Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-13 00:00:00

15.05.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтувавши позовні вимоги тим, що 19.08.1997 року, між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1362, який був зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі. 26.09.2007 року даний договір був визнаний дійсним та за Позивачкою було визнане право власності на житловий будинок № 7 по вул. Копиленко в м. Первомайськ Миколаївської області. Право власності на житловий будинок було зареєстроване в електронному реєстрі 08.11.2007 року, про що свідчить копія Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Отже, з цього моменту Позивачка стала законною власницею вказаного вище житлового будинку. Позивачка вирішила розпорядитися своїм майном та подарувати житловий будинок своїй донці, але виявилося, що вона не має можливості приватизувати земельну ділянку, на якій той розташований, оскільки право власності на неї зареєстроване за колишнім власником будинку на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 10.08.1994 року, про що свідчить довідка Відділу у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, яка додається. На даний час Позивачка не має можливості переоформити право власності на вказану земельну ділянку, оскільки власник ділянки помер та тому, що не можливо укласти угоду купівлі-продажу земельної ділянки на якій розміщений житловий будинок без продажу житлового будинку. Слід зазначити, що згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Так, земельна ділянка площею 0,0478 га фактично перейшла у власність Позивачки з моменту реєстрації права власності на житловий будинок, відповідно до умов ст. 120 ЗК України. В зв'язку з вище викладеним, [PERSON] вважає, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, єдиним правовим способом захисту її законних прав та інтересів буде визнання в судовому порядку за нею права власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0478 га, що знаходиться по вул. Копиленка, 7 в м. Первомайськ Миколаївської області. Представник позивача в судове засідання надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити. Від відповідача на адресу суду надійшов лист з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала, не заперечувала проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку № 7 по вул. Копиленко в м. Первомайськ Миколаївської області на підставі рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області № 2-2076/2007 від 26.09.2007 року, яким було узаконений договір купівлі-продажу даного будинку, укладений між нею та [PERSON], який був зареєстрований Первомайською філією Південної Товарної Біржі за № 1362. Право власності на земельну ділянку, на якій розташований даний будинок, зареєстроване за колишнім власником будинку на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 10.08.1994 року, про що свідчить довідка Відділу у Первомайському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 332 ЦК України право власності на нерухоме майно, якщо відповідно до закону таке право підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Обовязковість державної реєстрації прав на нерухоме майно передбачена Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року. Порядок та умови державної реєстрації передбачені тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно, затверджене наказом МЮ України № 7/5 від 7 лютого 2002 року з наступними змінами. Згідно ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням наведеного позовні вимоги позивачки є обґрунтованими та законними і підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved