Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

16 вересня 2019 року позивачка [PERSON] , що діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») на свою користь моральну шкоду, завдану її неповнолітньому сину внаслідок\~смерті на виробництві його батька [PERSON] . В обґрунтування вказала, що 28 жовтня 2003 року о 07 год. 50 хв. на залізничному стрілочному переводі № 22 станції «Разгрузочная» управління залізничного транспорту відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», під час виконання трудових обов`язків підсобного робітника внаслідок наїзду тепловозу був смертельно травмований [PERSON] - батько її неповнолітнього сина. Моральна шкода полягає в тому, що після смерті батька її неповнолітньому сину [PERSON] , виповнилось лише один рік, він залишалася без батьківського піклування турботи та матеріальної підтримки на все життя. Коли він подорослішав та зрозумів, що він втратив батька, він дуже сумував з цього приводу. Під час відвідування дитячого садку, а також під час навчання у середній школі він сильно комплексував з приводу відсутності у нього батька, на відміну від інших дітей, які виховувались у повній сім`ї, що завдавало йому тривалих додаткових моральних переживань. вважає,\~що за\~таких обставин\~відповідач повинен\~відшкодувати моральну\~шкоду завданої\~неповнолітньому сину\~ [PERSON] в розмірі 275000 гривень. 20 вересня 2019 року судом постановлена ухвала про відкриття провадження та призначення розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі доказами. 12 листопада 2019 року судом отримано клопотання представника відповідача про розгляд справи\~у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке за результатами розгляду ухвалою суду від 12.11.2020 року задоволено, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано з Криворізького районного у місті Кривому Розі відділу РАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області копію актового запису про народження [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду відзив, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, вказавши, що неповнолітній [PERSON] не знав свого батька, оскільки [PERSON] з 1999 року жив з іншою родиною, що взагалі ставить під сумнів батьківство [PERSON] [PERSON] . В позовній заяві не вказано, що загиблий [PERSON] не мешкав з позивачкою та її сином. Насправді він мешкав без реєстрації шлюбу з іншою жінкою [PERSON] з 15.10.1999р. по дату загибелі 28.10.2003р. Зазначений факт встановлено в рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2006р. по справі № 212/6503/18 за позовом [PERSON] до ПРАТ «ЦГЗК» про стягнення моральної шкоди, спричиненою внаслідок загибелі [PERSON] на підприємстві. ПрАТ «ЦГЗК» знав лише про ту сім`ю, з якою [PERSON] проживав до своєї загибелі - цивільну дружину [PERSON] і їх доньку [PERSON] , і саме ця сім`я неодноразово зверталася за допомогою, та їй допомога надається до теперішнього часу - виконано капітальний ремонт їх будинку за [ADDRESS] , здійснено повну заміну огорожі навколо будинку, щороку здійснювалося забезпечення вугіллям та дровами на кожен опалювальний сезон. Відповідно до затверджених мирових угод у справах № 212/6503/18 і № 212/8061/18 ПрАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] та доньки загиблого [PERSON] , було сплачено у 2018 році по 31 055,90 грн. кожній, з урахуванням утримання податків та обов`язкових платежів. Про колишню сім`ю загиблого на підприємстві інформації не було, ні [PERSON] , ні його мати жодного разу за допомогою не зверталися. Крім того, за життя, [PERSON] , проживаючи із [PERSON] , навіть не сплачував аліменти позивачу на утримання [PERSON] . Позивачем не доведено як після\~спливу 16\~років після\~нещасного випадку\~змінився душевний\~стан [PERSON] , жодних медичних документів про розлади здоров`я, пов`язаних з його психологічним станом не надано та не наведено жодного аргументу на підтвердження його моральних страждань. З урахуванням викладеного, просили суд у задоволенні позовних вимог відмовити. 05\~березня 2020\~року судом\~отримання пояснення\~на позовну\~заяву від\~представника відповідача,\~в якому,\~з посиланням\~на Постанову\~Верховного Суду\~України від\~09\~серпня 2019року\~по справі\~№ 212/1162/16-ц. вказали, що право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Якщо події, які породили цивільне право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності ЦК України, то вони підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167,1168 ЦК України.\~ Проте у [PERSON] помер [INFO] , тож і право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної членам сім`ї смертю [PERSON] виникло у [PERSON] моменту смерті його батька, тобто до набрання чинності ЦК України 01.01,2004р. та не було врегульовано на законодавчому рівні, тому відсутні підстави для задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , народився [INFO] , батьками у свідоцтві про народження серії [NUMBER] записані: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.17). З повного витягу з Актового запису про народження [PERSON] № 7 від 18 жовтня 2002 року, що зроблений Криворізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що відомості про батька дитини [PERSON] , [INFO] , внесені на підставі актового запису про одруження №1 від 05.01.1991 року виданого виконкомом Белінської сільської ради Ленінського району Кримської області (а.с.67-68). [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . (а.с.4). Відповідно до Акту № 17 про нещасний випадок на виробництві, який стався із [PERSON] , , 28 жовтня 2003 року о 07-50 годині, на залізничному стрілочному переводі № 22 станції «Разгрузочная» управління залізничного транспорту Відкритого Акціонерного Товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат», правонаступником якого Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» внаслідок наїзду тепловозу загинув підсобний робітник [PERSON] , [INFO] . В п.10 Акту визначено посадових осіб відповідача, які допустили порушення законодавства про охорону праці, що призвело до смертельного нещасного випадку. (а.с. 5-16). Вирішуючи питання щодо правовідносин, які склались між сторонами у справі та законодавчих норм, що підлягають застосуванню суд керується положеннями\~ст. 440-1 ЦК України\~в редакції 1963 року, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, оскільки судом встановлено, що право на відшкодування шкоди виникло у неповнолітнього [PERSON] з моменту смерті його батька під час нещасного випадку, що стався з ним на робочому місці 28.10.2003 року внаслідок незабезпечення роботодавцем безпечних та нешкідливих умов праці, що й стало причиною смерті працівника. Статтею 3\~Конституції України\~передбачається,\~що людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду, передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст.456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п.8 Правил. Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо відсутності законодавчо визначених підстав для відшкодування моральної шкоди сину позивача у зв`язку зі смертю його батька, оскільки події, які породили цивільне право сина позивачки на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 427, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин ЦК Української РСР 1963 року. При цьому, відповідно до статті 441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі статтею 450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. До вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до статті 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності доказів заподіяння неповнолітньому [PERSON] моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку із смертю його батька встановлений матеріалами справи, і син позивачки внаслідок втрати рідного батька будучи маленькою дитиною у віці лише одного року, подорослішав і з часом на протязі усього життя переживає нервові потрясіння пов`язані зі смертю рідного батька та з втратою його турботи і підтримки. Твердження представника відповідача щодо наявності у загиблого [PERSON] на момент смерті іншої родини, яким було сплачено моральну шкоду на підставі мирової угоди, суд вважає такими, що не звільняють відповідача від обов`язку відшкодування шкоди також і іншій дитині загиблого. При цьому, суд звертає увагу, що добровільно відшкодовуючи моральну шкоду доньці загиблого [PERSON] , відповідачем не ставилось під сумнів наявність законодавчих підстав для відшкодування такої шкоди. З огляду на вищезазначене суд вважає, що відповідач є особою, що несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди сину загиблого. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань неповнолітнього [PERSON] , незворотних негативних наслідків, душевних страждань і незворотних негативних змін у його житті, оскільки він був позбавлений батьківської опіки, турботи та матеріальної підтримки майже від самого народження, що вплинуло на його душевний та моральний стан та вимагає додаткових зусиль для організації її життя, суд приходить до висновку, що необхідно визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 190 000 гривень. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1900 гривень.

Outcome: partial