Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

16 жовтня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 липня 2014 року позичила [PERSON] 1500 грн., які остання повинна була повернути до 01 вересня 2014 року, на підтвердження чого дала розписку. Оскільки [PERSON] кошти повернула лише частково в сумі 600 грн., [PERSON], уточнивши свої вимоги, просить стягнути з відповідачки на її користь 900 грн. боргу. Позивачка у судове засідання не з'явилась, подавши заяву про підтримання позову та розгляд справи у її відсутність. Згідно з ч.4 ст.130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.174 ЦПК України, якою передбачено, що в такому випадку суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову суперечить закону або порушує права інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заслухавши пояснення відповідачки, яка визнала позовні вимоги у повному обсязі, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсною. У відповідності з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що згідно з розпискою [PERSON] від 31 липня 2014 року, копію якої представила суду [PERSON], [PERSON] отримала 1500 грн., які зобов'язалась повернути до 01 вересня 2014 року (а.с.6). Як вказала позивачка у позовній заяві, [PERSON] повернула їй лише частину боргу в сумі 600 грн. У судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що дійсно вона 31 липня 2014 року взяла в борг у [PERSON] гроші в сумі 1500 грн., на підтвердження чого написала розписку. Вона також підтвердила своє зобов'язання повернути борг до 01 вересня 2014 року і визнала, що повернула частину боргу в сумі 600 грн., а решту вчасно не змогла повернути внаслідок скрутного матеріального становища. Зважаючи на те, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами судові витрати (а.с.1, 8).

Outcome: approved