Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

17.08.2020 року позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди внаслідок отримання травм на виробництві. Позовну заяву обґрунтовано тим, що 20.12.2005 року [PERSON] був прийнятий в ВП «Шахта «Білицька» ДП «Добропіллявугілля» гірничим робітником 3-го розряду підземним, 07.04.2006 року переведений гірничим робітником очисного вибою 5-го розряду підземним, 12.05.2011 року переведений учнем машиніста гірничих виїмкових машин підземним, 22.07.2011 року переведений машиністом гірничих виїмкових машин підземним 5-го розряду з повним робочим днем в шахті. 09 квітня 2020 року був звільнений з Філії «Добропільське управління по монтажу, демонтажу та ремонту гірничошахтного обладнання» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України за станом здоров`я. 16.11.2010 року під час виконання трудових обов`язків стався нещасний випадок в результаті чого [PERSON] було травмовано. Висновком МСЕК від 01.02.2011 року було встановлено 20% стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком. Висновком МСЕК від 08.04.2020 року позивачу було безстроково встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них первинно 25% по травмі 06.12.2019 року та повторно 15% по травмі 16.11.2010 року. Причинами нещасного випадку є порушення технологічного процесу, порушення вимог безпеки під час експлуатації обладнання, устаткування, машин, механізмів тощо, відсутність або неякісне проведення інструктажу з охорони праці. Внаслідок травми були заподіяні фізичний біль, фізичні та душевні страждання. Ушкодження здоров`я призвело до порушення особистих немайнових прав на охорону здоров`я, безпечну працю. Також було порушено нормальне життя, багато разів лікувався, через постійні проблеми зі здоров`ям позбавлений можливості вести привичний спосіб життя, вимушений відмовлятись від багатьох речей та обмежувати в можливостях. Ушкодження здоров`я призвело до негативних наслідків морального характеру, що потребує додаткових зусиль для організації життя. У зв`язку з викладеним просив суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 70000,00 грн. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.09.2020 року до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог було залучено - Державне підприємство «Добропіллявугілля». Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог позивача з підстав викладених в у відзиві. В обґрунтування відзиву зазначено, що ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» не може бути правонаступником ДП «Добропіллявугілля» та нести зобов`язання за ДП «Добропіллявугілля», оскільки до державного реєстру не внесені відомості про припинення ДП «Добропіллявугілля» та воно є суб`єктом господарювання, а відтак самостійно відповідає по своїм зобов`язанням в повному обсязі. Щодо травми, яка сталась під час роботи в ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» зазначено, що відповідачем позивачу не було завдано шкоди та взагалі відсутня вина підприємства, оскільки відповідно до акту встановлено коло осіб, які винні в травматичному випадку, тому шкода повинна відшкодовуватись особами, які її завдали. Щодо моральної шкоди посилались на те, що довідкою МСЕК встановлена лише стійка втрата працездатності внаслідок отриманої травми, а наявність моральної шкоди довідкою не підтверджена. Вважають, що розмір моральної шкоди нічним не підтверджений, необґрунтований та суттєво завищеним, не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості. Враховуючи викладене представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Представник третьої особи ДП «Добропіллявугілля» в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та письмові пояснення щодо позову, в обґрунтування яких зазначено, що позивач [PERSON] не надав ніяких підтверджень, доказів які б свідчили про те, що внаслідок протиправних дій ДП «Добропіллявугілля» та ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» йому було завдано моральну шкоду, тому ДП «Добропіллявугілля» повністю заперечує проти позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з такого. Згідно ст.ст.2, 5 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вирішуючи справу суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами у зв`язку з відшкодуванням моральної шкоди, регулюються ст.237-1 КЗпП України. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Білицька» ДП «Добропіллявугілля» та ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». Відповідно до копії трудової книжки серії [NUMBER] від 12.12.1994 року, [PERSON] на підставі наказу №69 від 09.04.2020 року був звільнений з підприємства за станом здоров`я згідно п.2 ст.40 КЗпП України. Під час роботи в ВП «Шахта «Білицька» з позивачем трапився нещасний випадок, а саме 16.11.2010 року після закінчення зміни [PERSON] пересувався встановленим маршрутом до місця посадки у вагонетку, при пішому пересуванні оступився і впав вдарившись стопою правої ноги об рейку Р-33, в результаті чого отримав закритий перелом човноподібної кістки правої стопи, що зазначено в Акті розслідування нещасного випадку від 18.11.2010 року. Висновком МСЕК від 01.02.2011 року (виписка з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги - до довідки серії 10 ААА №032163) позивачу вперше визначено 20% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом, отриманим на виробництві 16.11.2010 року, на період з 31.01.2011 року по 01.02.2012 року. Згідно з епікризом історії хвороби №1336, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в травматичному відділенні з 30.12.2010 року по 31.01.2011 року, наслідки виробничої травми 16.11.2011 року - забій, гематома правої стопи, садна стопи. Відкритий перелам правої човноподібної та кубовидної кістки з розвитком рефлекторної дистрофії правої стопи, посттравматична артропатія суглобів кореню стопи з больовим синдромом. Згідно Акту спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 06.12.2019 року о 07.20 годині на ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» від 13.12.2019 року, під час виконання трудових обов`язків [PERSON] отримав фізичне пошкодження внаслідок падіння обладнання, в результаті чого отримав закритий крайовий перелам гребня правою клубової кістки зі зміщенням. Закритий перелам правої сідничної кістки, без зміщення. Садна правої половини тазу. Забій поперекової ділянки. Висновком МСЕК від 08.04.2020 року (виписка з акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги - до довідки серії 12 ААА №088204) позивачу повторно визначено 40% втрати професійної працездатності з 06.04.2020 року безстроково, з них первинно 25% по травмі 06.12.2019 року та повторно 15% по травмі 16.11.2010 року. Відповідно до епікризу історії хвороби №6548, [PERSON] знаходився на лікуванні в травматичному відділенні КНП «Добропільська ЛІЛ» з 06.12.2019 року по 14.01.2020 року, діагноз: закритий крайовий перелом гребня правої клубової кістки, зі зміщенням. Садна правої половини тазу. Забій поперекової ділянки. Надаючи правову оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Згідно до ч.3 ст.43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Статтею 158 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний вживати заходів щодо полегшення і оздоровлення умов праці працівників шляхом впровадження прогресивних технологій, досягнень науки і техніки, засобів механізації та автоматизації виробництва, вимог ергономіки, позитивного досвіду з охорони праці, зниження та усунення запиленості та загазованості повітря у виробничих приміщеннях, зниження інтенсивності шуму, вібрації, випромінювань тощо. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно ст.1 Гірничого закону України, шахта - це гірниче підприємство з видобування корисних копалин (вугілля, солей тощо) підземним способом. Праця шахтарів супроводжується великим ризиком і характеризується низкою особливостей. Оскільки зсуви порід і обвали лишаються частим явищем, відбивання, відкачування, транспортування руди по штреках і штольнях, а також кріпильні роботи пов`язані з небезпекою для здоров`я. Основними виробничими шкідливостями, які характеризують умови праці шахтарів, є несприятливі метеорологічні умови, пил і токсичні гази, шум і вібрація, недостатнє освітлення. Тобто, робота в шахті є роботою з небезпечними та шкідливими умовами праці, а саме це виробничі процеси та (або) види робіт, що супроводжуються об`єктивними факторами, які створюють загрозу для здоров`я та життя працівників. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується, зокрема, на принципах пріоритету життя й здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві й професійних захворюваннях. Таким чином, судом встановлено, що позивач отримав ушкодження здоров`я під час виконання ним трудових обов`язків у ВП «Шахта Білицька» ДП «Добропіллявугілля» та у ВСП «Шахтоуправління «Добропільське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», а тому наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені статтями 153, 237-1 Кодексу законів про працю України, для відшкодування моральної шкоди. Актом розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався 16.11.2010 року від 18.11.2010 року та Актом спеціального розслідування нещасного випадку на виробництві, що стався 06.12.2019 року від 18.12.2019 року, фактично не передбачено вини роботодавця у заподіянні шкоди. Однак, ця обставина не може бути підставою для відмови в позові [PERSON] до роботодавця, оскільки, як це випливає з аналізу норм частини 2 статті 153, статті 173, частини 1 статті 237-1 Кодексу законів про працю України, до числа умов виникнення зобов`язання з відшкодування моральної шкоди відносяться наявність моральних страждань працівника або втрати нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника вживати додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина роботодавця не є умовою настання такого виду юридичної відповідальності. Крім того, суд вважає, що у судовому засіданні встановлено, що моральну шкоду позивачу заподіяно з вини відповідача внаслідок травмування під час виконання ним трудових обов`язків в небезпечних та шкідливих умовах праці. Небезпечні умови праці і стали однією із причин нещасних випадків на виробництвах з позивачем, який внаслідок отриманих травм отримав ушкодження здоров`я. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що отримання позивачем, під час виконання ним професійних обов`язків на підприємствах відповідача, ушкодження здоров`я, за наслідком якого виникла втрата професійної працездатності, відбулось у зв`язку з незабезпеченням належних та безпечних умов праці з боку роботодавця, внаслідок чого позивачу було спричинено моральні страждання у вигляді фізичних та душевних страждань, тому така моральна шкода має відшкодовуватись за рахунок роботодавця, яким є відповідач по справі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду України №5 від 25.05.2001 року) заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Відповідно до частини 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди є Акти про розслідування причин нещасних випадків на виробництві, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Крім того, суд визнаючи заподіяння позивачу моральної шкоди бере до уваги рішення Конституційного суду України від 27 січня 2004 року №1-рп/2004, в якому зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я, тощо. На основі аналізу приведених вище доказів, суд вважає, що вина відповідача у спричинені позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоров`я є доведеною, що є підставою для задоволення позову. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 70000,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована та є завищеною. Враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров`я, ступінь втрати ним професійної працездатності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 40000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. Доводи відповідача, з приводу того, що позивач не надав обґрунтований розрахунок моральної шкоди, а також не надав підтвердження спричинення йому моральної шкоди внаслідок отримання травм на виробництві не заслуговують на увагу, так як в п.4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Щодо заперечень відповідача з приводу того, що позивач працював у ВП «Шахта «Білицька» ДП «Добропіллявугілля», а тому вимоги не можуть буди пред`явлені до ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», оскільки Товариство не є правонаступником ДП «Добропіллявугілля», суд зазначає таке. Відповідно до наказу Міністерства вугільної промисловості України від 7 лютого 2011 року №50 «Про припинення діяльності ДП «Добропіллявугілля» на підставі договору оренди від 22.12.2010 року цілісного майнового комплексу державного підприємства «Добропіллявугілля», укладеного між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області як орендодавцем та ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля», як орендарем, припинено діяльність ДП «Добропіллявугілля», цілісний майновий комплекс якого передано в оренду шляхом приєднання до орендаря ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». Пунктом 5 зазначеного вище наказу встановлено, що ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» є правонаступником усіх прав та обов`язків ДП «Добропіллявугілля». Тому ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» є належним відповідачем у справі, оскільки товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків ДП «Добропіллявугілля». Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2019 року, справа №227/1240/17 (провадження №61-28847свп18). Згідно ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з вимогою немайнового характеру та від сплати судового збору звільнений на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто в сумі 479,25грн.

Outcome: partial