Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

16.08.2018 року представник позивача [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , а саме, договору за реєстровим номером 2427 від 30.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В.,та договору за реєстровим номером 784 від 26.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ним та відповідачем [PERSON] 03.02.2015 року був укладений договір позики на суму 100000 доларів США з кінцевим строком виконання зобов`язання до 01.03.2015 року. У квітні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення боргу та одночасно подав заяву про забезпечення позову. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.06.2015 року було задоволено позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з [PERSON] 2548746,98 грн. та судовий збір. На виконання рішення суду та на підставі виконавчого листа державним виконавцем ДВС Южноукраїнського МУЮ 21.08.2015 року була винесена постанова про накладення арешту на все майно відповідача [PERSON] та заборону відчуження будь-якого майна. При ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження було виявлено, що 29.12.2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 12.11.2015 року №626/103826/15 було припинене обтяження, накладене постановою державного виконавця на квартиру [ADDRESS] . 30.12.2015 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., згідно якого спірна квартира була продана [PERSON] В подальшому 26.06.2018 року [PERSON] продала квартиру [PERSON] , договір посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В. В. Договори купівлі-продажу спірної квартири порушують права позивача. Рішення суду №486/580/15-ц від 16.06.2015 року про стягнення боргу за договором позики не виконано, реальної можливості виконати рішення інакше, ніж за рахунок майна, що належало відповідачу [PERSON] немає, оскільки відповідач незаконно відчужив усе належне йому майно. Ухвала про забезпечення позову від 21.04.2019 року по справі №486/580/15-ц, яка набрала законної сили, була обовязкова, зокрема, для стрін оспорювання правочинів та нотаріусів. Оскільки справи №626/103826/15 в провадженні Окружного адміністративного суду м.Києва взагалі не було, а відтак і заходи забезпечення позову із майна [PERSON] не були скасовані у спосіб, передбачений чинним законодавством України. З моменту постановлення ухвали Южноукраїнського міського суду у справі №486/580/15-ц про забезпечення позову, у відповідачів [PERSON] та [PERSON] були відсутні повноваження розпорядження спірною квартирою. [PERSON] уклав правочин щодо відчуження свого нерухомого майна, який суперечить вимогам вказаної ухвали про забезпечення позову, тобто є таким, що укладений із порушенням чинного законодавства. Просить відновити порушені права позивача у спосіб, передбачений ст.ст.215, 216 ЦК України, визнати обидва договори купівлі-продажи недійсним та стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір. В судове засідання позивач не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, суду до викладеного у позовній заяві додатково пояснив, що у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, було накладено арешт на спірну квартиру 21 квітня 2015 року спочатку як захід забезпечення позову. В подальшому було накладено арешт на майно боржника державним виконавцем, в тому числі і на спірну квартиру. Оскільки не існувало справи в Окружному адміністративному суді м. Києва, то обтяження, накладене ухвалою суду від 25.04.2015 року, було скасовано на підставі фальшивого судового рішення. А тому обидва договори купівлі-продажу спірної квартири укладені під час фактичного існування обтяження - арешту, не зважаючи на те, що в реєстрі обтяження зазначено не було. Обтяження, накладене ухвалою суду, існує, оскільки скасовано було не законно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи повідомлений через оголошення на сайті «Судова влада України». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, судом належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що на момент укладення договору купівлі-продажу між покупцем [PERSON] і продавцем [PERSON] 26.06.2018 року обтяжень на спірну квартиру в реєстрі не було. Договір відповідає Закону, [PERSON] сплатив продавцеві вартість квартири і тому договір не може бути визнаним недійсним. Для [PERSON] обтяжень не існувало. Якщо договір буде визнано недійсним, [PERSON] не повинен повертати вартість квартири позивачу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., в судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, приватний нотаріус Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієва В.В., в судове засідання не з`явилась, судом належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Оскільки матеріали справи містять достатньо даних щодо прав та взаємовідносин сторін, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача, відповідачів та третіх осіб. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 21.04.2015 року в межах задоволення заяви про забезпечення позову був накладений арешт на майно, що належить [PERSON] , а саме, квартиру [ADDRESS], квартиру [ADDRESS] , торгівельний павільйон [ADDRESS], автомобіль «Range Rover» 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] /а.с.16-17/. На виконання вказаної ухвали державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Южноукраїнського міського управління юстиції 24.04.2015 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.18/, постановою від 11.06.2015 року виконавче провадження закінчено у зв`язку з виконанням рішення про забезпечення позову у повному обсязі /а.с.28/. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 16.06.2015 року був задоволений позов [PERSON] , стягнуто з [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 2548746,98 грн. та судовий збір в сумі 3654 грн. /а.с.11-12/, на підставі рішення суду 11.08.2015 року виданий виконавчий лист /а.с.13-14/, а 21.08.2015 року старшим державним виконавцем ВДВС Южноукраїнського МУЮ повторно була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження /а.с.15/. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №134052047 від 10.02.2016 року /а.с.19/ 29.12.2015 року посадовою особою Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві на підставі постанови Окружного адміністративного суду м.Києва №626/103826/15 до Державного реєстру внесено запис про припинення обтяження щодо квартири [ADDRESS] . Окружний адміністративний суд м.Києва надав інформацію про відсутність у провадженні суду справи з таким номером /а.с.44/, проте також зазначив про неможливість ідентифікації справи за наданими реквізитами. 30.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] / а.с.172/, з документів, наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогач В.В., вбачається, що на момент укладення договору обтяження стосовно нерухомого майна відсутні /а.с.196-208/. Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12.02.2016 року [PERSON] за поданням державного виконавця було тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань по виконавчому листу №486/580/15-ц /а.с.39-40/, ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 18.02.2016 року [PERSON] за поданням державного виконавця оголошено у розшук /а.с.32-33/. Виконавче провадження було зупинено постановою державного виконавця від 08.02.2016 року /а.с.45/, виконавчі дії в подальшому не проводилися. 26.06.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Дмитрієвою В.В. /а.с.99-102/, у тексті договору зазначено, що нотаріусом була здійснена перевірка щодо відсутності заборони на відчуження квартири. Через два місяці після укладення вказаного договору позивач звернувся до суду з позовом про визнання договорів купівлі-продажу недійсними з підстав, передбачених ст.ст.215-216 ЦК України як заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушені вчиненням вказаних правочинів. За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що визначено як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Верховний Суд у постанові №535/578/16-ц від 26.11.2018 року висловив конкретну правову позицію щодо недійсності договору відчуження нерухомого майна, на яке накладено обтяження, навіть за умови того, що у державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відсутні дані щодо наявності такого обтяження. При цьому обов`язковою умовою визнання договору недійсним вважається обізнаність продавця щодо заборони відчуження цього майна та передбачення ним негативних наслідків у випадку звернення стягнення на майно у випадку примусового виконання рішення суду. Як вбачається з доказів, наданих сторонами, рішення про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики є заочним, відповідач у судові засідання не з`являвся, повідомлявся шляхом розміщення оголошення у пресі, заява про перегляд заочного рішення не надходила. Таким чином враховуючи хронологічну послідовність подій можливо допустити, що відповідач був обізнаний про заборону відчуження квартири та його дії були спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, але при дослідженні доказів та ухваленні рішення висновки суду не можуть грунтуватися на припущеннях. Кожна сторона, у відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте належних доказів ухилення відповідача [PERSON] від виконання рішення суду шляхом вчинення певних дій, в тому числі і з порушенням закону, суду не надано. При правовій оцінці факту укладення договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові №203/1796/16-ц від 06.02.2019 року. Так, для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику. Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим. Відповідно до статті 388 ЦК України набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Відповідно до пунктів 21, 22, 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (що застосовується при розгляді цивільних справ у відповідності до постанови Верховного Суду №362/7939/15-ц від 04.10.2018 року) спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв`язку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Таким чином, виходячи з вищевикладеного відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем і зазначені обставини не спростовані належними та допустимими доказами під час розгляду справи. Отже визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним, по-перше порушить права добросовісного набувача, по-друге такий спосіб захисту інтересу позивача, передбачений ст.216 ЦК України, не є належним у випадку продажу майна третім особам. Суд враховує пояснення позивача щодо неможливості виконання рішення суду на його користь через незаконне відчуження майна відповідачем [PERSON] , проте вважає необхідним зазначити, що інтереси позивача відповідно до матеріалів справи можуть бути захищені не тільки шляхом компенсації за рахунок квартири [ADDRESS], а й за рахунок іншого майна, на яке було накладено арешт, а саме ще однієї квартири, торгівельного павільйону та автомобілю. Таким чином, враховуючи наявність альтернативних засобів захисту інтересів позивача, суд приходить до висновку про пріоритетність захисту права власності добросовісного набувача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed