Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

15.05.2017 року до суду звернувся позивач [PERSON], з позовом про визнання особи, втратившою право користування жилим приміщенням до відповідача [PERSON] 29.05.2017 року до суду надійшла довідка про місце реєстрації проживання відповідача - фізичної особи. 30.05.2017 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження по цивільній справі та справу призначено до розгляду на 20.06.2017 року. 20.06.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву для виклику та допиту свідків. Справу призначено до розгляду на 11.09.2017 року. 11.09.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву в зв'язку з задоволенням клопотання позивача про витребування матеріалів досудового розслідування. Справу призначено до розгляду на 01.11.2017 року. 01.11.2017 року в судовому засіданні оголошено перерву в зв'язку з задоволенням клопотання позивача про необхідність залучення захисника для надання правової допомоги. Справу призначено до розгляду на 16.01.2018 року Учасникам розгляду справи роз'яснені права та обов'язки відповідно до 43, 44, 49 ЦПК України. 16.01.2018 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати відповідача втратившою право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2005 року він став власником житлового будинку [ADDRESS]. Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, в.о.. державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4211. 24.10.2010 року він уклав шлюб з [PERSON], який був зареєстрований у Верхівцевській міській раді Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Ще до реєстрації шлюбу відповідачка вселилась у належний йому будинок [ADDRESS], а 31.03.2006 року зареєструвалась у вказаному будинку, що підтверджується записом у будинковій книзі. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2015 року шлюб між ними було розірвано. Дане рішення набрало чинності 23.06.2015 року. Після розірвання шлюбу відповідачка деякий час проживала у належному йому будинку, а з 24 лютого 2016 року залишила його будинок. Увечері коли він повернувся додому, ані колишньої дружини, ані дітей у будинку не знайшов. Крім цього відповідачка забрала всі свої особисті речі та пішла проживати до іншого чоловіка. Наступного дня він запросив до себе депутата, який склав акт № 67 від 25.02.2016 року, яким встановлено, що в будинку зареєстрована відповідачка та їхні діти, але остання та діти в будинку не проживають. Враховуючи, що з часу не проживання відповідачки у належному йому будинку пройшов рік, вважає, що остання втратила право користуватись належним йому будинком, що й стало підвою звернення до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять їх задовольнити. Позивач також пояснив, що реєстрація відповідачки в належному йому будинку перешкоджає йому оформити субсидію на комунальні послуги, які він в повному обсязі оплачувати не в змозі. Відповідач в судовому проти задоволення позовних вимог заперечувала. При цьому пояснила, що вона пішла від позивача, так як не могла з ним жити. Відповідач прохав її повернутись, але із-за поведінки відповідача вона змушена була піти на квартиру. Відповідач дітям не допомагає, її до будинку не пускає. Дітей настроює проти неї, в їх присутності обзиває її нецензурними словами. Крім того будинок вони купували разом і вважає, що вона та її діти мають право на даний будинок. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред'явлений позов, тобто, законодавець пов'язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб'єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з'ясувавши зміст позовних вимог, вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON], є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу будинку , посвідченого 21.12.2005 року державним нотаріусом Другої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори, в.о.. державного нотаріуса Верхньодніпровської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 4211. В зазначеному вище будинку з 31.03.2006 троку зареєстрована відповідачка [PERSON], що підтверджується даними домової книги та адресної довідки. 24.10.2010 року між сторонами був зареєстрований шлюб, а 12.06.2015 року розірваний за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. Сторони підтверджують, що відповідач виселилась з належного позивачу будинку 24 лютого 2016 року. Так як даний факт визнається сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім визнання сторонами факту виселення відповідачки з належного позивачу будинку в лютому місяці 2016 року даний факт підтверджується показаннями свідків [PERSON],. та [PERSON], які в судовому засіданні пояснили, що відповідачка не проживає з позивачем протягом 1.5-2 років. Позивач проживає в належному йому будинку з сестрою. Вони не були свідками того, щоб позивач намагалась вселитись в даний будинок, чи просила [PERSON]Ф,. пустити її до будинку. Зі сторони відповідача була допитана свідок [PERSON], яка пояснила, що вона є родичкою відповідачки. Їй відомо, що між позивачам та відповідачкою існують складні відносини протягом тривалого часу. Позивача не пускає [PERSON], до будинку і вона вважає, що це не правильно. Останній раз вона була у відповідачки в 2010 році та була свідком того, що позивач не пускав відповідачку до будинку. Проте суд не приймає дані пояснення до уваги, так як факти, про які зазначає свідок відбулись ще в 2010 році, коли сторони спільно проживали. Крім того дані пояснення містять особисті міркування свідка, а не підтвердження фактів. Факт не проживання відповідача у належному позивачу будинку підтверджується і актами депутата Верхівцевської міської ради від 25.02.2016 року, від 23.05.2017 року, 07.09.2017 року. Відповідачем наданий акт депутат Верхівцевської міської ради від 30.08.2017 року з якого встановлено, що зі слів [PERSON], позивач [PERSON], перешкоджає проживати їй та її дітям у будинку [ADDRESS]. Проте даний акт складений зі слів відповідачки, в час, коли справа вже перебувала на розгляді в суді. Крім того в акті депутат Верхівцевської міської ради, складеному пізніше 07.09.2017 року вказується, що відповідач у належному позивачу будинку не проживає. Тому поданий відповідачкою акт суд не може вважати підтвердженням факту, перешкоджання позивачем проживати відповідачу у належному йому домоволодінні, так як він складений зі слів самої відповідачки, яка заінтересована у результаті розгляді справи, складений після початку розгляду справи, та викладені в ньому відомості, крім слів самої відповідачки не підтверджується більше ніякими доказами. До цього висновку суд приходить ще й з тих підстав, що відповідач після виселення з будинку позивача не зверталась ні до суду, ні до будь-яких інших органів з проханнями про вселення її у будинок, що належить позивачу. При отриманні позову про визнання її втратившою право користування житловим приміщенням зустрічну позовну заяву до суду не подала. Судом також були перевірені відмовні матеріали органу досудового розслідування за заявами сторін. З яких вбачається, що сторони звертались до відділення поліції по різним питанням: про вчинення крадіжки на території домоволодіння позивача, про те, що відповідач вчинила сімейну сварку, про те, що позивач вчинив сімейну сварку, що відповідачка самоправно заволоділа спільним майном, але не з приводу вселення чи проживання відповідачки в належному позивачу житловому будинку. При цьому з висновку органу поліції від 08.03.2015 року вбачається, що сімейна сварки виникла між сторонами в зв'язку з тим, що відповідачка почала збирати речі, щоб піти від позивача та мешкати окремо, а позивач був проти такого рішення позивачки. З чого суд приходить до висновку, що позивач намагався залишити проживати відповідачку в належному йому будинку, а не виганяв її та дітей з будинку. Відповідно до ст. 405 ЦК України - Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Оцінюючи досліджені надані докази, суд вважає встановленим факт, що відповідач [PERSON], я яка була вселена як член сім'ї власника будинку , за місцем своєї реєстрації не проживає з лютого місяця 2016 року, тобто більше одного року. Таке не проживання відповідача за адресаою її реєстрації не є наслідком перешкоджання позивача такому проживанню. Також судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є приватною власністю позивача так як придбаний ним до укладення шлюбу з відповідачкою А відповідно до пп.1 ч. 1 ст. 57 СК України - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Судом встановлено, що сторони почали проживати спільно до реєстрації шлюбу, але доказів того, що будинок був придбаний за спільні кошти сторін суду не надано. Крім того позивач не зверталась з позовом до суду з вимогами про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя. За даних обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON], такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] Відповідно до ст. 7 ЗУ « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином рішення суду про визнання [PERSON], такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою і не потребує додаткового покладення відповідних обов'язків на державну міграційну службу України в Дніпропетровській області, тому позовні вимоги про зобов'язання зняття відповідачки з реєстраційного обліку за вище вказаною адресою задоволенню не підлягають . Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, при цьому, хоч судом задоволені позовні вимоги, але понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 640.00 суд вважає за можливе покласти на позивача, так як з відповідачкою проживають двоє неповнолітніх дітей сторін.

Outcome: approved