами попередньої інвентаризації, яка була проведена 12.02.2019р. після прийняття [PERSON] на посаду, розмір недостачі за півроку роботи позивачки збільшився майже в дев`ять разів з 9 198грн. 48коп. до 88 978грн. 30коп. (станом на 16.08.2019р.), що є беззаперечним свідченням вини позивачки в неналежному виконанні посадових обов`язків, визначених п.п. 2.21, 2.24,2.25 Посадової Інструкції, за якими саме на неї поскладений обов`язок вжиття заходів збереження товарно-матеріальних цінностей, контроля та забезпеченням збереження товару. Враховуючи, що виконання операцій, безпосередньо пов`язаних з обслуговуванням грошових та товарних цінностей, становить основний зміст трудових обов`язків позивачки і вчиненні нею дії (умисно або необережно) мають наслідком збільшення за час її роботи недостачі майже в дев`ять разів, то власник мав підстави звільнити її у зв`язку з втратою довіри. Таким чином, суд вважає необґрунтованими заявлені позивачкою позовні вимоги, оскільки належних та допустимих доказів на спростування доводів відповідача, які викладені у відзиві, позивачкою до відповіді на відзив не надано. Так само, як і не надано доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а саме того, що з посадовою інструкцією вона не була ознайомлена у день прийняття на посаду, і договір про повну матеріальну відповідальність був укладений з нею в серпні 2019р. (під час проведення інвентаризації). Посилання позивачки на те, що 08.08.2019р. вона подала письмову заяву про звільнення за власним бажанням з 09.08.2019р., проте в порушення цього відповідачем проведено звільнення у зв`язку з втратою довіри, судом оцінено критично, виходячи з того, що КЗпП України передбачає право звільнення працівника у визначений ним строк лише у випадку порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю або умов колективного чи трудового договорів (ч. 3 ст. 38 КЗпП України). В даній же справі, позивачка просить змінити формулювання причини звільнення на «за угодою сторін» (п. 1 ст. 36 КЗпП), тобто у відповідача відсутні були підстави для її звільнення саме у визначений нею день (також слід зазначити, що доказів отримання відповідачем 08.08.2019р. заяви про звільнення за власним бажанням позивачка суду не надала, а відповідач заперечує цю обставину). З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стиль-Д» про визнання формулювання причини звільнення «за вчинення винних дій, які дають підстави для втрати довіри, п. 2 ст. 41 КЗпП України» невірною та зміну формулювання причини звільнення на «за угодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП», у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог. Заперечення відповідача, викладені у відзиві, суд приймає до уваги та вважає їх обґрунтованими, враховуючи надані до суду докази на підтвердження викладених у відзиві обставин. Що стосується питання поновлення строку на подачу позовної заяви, про що заявлено позивачкою та питання про залишення без розгляду позовних вимог через пропуск строку звернення до суду, про що заявлено відповідачем у заяві, що надійшла до суду 21.12.2019р., суд зазначає наступне. Статтею 233 КЗпП України визначено випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду, зокрема: вирішення трудового спору з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляд справ про звільнення з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляд справи про звільнення з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Предметом спору в даній справі є зміна формулювання причин звільнення, а тому за правилами, встановленими ст. 233 КЗпП України, позивачка повинна була звернутись до суду в тримісячний строк з дня, коли вона дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. З матеріалів справи вбачається, що позивачка звільнена 22.08.2019р., а отже з даним позовом вона мала право звернутися до суду в межах тримісячного строк до 22.11.2019р., що вона й зробила подавши 15.10.2019р. (згідно штампу на конверті дата направлення 09.10.2019р.) до суду позовну заяву. Таким чином, відсутні підстави для поновлення строку на подачу даної позовної заяви, оскільки він не пропущений позивачкою, так само як і відсутні підстави для залишення позову без розгляду, у зв`язку з подачею позову з пропуском строку на звернення, оскільки це строк не пропущений. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід зазначити наступне. При подачі позовної заяви позивачкою не був сплачений судовий збір за вимогами про визнання формулювання причин звільнення невірними та зміну формулювання звільнення. З урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, а також приймаючи до уваги, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено пільги лише для позовів про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати ( до категорії яких даний позов не відноситься), то суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір у розмірі 768грн. 40коп., за ставками немайнового характеру, що діяли на момент подачі позову у 2019р. Витрати на правничу допомогу, які попередньо визначені в розмірі 2 000грн., також не підлягають стягненню з відповідача, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved