Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

16. 10. 2015 року позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27 квітня 2009 року виконавчим комітетом Синельниківської міської ради та зареєстрованого 27 квітня 2009 року в КП «Синельниківське МБТІ», реєстраційний номер 27143044 за реєстром №5748, належав жилий будинок №62 по вул. Парковій м. Синельникове Дніпропетровської області. За вказаною адресою, окрім нього, проживають онука позивача - [PERSON], разом із чоловіком [PERSON], шлюб між якими зареєстровано 29. 04. 2009 року. Позивач зазначає, що є людиною похилого віку, дуже часто хворіє і потребує постійного догляду зі сторони онуки, тому у травні 2009 року вирішив подарувати [PERSON] будинок, зареєстрований за адресою: [INFO]. 29 травня 2009 року позивач з [PERSON] уклали договір купівлі-продажу жилого будинку №62 по вул. Паркова у м. Синельникове Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №685, повідомивши нотаріуса про попереднє передання покупцем грошових коштів, хоча як позивач так і [PERSON] знали, що це був фактично договір дарування і ніяких грошей він від онуки [PERSON] не отримував. 19 серпня 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу із [PERSON] під час розгляду справи останній пояснив, що має намір здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя. В звязку із викладеним вище позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу будинку №62 по вул. Паркова у м. Синельникове Дніпропетровської області, укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON], посвідчений 29. 05. 2019 року приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №685, удаваним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги [PERSON] підтримав та надав суду пояснення таким чином, як це вказано вище. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що 29. 05. 2009 року, між нею та її дідом [PERSON] укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Паркова, 62. В зазначеному будинку на теперішній час проживає вона та [PERSON] Зазначає, що метою для визнання договору купівлі-продажу жилого будинку удаваним є збереження її права власності на вказане нерухоме майно та уникнення визнання його обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбано нею в період перебування у шлюбі із третьою особою [PERSON] з 29. 04. 2009 року по 01. 09. 2015 року. В звязку із зазначеним не заперечує проти визнання вказаного правочину удаваним. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з 29. 04. 2009 року по 01. 09. 2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] 29. 05. 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу жилого будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Паркова, 62, але грошові кошти він та [PERSON] позивачу не сплачували. На укладення договору купівлі-продажу надавав нотаріусу письмову згоду, викладену у заяві. Зазначає, що не претендує на частину будинку, що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, так як ні він, ні [PERSON] грошові кошти позивачу [PERSON] не передавали, та вказане майно ними за спільні кошти подружжя не придбавалося. Проти задоволення позовних вимог не заперечує. Третя особа приватний нотаріус Синельниківського міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] у судове засідання не зявився, але до початку його проведення надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також письмове заперечення в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки відсутні будь-які докази, а отже і підстави вважати укладений між сторонами договір удаваним, оскільки по своїй суті цей правочин не приховував ніякого іншого правочину, який сторони насправді вчинили, тому відбулося фактичне виконання всіх його умов. В позовній заяві не було доведено ту обставину, що в укладеному між сторонами правочину їх зовнішнє волевиявлення не збігалося з їх внутрішньою волею. Позовна заява не містить доказів на підтвердження наміру сторін укласти договір дарування та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди усіх істотних умов такого договору дарування, а також того, що умовою оспорюваного договору була сплата грошових коштів, якої насправді нібито не відбулось. Однак, жодним нормативно-правовим актом, що діяв в Україні на момент посвідчення спірного правочину не передбачено обовязку нотаріуса здійснити перевірку отримання продавцем грошей за відчужене майно. Спосіб розрахунку та передачу грошей сторони визначають самостійно за взаємною згодою. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], третю особу [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, судом встановлено, що 29. 05. 2009 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу будинку №62, що розташований по вул. Парковій у м. Синельникове Дніпропетровської області, який посвідчено приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №685. Продаж вчинено за суму 77179 грн. 00 коп., яку продавець отримав від покупця ще до підписання цього договору. За вказаним договором позивач [PERSON] оплатно відчужив у власність вищезазначене нерухоме майно [PERSON] Змістом договору купівлі-продажу від 29. 05. 2009 року, а саме: пунктами 9, 10, визначено, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, що цей договір не носить мнимої або удаваної угоди, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі розяснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень доповнень до цього договору не мають, однаково розуміють суть та текст цього договору. Цей договір підписано сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній памяті, відповідає дійсним намірам сторін, зміст статей законодавства, які зазначені в договорі сторонам відомі та зрозумілі. Судом зясовано та сторонами підтверджено, що 29. 05. 2009 року внутрішня воля [PERSON], як продавця, була направлена на відчуження права власності нерухомого майна, а внутрішня воля покупця [PERSON], на придбання речового права, шляхом укладення договору купівлі-продажу жилого будинку, зазначені особи розуміли зміст правочину, що укладався, викладене підтверджується їх підписами у вказаному договорі, посвідченому приватним нотаріусом Синельниківського міського нотаріального округу [PERSON] (а. с. 10). Заявою [PERSON], посвідченою нотаріусом, підтверджено її згоду на продаж чоловіком [PERSON] спільно набутого під час перебування у шлюбі будинку №62 по вул. Парковій в м. Синельникове Дніпропетровської області, а заявою [PERSON], посвідченою нотаріусом, надано згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю за спільно набуті під час перебування у шлюбі кошти будинку за вказаною адресою. Окрім того, позивачем [PERSON] у позовній заяві та у судовому засіданні відповідачем [PERSON] підтверджено, що приводом для звернення до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу будинку від 29. 05. 2009 року удаваним стало можливість звернення [PERSON] до суду із позовом про визнання придбаного [PERSON] 29. 05. 2009 року будинку обєктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказаний правочин вчинено в період перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 29. 04. 2009 року по 01. 09. 2015 року (а. с. 9). Тобто такі дії позивача направлені на збереження майнових прав відповідача, які між собою перебувають у родинних відносинах за походженням. Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Таким чином, з огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] виходячи із того, що позивач не довів, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладений з метою приховати договір дарування. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1-5 ст. 203, ч. 1 ст. 235 ЦК України,

Outcome: dismissed