Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

15 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що від спільного шлюбу, який рішенням суду було розірвано, сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15.04.2009 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.04.2009 року і до повноліття дитини. Відповідач протягом тривалого часу не сплачував аліменти, у зв`язку з чим утворилася заборгованість зі сплати аліментів, яка відповідно до розрахунку заборгованості, здійсненого виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області за період з 01.01.2010 року по 31.03.2019 року становить 73926,59 грн. Відповідно до проведеного [PERSON] розрахунку, загальна сума пені за несплату відповідачем аліментів становить понад один мільйон гривень, проте стягнення пені позивач вважає за необхідне провести з урахуванням вимог ч. 1 ст. 196 СК України, у розмірі, що дорівнює 100 відсоткам розміру заборгованості. Посилаючись на викладені обставини, позивач просила стягнути із відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2010 року по 31.03.2019 року у розмірі 73926,59 грн. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 17 жовтня 2019 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, у якому позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими, посилається на те, що розрахунок пені за прострочення сплати аліментів позивачкою проведено з помилками, без врахування сум сплачених ним аліментів. Також зазначив, що його матеріальне становище змінилося у гіршу сторону, оскільки з другого кварталу 2018 року він припинив свою підприємницьку діяльність, від якої отримував дохід та на даний час працює на посаді водія у ПП [PERSON] отримуючи мінімальну заробітну плату. Крім того наголосив, що на його утриманні перебувають ще двоє малолітніх дітей, народжених у цивільному шлюбі з іншою жінкою: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з вказаними обставинами, просив зменшити розмір пені за прострочення сплати аліментів із 73926,59 грн. до 5000,00 грн. 29.10.2019 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив, у якій посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача щодо зменшення розміру пені, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подала заяву від 29.10.2019 року, у якій позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити та розгляд справи провести без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, представник відповідача - адвокат Добродій О.М. подала до суду заяву від 05.11.2019 року, у якій позовні вимоги [PERSON] визнає частково, не заперечує проти задоволення позову про стягнення пені у розмірі 5000 гривень та просить справу розглянути у її відсутності та відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Згідно ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що з 13.05.2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15.04.2009 року було розірвано. Відповідач [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.09.2005 року. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 15.04.2009 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10 квітня 2009 року і до повноліття дитини. Відповідно до частини 3 статті 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору - судом. В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від 01.04.2019 року, проведений головним державним виконавцем Рівненського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Гаврилюк О.Я., згідно якого заборгованість [PERSON] за період з 01.01.2010 року по 31.03.2019 року становить 73926,59 грн. Суд приймає вищезазначений розрахунок заборгованості по аліментам як належний та допустимий доказ по справі, оскільки він не викликає сумніву у суду та не спростований відповідачем по справі. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця. Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема: у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Аналіз зазначеної правової норми свідчить, що у даному випадку слід виходити з презумпції вини особи, яка прострочила виконання зобов`язання, а тому саме на неї покладено тягар доказування протилежного. Відповідно, суд повинен встановити факт заборгованості по аліментам й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду у її виникненні, та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки (пені). Факт невиконання платником аліментів [PERSON] рішення суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки підтверджується письмовим розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем. Поважних причин несплати ним аліментів у визначеному судом розмірі відповідач не навів та будь-яких доказів не надав, а тому суд приходить до висновку, що заборгованість [PERSON] по несплаті аліментів виникла з його вини. Як наслідок, в даному випадку настає відповідальність відповідача, передбачена ст. 196 СК України. Згідно розрахунку пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2010 року по 31.03.2019 року, проведеного позивачем, розмір пені становить 1220762,32 грн. Відповідач на спростування вказаного розрахунку пені по несплаті аліментів доказів не надав, власного розрахунку пені відповідачем суду не представлено. Таким чином, суд бере до уваги розрахунок позивачки щодо суми неустойки за прострочені платежі по аліментах, який ніким не оспорений і доказів протилежного суду не надано. Одночасно суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 196 СК України, сума пені не може бути більшою ніж 100% заборгованості по аліментам на дитину. Таким чином, оскільки заборгованість з оплати аліментів почала виникати із січня 2010 року, а період прострочення сплати аліментів є значним, слід зазначити, що загальний розмір пені в даному випадку в силу ч. 1 ст. 196 СК України становитиме 100% суми розміру заборгованості по кожному місячному платежу зі сплати аліментів з січня 2010 року по березень 2019 року в сумі 73926,59 грн., що в повній мірі відповідає позовним вимогам. У той же час, положеннями ч. 2 ст. 196 СК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Враховуючи, що у відповідача, окрім його неповнолітньої доньки [PERSON] є ще двоє малолітніх дітей, народжених у цивільному шлюбі з [PERSON] : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 20.02.2012 року, серії [NUMBER] від 03.10.2014 року, на утримання яких з останнього також стягуються аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на підставі судового наказу, виданого 27.02.2019 року Рівненським міським судом Рівненської області та те, що підприємницьку діяльність, якою займався [PERSON] у період з 2009 року по другий квартал 2018 року й отримував від такої дохід припинено, про що свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, а заробітна плата відповідача за період з жовтня 2018 року по березень 2019 року становить всього 23688,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи від 24.04.2019 року, то виходячи з засад справедливості та розумності регулювання сімейних відносин, прописаних у ст. 7 СК України суд вважає, що на підставі ч. 2 ст. 196 СК України розмір заявленої позивачем до стягнення неустойки підлягає зменшенню до 15000 грн. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

Outcome: partial