Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

15.03.2016р. Дніпропетровський національний університет залізничного транспорту імені академіка [PERSON] в особі ректора [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], в якому просить суд зобовязати відповідача забезпечити доступ до каналізаційної мережі, яка знаходиться під добудовою гаражу № 7 та демонтувати бетонні сходинки та навіс за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лазаряна, 2 (а.с. № 4 8). В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що у 2014 році [PERSON] самовільно здійснила прибудову до гаража № 7, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лазаряна, 2, чим порушила права та законні інтереси Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка [PERSON], оскільки розширення гаражу № 7, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лазаряна, 2, було здійснено шляхом самочинного будівництва без отримання на те дозволів та погодження даного будівництва із Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту імені академіка [PERSON], що призвело до того, що дане самочинне будівництво було здійснене над каналізаційною мережею університету. Дані дії відповідача призвели до порушення п. 15.5 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008р. № 190, відповідно до якого не дозволяється самовільне спорудження над водопровідними і каналізаційними мережами та пристроями будь-яких будівель та предметів благоустрою. Відповідно до Генерального плану земельної ділянки масштабу 1:500 каналізаційна мережа, що проходить під самочинною добудовою гаража № 7 відповідача, перебуває на балансі університету, незважаючи на те, що дана частина земельної ділянки перебуває у комунальній власності (дана земельна ділянка знаходиться між лініями 44, 45, 46, 47 відповідно до Плану зовнішніх меж землекористування, який є невід'ємною частиною Державного акту на право постійного користування землею серії ДП № 001219 від 28.03.2001р.). Відповідно до п. 14.1 вищезазначених Правил вуличні, квартальні, дворові, будинкові мережі, споруди і обладнання систем водопостачання та водовідведення обслуговуються та реконструюються тим підприємством, у якого ці об'єкти перебувають на балансі. У зв'язку з тим, що відповідачем було самовільно розширено гараж №7 без дотримання технічних умов, які є обов'язковими при розробленні проектів на об'єкти будівництва порушуються такі права та законні інтереси університету як вільний доступ до каналізаційної мережі, що перебуває на балансі університету, що тягне за собою унеможливлення виконання університету своїх прямих обов'язків щодо належного утримання своєчасного здійснення ремонту даної каналізаційної мережі. Внаслідок розширення гаража № 7 з південної сторони даної прибудови відповідач облаштував бетонні сходинки, котрі знаходяться на земельній ділянці, по належить університету на праві постійного користування відповідно до державного акту на право постійного користування землею №001219 від 28.03.2001р., а з північної сторони над земельною ділянкою, постійним користувачем якої є університет, відповідач встановив навіс. Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 18.06.2014р. № 1797/24 інформація щодо наявності дозвільних документів на дану споруду (прибудову до гаража № 7) відсутня. 19.07.2016р. до суду надійшли заперечення [PERSON], відповідно до яких остання повідомляла суд, що 28.04.2014р. нею було подаровано гараж № 7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровську іншій особі, [PERSON], що підтверджується договором дарування від 28.04.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 354, копію якого відповідач надала суду, а також копію витягу з Державного реєстру речових прав та нерухомого майна про реєстрацію права власності від 28.04.2014р. У звязку з чим, [PERSON] не є власником спірного гаража, а отже всі вимоги, заявлені позивачем до неї, як до відповідача є безпідставними (а.с. № 68 72). 20.07.2016р. представником позивача [PERSON] (згідно довіреності від 05.07.2016р. а.с. № 77) було подано до суду заяву про заміну належного відповідача, в якій остання просила суд замінити первісного відповідача за позовом Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка [PERSON] до [PERSON] на належного відповідача [PERSON], який зареєстрований за адресою: м. Дніпро (колишня назва м. Дніпропетровськ), [ADDRESS] (а.с. №74). 20.07.2016р. ухвалою суду (без виходу до нарадчої кімнати) заявлене представником позивача клопотання, у відповідності до вимог ст. 33 ЦПК України, було задоволено та замінено первісного відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] (а.с. № 78). 10.10.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач змінив прохальну частину свого позову та просить суд зобовязати [PERSON] забезпечити доступ до каналізаційної мережі, яка знаходиться під добудовою гаражу № 7 шляхом його демонтування та зобовязати відповідача демонтувати бетонні сходинки та навіс гаражу № 7 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лазаряна, 2 (а.с. № 113 114). Представник позивача [PERSON] (діє на підставі довіреності від 10.01.2017р. а.с. № 154) в судовому засіданні 15.02.2017р. позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень від 10.10.2016р., підтримала та просила суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та додаткових поясненнях від 06.12.2016р., а також доказів, наявних в матеріалах справи. Представник відповідача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 12.09.2016р. а.с. № 111) в судовому засіданні 15.02.2017р. та поданих до суду письмових запереченнях від 15.09.2016р. та 08.11.2016р. на позов проти задоволення позовних вимог заперечував (а.с. № 88-90, 132-135). Серед заперечень посилався на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить гараж № 7 площею 60,8 кв.м., який розташований за адресою: вул. Лазаряна, 2 м. Дніпропетровськ. Вказаний вище гараж був отриманий у дар від [PERSON] Будь яких даних стосовно самочинного будівництва вказаного обєкта нерухомого майна на момент вчинення правочину не було. В обґрунтуванні позовних вимог позивач посилався на те, що отриманий [PERSON] у власність гараж № 7 є обєктом самочинного будівництва. В той же час, відповідно до даних технічного паспорту на гараж №7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровськ площа гаража складає 60,8 кв.м., що відповідає умовам договору дарування вказаного обєкта нерухомого майна. Отже, доводи позивача, що відповідач володіє самовільно збудованим обєктом нерухомого майна, на думку представника відповідача, є безпідставними. Крім того, відповідачем були замовлені роботи із землеустрою, а саме сертифікованими геодезистами було винесено в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки позивача, які проходять біля будівлі гаража № 7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровськ. За результатами робіт з винесення меж в натуру (на місцевість), встановлено, що забудова гаража № 7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровськ не порушує меж земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача. Гараж перебуває на земельній ділянці комунальної власності, поза земельною ділянкою позивача. Стосовно положень позовної заяви про проходження під будівлею відповідача каналізаційної мережі та позовної вимоги про зобовязання забезпечити доступ до каналізаційної мережі під будівлею гаража № 7 по вул. Лазаряна в м. Дніпропетровськ, то відповідачу незрозуміла позовна вимога про його зобовязання забезпечення доступ до каналізаційної мережі під будівлею гаража № 7 по вул. Лазаряна в м. Дніпропетровськ, в частині її виконання у випадку задоволення судом даної позовної вимоги. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до листа в.о. начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області [PERSON] від 18.06.2014р. № 1797/24, інспекцією була проведена позапланова перевірка дотримання вимог містобудівного законодавства за адресою: вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровську, за результатами якої встановлено, що за вищезазначеною адресою розташована одноповерхова будівля невідомого призначення з газобетоних блоків. Власником даної споруди є гр. [PERSON], згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № ЕАІ 042330 від 26.02.2014р. Згідно копії технічного паспорту від 24.04.2014р. дана споруда зазначена, як гараж 1965 року побудови, з висотою 3.00 м. Дані про самовільне будівництво відсутні. Оригінал вищезазначених документів не надано. Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. Ак. В. Лазаряна було надано технічний паспорт на ту саму споруду від 14.05.2013р., в якому дана споруда зазначена, як гараж з підсобними приміщеннями, висотою 2.00 м. Замовником технічної інвентаризації є [PERSON] (а.с. № 95-96). Інформація стосовно наявності будь-яких дозвільних документів на дану споруду в Інспекції відсутня (а.с. № 28). Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. 25.07.2013р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі 201/7193/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобовязання вчинити певні дії та визнання права власності було визнано за [PERSON] право власності на гараж № 7 загальною площею 60,8 кв.м., що розташований по вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровську без акту введення в експлуатацію (а.с. № 160-162). Так, даним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено, що відповідно до технічної документації спірного гаражу № 7 по вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровську, [PERSON] було самочинно збільшено його розмір. Згідно технічних висновків гараж № 7 по вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровську, складених ПП «Архітектурне бюро «Крамаров [PERSON]» встановлено відповідність вимогам надійної та безпечної експлуатації та можливість їх безпечної експлуатації (а.с. № 160-162). \~\~ На запитання головуючого представник позивача в судовому засіданні 15.02.2017р. не змогла пояснити, чому університет не намагався оскаржити рішення суду, коли про нього дізнався у 2014 році ( ч. 1 ст. 292 ЦПК України право апеляційного оскарження рішення суду у особи, яка не приймала участь у розгляді справи, якщо суд вирішив питання про її права та обовязки). З викладеного вбачається, що дійсно мало місце самочинне збільшення розміру спірного гаражу, однак останнє було узаконено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, яке набрало законної сили, та згідно якого було визнано за [PERSON] право власності на гараж № 7 загальною площею 60,8 кв.м., що розташований по вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровську ( з 03.06.2016р. назва міста змінилася на м. Дніпро). В подальшому відбувся повторний перехід права власності до інших набувачів, зокрема, відповідно до договору дарування гаражу від 28.04.2014р., посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 354, згідно якого [PERSON] (дарувальник) безоплатно передала у власність [PERSON] (своєму сину) (обдарованому) належний їй на праві власності гараж № 7, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Лазаряна, 2 (п. 1 договору) (а.с. № 69 70, 71-72). Згідно п. 2 договору дарування, що підтверджує право власності дарувальника на відсуджений гараж є договір дарування гаража, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 26.02.2014р., реєстр № 177; право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] 26.02.2014р.; [PERSON] з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 18277503; номер запису про право власності: 4794570; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 176770012101. Опис обєкта: гараж № 7, загальною площею 60,8 кв.м. (п. 3 договору а.с. № 122). Відповідно до [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.04.2014р. за [PERSON] зареєстроване на гараж № 7, загальною площею 60,8 кв.м., розташований по вул. Лазаряна, 2 у м. Дніпропетровськ (а.с. № 71 72). Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. В обґрунтування своїх заперечень та правової позиції по справі, відповідачем були замовлені роботи із землеустрою, а саме сертифікованими геодезистами було винесено в натуру (на місцевість) межі земельної ділянки позивача, які проходять біля будівлі гаража № 7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровськ. За результатами робіт з винесення меж в натуру (на місцевість), встановлено, що забудова гаража № 7 по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпропетровськ не порушує меж земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача, що підтверджується технічним звітом, здійсненим ФОП [PERSON] (а.с. № 99 107). Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядженні своїм майном. Ректор Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту ім. Ак. В. Лазаряна в поданій до суду позовній заяві зазначає, що на балансі університету перебувають каналізаційні мережі, на підтвердження даного факту суду була надана схема каналізаційних мереж позивача (а.с. № 19 20). Однак даний доказ встановлює лише факт наявності каналізаційних мереж на території позивача, при цьому, жодного акту прийому - передачі, балансової довідки тощо позивач до суду не надав (а.с. № 150. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. З вказаного виплаває, що позивачем не підтверджено відповідними та належними доказами факт наявності у останнього на балансі відповідної каналізаційної мережі. Крім того, надана позивачем схема каналізаційних мереж, встановлює, що каналізаційна мережа d:250 проходить по вул. Лабораторній, тобто поза територією позивача (а.с. № 125). Обґрунтовуючи доводи поданої позивачем позовної заяви, останній вказує про неможливість здійснення обслуговування каналізаційної мережі, яка перебуває у нього на балансі (що не підтверджено належними доказами) з урахуванням положень п. 14.1 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008р. № 190. На спростування зазначеного доводу позивача відповідачем було замовлено висновок спеціалістів, а саме у TOB «Ентхіл», яка має ліцензію на будівельні та монтажні роботи інженерних мереж, в т.ч. і каналізаційні мережі (водопостачання та водовідведення), щодо можливості експлуатації, обслуговування та монтажу/демонтажу каналізаційної мережі без знесення об'єкта нерухомого майна по вул. Лазаряна, 2 в м. Дніпро. У висновку спеціалістів (TOB «Ентхіл») в галузі обслуговування, будівництва та монтажу каналізаційних мереж зазначено способи та методи обслуговування, ремонту та заміни каналізаційної мережі по вул. Лазараяна, 2 в м. Дніпро без знесення об'єкта нерухомого майна (а.с. № 136 141). Суд приходить до висновку про те, що факт порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача не знайшов свого підтвердження, жодних правових підстав для задоволення позову судом не встановлено, а позивачем не надано, тому у задоволенні позовних вимог у повному обсязі необхідно відмовити. Суд не обговорює питання про строки позовної давності (заява про застосування цих строків подана до суду 15.03.2017р. під час судового засідання а.с. № 158-159), оскільки дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка [PERSON] до [PERSON] про зобовязання забезпечити доступ до каналізаційної мережі, яка знаходиться під добудовою гаражу № 7 шляхом його демонтування, про зобовязання демонтувати бетонні сходинки та навіс гаражу № 7 гаражу № 7 за адресою: м. Дніпро (м. Дніпропетровськ), вул. [PERSON], б. 2. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом в розмірі 2756грн. (1378гн. х2= 2756грн. - а.с. № 2, 3) відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed