Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

15.05.2014 року позивач звернувся до суду з позовом та зазначив, що з 01.12.2007 року відповідач працював водієм на підприємстві та за ним був закріплений автомобіль «VOLKSWAGEN T-5» д.н.з. [NUMBER]. 29 грудня 2007 року о 7 год. 20 хв. відповідач керуючи вказаним транспортним засобом, перебуваючи у стані алкогольного сп»яніння не впорався з керуванням та допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 21033, державний номер [NUMBER]. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ВАЗ 21033 [PERSON] отримала тяжкі тілесні ушкодження. Вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди встановлена вироком апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2010 року згідно якого [PERSON] було засуджено за ч.2 ст. 286 КК України до 4-х років позбавлення волі. Стягнуто з ПСП «Приват Агро» на користь потерпілої [PERSON] 12683,29 грн матеріальної та 50000 грн. моральної шкоди. 11 жовтня 2010 року вказана сума відшкодована потерпілій повністю, що підтверджується видатковим касовим ордером. За змістом позову позивач вважає, що з урахуванням положень ст. 1191 ЦК України має право на відшкодування завданої йому шкоди в порядку регресу та прохає стягнути з відповідача 62683,29 грн. майнової шкоди та судовий збір. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та зазначили, що відповідач працював у ПСП водієм. 29 грудня 2007 року вчинив ДТП, від якої потерпілій [PERSON] було завдано матеріальну та моральну шкоду. З урахуванням того, що підприємство повністю розрахувалось із потерпілою, вказані кошти має бути стягнуто з відповідача, оскільки позивач має право на пред»явлення йому зворотної вимоги. Оскільки водій перебував у стані алкогольного сп»яніння, що не передбачено його посадовими обов»язками, він зобов»язаний відшкодувати шкоду та з огляду на те, що підприємство не уповноважувало його вживати за кермом алкоголь та порушувати правила дорожнього руху. Окрім того, вважають, що до спірних правовідносин мають бути застосовані норми цивільного законодавства та загальні строки позовної давності. [PERSON] у липні 2012 року під час зустрічі з керівниками ПСП визнав борг, отже з даної дати слід обчислювати вказані терміни. Відповідач та його представник позов не визнають. Вважають, що позивач не обґрунтував позов належними доказами, які підтверджують розмір шкоди. Прохають також застосувати річний строк позовної давності для даних вимог, оскільки відповідач перебував із позивачем у трудових відносинах, що дає право заявляти регресну вимогу до працівника на протязі 1 року. До даних правовідносин прохають застосувати строки позовної давності та врахувати положення КЗпП України. Суд, заслухавши пояснення сторін, представників позивача та відповідача, заслухавши свідків, розглянувши матеріали справи, прийшов до слідуючого висновку. Судом встановлено, що згідно вироку апеляційного суду Полтавської області від 25.05.2010 року встановлено, що [PERSON] працював водієм у ПСП «Приват Агро» з 1 серпня 2007 року та за ним був закріплений автомобіль марки «VOLKSWAGEN T-5» д.н.з. [NUMBER]. 29 грудня 2007 року з вини даного водія було скоєно дорожньо-транспортну пригоду у результаті якої зазнала тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] За даним же вироком було стягнуто з ПСП «Приват Агро» матеріальну та моральну шкоду у розмірі 62683,29 грн. Згідно видаткового касового ордеру по ПСП «Приват Агро» від 11.10.2010 року вказані кошти було позивачем відшкодовано потерпілій [PERSON] У судовому засіданні було допитано свідків. А саме, Свідок [PERSON], який є директором ПСП «ПриватАгро» суду пояснив, що після ДТП відповідач частково відшкодовував завдані збитки. Знає, що відповідач десь відбував покарання, але не знає саме де. [PERSON] спочатку обіцяв повертати кошти, а потім сказав, щоб звертались до суду Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає, що [PERSON] вчинив ДТП, підприємство йому допомагало коштами на відшкодування збитків завданих потерпілій. Після повернення з місць позбавлення волі зустрічався з відповідачем, який обіцяв відшкодовувати кошти підприємству. Де відбував покарання не знає. Оскільки, відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, що встановлені вироком чи рішенням суду не підлягають доказуванню, то суд приймає обставини, що зазначені у вироку апеляційного суду Полтавської області від 26.05.2010 року як доведені. При вирішенні позовних вимог суд звернувся до слідуючих норм законодавства. Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За нормами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно п.4 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Згідно ч.3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Окрім того, фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). За нормою ч.6 ст. 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов»язнання. Оскільки законом встановлено обмеження для стягнення шкоди з працівника, суд вважає, що посилання позивача на норми цивільного законодавства при пред»явленні позову є не обґрунтованим. Суд вважає, що до даних взаємовідносин слід застосувати положення ст.ст. 132 та 233 КЗпП України. З урахуванням того, що [PERSON] на момент скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з позивачем, який звернувся до суду лише 15 травня 2014 року, тобто далеко за межами річного строку звернення до суду, суд вважає, що за пропуском строку звернення до суду слід відмовити у задоволенні позовних вимог. Також суд звернув увагу на те, що відшкодування шкоди з боку ПСП відбулось ще 11.10.2010 року, а отже з вказаної дати слід обчислювати строк для звернення до суду. Суд вважає не обгрунтованими посилання представників позивача на той факт, що підприємству не було відомо де знаходився відповідач, оскільки був позбавлений волі рішенням апеляційної інстанції. Дана обставина була доведена до відома представника ПСП «ПриватАгро» при розгляді справи в апеляційному суді. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed