Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

15.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь завдану вчиненням кримінального правопорушення майнову шкоду у розмірі 1\~100 грн. та моральну (немайнову) шкоду у розмірі 10\~000 грн. 08.12.2016 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача майнової шкоди зменшено позивачем до 600 грн. (а.с. 74). В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що [PERSON] є потерпілою у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст.286 КК України . Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 06.09.2016 року [PERSON] визнаний винним у скоєні злочину передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України та на підставі ст. 80 КК України звільнений від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності. Як було встановлено судом, 13.07.2013 року, о 18:00 годині, [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-2105, д/н 54-161 ЕН , рухався заднім ходом по тротуару навпроти будинку 27-А, розташованому по вул. Карла Лібкнехта в м. Чугуєві Харківської області, порушив вимоги п. п. 10.1, 10.9, 11.13 Правил дорожнього руху України та допустив наїзд на позивачку, коли вона пересувалася по тротуарній смузі як пішохід. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи за №233-Ч\\13 від 05.10.2013 року [PERSON] отримала численні тілесні ушкодження, закриті переломи 2, 10, 11, 12 ребер праворуч, перелом поперечного відростку, що за критерієм тривалості розладу здоровя кваліфікується як середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження, яке обумовило тривалий розлад здоровя (понад 21 день). Позивач зазначає, що в момент отримання тілесних ушкоджень вона перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості та страху за своє здоровя і життя. Діями відповідача їй було завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; побоювання щодо майбутнього стану здоровя. В подальшому позивач була вимушена проходити стаціонарне лікування з оперативним втручанням, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування. Впродовж всього періоду лікування, як зазначає позивач, вона почувалася незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). В період стаціонарного лікування потребувала зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувалася як джерело клопоту та обтяжень для родичів. Наслідки перенесеної травми призвели до появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість та нервозність. [PERSON] також вказує на те, що у неї дотепер продовжуються проблеми зі здоровям у вигляді періодичних болів, тому наразі змушена проходити реабілітаційне лікування. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, так як був порушений загальний життєвий ритм, вона була вимушена проходити лікування, перебувати в правоохоронних органах та свідчити у якості потерпілої тощо. Оскільки позивач є людиною похилого віку та все це в сукупності завдало їй значної моральної шкоди, вона оцінює її в 10 000 грн. Також, [PERSON] у позові посилається на те, що нею були понесені матеріальні витрати на лікування, які вона підтверджує документально - у розмірі 3 400 грн. У звязку з тим, що вона отримала від відповідача частково грошові кошти на лікування, то остаточно стягненню підлягає сума у розмірі 600 грн. (а.с.74). Посилаючись на ст. ст. 22, 23, 1166 ч. 1, 1167 ч. 1 ЦК України, позивач просила суд задовольнити її уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Під час розгляду справи в суді позивачка та її представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представники проти позову заперечували посилаючись на те, що позивач не надала суду необхідних, належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, які зазначені в позові щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Відповідач не заперечував того факту, що дійсно він 13.07.2013 року порушив вимоги п.п. 10.1, 10.9, 1113 ПДР України та рухаючись заднім ходом по тротуару допустив наїзд на пішохода [PERSON] від чого остання отримала численні тілесні ушкодження, зокрема закриті переломи задніх відрізків 11, 12 правих ребер, 9, 10, 11 правих ребер по лопаточній лінії, перелому поперечного відростку L2 праворуч з розходженням відломків та закритий перелом шиловидного відростку правої ліктьової кістки зі зміщенням, що за критерієм тривалості розладу здоров`я кваліфікується як середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження, яке обумовило тривалий розлад здоров`я (понад 21 день). Проте під час проведення розслідування за цим фактом [PERSON] не подавала цивільного позову та не пред'являла вимог до нього з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, а звернулася до суду з цими вимогами більше ніж через 3 роки після вказаної події. Відповідач, посилаючись на ст. ст. 256, 257, 261, 265 ЦК України вважає, що позивачкою пропущений строк при зверненні до суду з цими вимогами. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, [PERSON] зазначає, що позивач, пред'явивши вимоги про стягнення компенсації за заподіяну ним моральну шкоду не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру. Крім того, з моменту ДПТ пройшло більше 3 років. [PERSON] вказує, що в рахунок компенсації моральної шкоди позивачу одразу ж після дорожньо-транспортної пригоди було сплачено 1\~500 грн. та в подальшому ще 1 000 грн., тобто на загальну суму 2 500 грн. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; причинного зв'язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювача шкоди. Факт заподіяння шкоди доводить позивач. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, -2- у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. В абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Таким чином, [PERSON] вважає, що позивач не обґрунтувала заподіяну їй моральну шкоду, не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння моральної шкоди та відповідно розмір її компенсації в сумі, яка становить саме 10 000 грн., а тому позивачу необхідно відмовити в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Отже, позов в цій частині не доведений, не конкретизований, розмір шкоди абсолютно не обґрунтований, доказів у підтвердження позову не надано. Щодо пред'явленої вимоги про відшкодування матеріальних витрат на лікування, які на думку позивача, не відшкодовані, відповідач зазначає, що ним на лікування позивачу було надано 1 500 грн. та 2 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, тобто загальна сума коштів, що була надана позивачу становить 4 000 грн. Тому відповідач вважає вимогу [PERSON] щодо стягнення з відповідача 1 100 грн. безпідставною та незаконною з наступних підстав. У відповідності до положень ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання якого створює підвищену небезпеку. Ставлячи питання про відшкодування матеріальної шкоди в частині понесених витрат на лікування позивач посилався на копії фіскальних чеків, що містяться в кримінальній справі (оригінали не представлені), проте нею не представлено призначення лікаря щодо необхідності придбання саме цих лікарських засобів, що призначалися певним лікарем для її лікування, тобто не підтверджено необхідність придбання цих лікарських засобів для свого лікування. [PERSON] звертає увагу суду, що деякі копії чеків, які подані позивачем, підтверджують витрати на поповнення рахунку, бензин та продукти харчування, що взагалі не має відношення до ліків, тобто вказана вимога позивачем, на його думку, нічим не підтверджена та не підлягає задоволенню. Оскільки у спорі заявлена вимога про застосування наслідків спливу строку позовної давності, враховуючи відсутність поважних причин, з яких позивач не звертався до суду з позовом, [PERSON] вважає, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі. Свідок [PERSON] пояснила суду, що є рідною донькою позивачки. Після ДТП, яка сталася з вини відповідача, мати свідка перебувала у лікарні приблизно місяць. Після виписки стан її здоровя погіршився і вона вимушена була продовжити лікування амбулаторно. На теперішній час стан [PERSON] пригнічений, вона не доглядає внуків, не відвідує свята, не працює на дачі. Свідок не заперечувала того факту, що відповідачем добровільно було відшкодовано на лікування 2\~400 грн. та 1\~000 грн. він передав їй особисто для придбання ліків матері. Свідок [PERSON] показала в суді, що у серпні 2013 року вона зустріла свою сусідку [PERSON], яка погано виглядала, її рука була перевязана. Позивачка повідомила, що місяць перебувала у лікарні, після чого за станом здоровя на дачу вона вже не їздить. С тих пір донька відвідує її кожен день. Суд вислухавши учасників процесу, свідків та дослідивши матеріали справи приходить до наступного: Згідно зі ст. 16 ЦК України - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 11 зазначеного Кодексу наголошує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, передбачено ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Під час розгляду справи в суді було встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 13.07.2013 року [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2105», д/н 54-161 ЕН, який належить [PERSON], рухався заднім ходом по тротуару навпроти будинку №27А, розташованому по вул. К.Лібкнехта в м. Чугуєві зі сторони вул. Харківської у напрямку вул. Гвардійської, зі швидкістю понад 5 км/год, чим відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи від 07.10.2013 року за №661/13, порушив вимоги п.п. 10.1, 10.9, 11.13 ПДР України. Рухаючись заднім ходом по тротуару по вул. К. Лібкнехта в м. Чугуєві, [PERSON] допустив наїзд на пішохода [PERSON], яка рухалася прямолінійно по тротуару в смузі руху автомобіля. Від завданого задньою частиною автомобіля удару, який прийшовся у поперекову частину тіла, потерпіла [PERSON] впала на тротуар. Відповідно до висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи за №185-КЕ/2016 від 20.05.2016 року [PERSON] отримала численні тілесні ушкодження, зокрема закриті переломи задніх відрізків 11, 12 правих ребер, та 9, 10, 11 правих ребер по лопаточній лінії, перелом поперечного відростку L2 праворуч з розходженням відломків та закритий перелом шиловидного відростка правої ліктьової кістки зі зміщенням, що за критерієм тривалості розладу здоров`я кваліфікується як середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження, яке обумовило тривалий розлад здоров`я (понад 21 день). Згідно з висновком експертизи дані ушкодження утворилися в наслідок ударного впливу тупих твердих предметів з тертям та тиском між тупими предметами, за обставинами дорожньо-транспортної події. Згідно ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 07.09.2016 року, залишеної без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області від 03.11.2016 року відповідач по справі [PERSON] був звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у звязку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] за ст. 286 ч. 1 КК України було закрите на підставі ст. 284 ч. 2 п. 1 КПК України. Крім того, в цій ухвалі зазначено, що в ході судового розгляду справи потерпілою [PERSON] був заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У звязку з закриттям справи зазначений позов не розглядався, а потерпілій було розяснено, що її вимоги в цьому випадку можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Вищезазначене не оспорюється сторонами по справі, та підтверджується ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 07.09.2016 року (а.с.5-7); ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області від 03.11.2016 року, якою апеляційна скарга потерпілої [PERSON] була залишена без задоволення, а ухвала Чугуївського міського суду від 07.09.2016 року відносно [PERSON] про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження без змін (а.с.44-45); висновком судової авто-технічної експертизи від 07.10.2013 року за №661/13 (а.к.п.93-94); висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи за №185-КЕ/2016 від 20.05.2016 року (а.с.217-221, справи за №636/849/14-к). Згідно ст. 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а ст. 1166 цього кодексу зазначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Пунктом 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за №4 від 01.03.2013 року визначено поняття джерела підвищеної небезпеки, ним, зокрема, є будь-яка діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Пунктом 4 зазначеної Постанови ПВССУ №4 від 01.03.2013 року передбачено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей\~1166,\~1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. -3- При цьому відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи\~ чи закриття кримінального провадження за правилами\~КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.\~ Відповідно до п. 6 вказаної Постанови ПВССУ №4 від 01.03.2013 року, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Крім того, згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого №5158 [PERSON] поставлено діагноз сочетана травма, трокальна травма, закритий перелом ІІ-ІІІ, ІХ-ХІ ребер, торакальгія, забиті рани, садна правої кисті, лучезапястного суглоба. 13.07.2013 року їй здійснено операцію ПХО рваної рани правої кисті. Рекомендовано спостереження та лікування у сімейного лікаря, хірурга, содові ванночки для правої кисті, ЛФК, анальгетики при болях, аспекард по 100 мг. 2 рази на добу, кальцій Д3 никомед по 1 на добу 1 місяць. Крім того, у позивача маються супутні хвороби: хвороба Паркінсона тремтливо-ригідна форма, атеросклеротичний кардіосклероз, стабільна стенокардія 2 фкл Сн 2 ст., захворювання правої молочної залози (а.с.65). У своїй розписці від 13.07.2013 року [PERSON] зобовязався оплатити лікування [PERSON] (а.с.68). Таким чином, виходячи з вище приведеного судом було встановлено та не оспорювалося самим відповідачем, що 13.07.2013 року дорожньо-транспортна подія, внаслідок якої постраждала позивачка, сталася саме з вини відповідача. Внаслідок того, що [PERSON], порушуючи вимоги п.п. 10.1, 10.9, 11.13 ПДР України, допустив наїзд на пішохода [PERSON], останній були спричинені тілесні ушкодження, що за критерієм тривалості розладу здоров`я кваліфікуються як середнього ступеню тяжкості, що обумовило тривалий розлад здоров`я. Позивачка [PERSON] проходила тривалий курс лікування, їй було проведено операцію і як наслідок вона вимушена була витрачати кошти на лікування, які відповідачем частково було відшкодовано. Позивачем на підтвердження витрат на лікування надано суду копії чеків на загальну суму 3\~460,53 грн. (а.с.8-12). Під час дослідження чеків, наданих суду як доказу витрат на лікування, зясовано, що частина чеків не є свідченням витрат на лікування позивачки, оскільки є чеками про сплату бензину, продуктів харчування та поповнення рахунку, на загальну суму 367,52 грн. 18.04.2014 року [PERSON] здійснено поштовий переказ коштів у сумі 1\~183,74 грн. [PERSON] (а.с.67). Свідок [PERSON] підтвердила в суді, що [PERSON] їй особисто на придбання ліків для матері передав 1\~000 грн. Таким чином судом встановлено, що відповідачем добровільно було відшкодовано позивачці затрати на лікування в розмірі 2\~183,74 грн. (3\~460,53-367.52-2\~183,74=909,27) Суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, передбачено ст. 11 ЦПК України. Оскільки позивач під час розгляду справи в суді уточнила свої вимоги в частині стягнення з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі 600 грн. (а.с.74), суд вважає за необхідне задовольнити ці уточнені вимоги та стягнути з відповідача на користь позивачки завдану майнову шкоду в указаному позивачкою розмірі - 600 грн. Розглядаючи вимоги позивачки про стягнення з відповідача спричиненої моральної шкоди суд приходить до наступного: Частина 1\~ст. 15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу\~Конституцією України, а також\~Цивільним кодексом\~і відповідними законами України. Положеннями ст. 23 ЦК України передбачене право особи на відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до Постанови ПВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995 року (з наступними доповненнями та змінами) моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльності інших осіб. Відповідно до ст. 1167 ч.1 ЦК України моральна шкода, спричинена фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила за наявності її вини. Суд вважає, що потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди, оcкільки судом встановлено, що внаслідок протиправних дій відповідача позивачці були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, провина [PERSON] в скоєнні дій відносно [PERSON], що потягли вказані наслідки судом встановлена та не оспорюється відповідачем. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч.3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом в залежності від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як слідує з розяснюючи положень п. 9 Постанови ПВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 от 31.03.1995 року (з наступними доповненнями та змінами) - зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням викладеного, виходячи з душевних страждань та фізичного болю, які зазнала позивачка, змін у її життєвих стосунках, порушення її покою, додаткових зусиль, які необхідні були для організації життя в цей період, враховуючи те, що відповідач часткового добровільно відшкодував [PERSON] спричинену моральну шкоду в сумі 500 грн., що підтверджується копією поштового переказа (а.с.67), суд вважає розумним та справедливим стягнути з нього на користь потерпілої 9 500 грн. Суд не погоджується з твердженнями відповідача стосовно того, що позивачка звертаючись до суду з вказаними вимогами пропустила строк позовної давності виходячи з наступного: Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, передбачено ст. ст. 256 та 257 ЦК України.. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, випливає зі змісту ст. 261 ЦК України. Судом було встановлено, що після початку досудового розслідування 24.10.2013 року потерпілою [PERSON] до [PERSON] було предявлено цивільний позов про стягнення з останнього матеріальної та моральної шкоди в сумі 10\~400, 42 грн. (а.к.п. 30-33). Зазначений позов, під час винесення ухвали Чугуївським міським судом Харківської області 07.09.2016 року, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області 03.11.2016 року було залишено без розгляду, в мотивувальній частині ухвали [PERSON] було розяснено, що у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається і вимоги позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства (а.с.6). 15.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаними вимогами. Згідно ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред'явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред'явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Крім того, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як свідчать матеріали справи відповідачем добровільно 18.04.2014 року здійснено переказ коштів на лікування та відшкодування моральної шкоди [PERSON], таким чином, твердження відповідача про те, що сплила позовна давність до вимог [PERSON] є таким, що не відповідає дійсності. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. -4- Згідно з ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення та інваліди 1 і 2 групи. З копії довідки Сер. МСЕ- №024179 від 21.12.2005 року позивачка по справі є інвалідом 2 групи загального захворювання (а.с.24). Як вбачається з позовної заяви, позивачкою одночасно заявлені вимоги майнового характеру (стягнення матеріальної шкоди) та вимоги немайнового характеру (відшкодування моральної шкоди). Відповідно до ч. 3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 % ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 551,20 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати 551,20 грн. Враховуючи вимоги ч. 3 ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір» з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, необхідно стягнути 551,20 грн. +523,64 грн., а разом 1\~074,84 грн. (600*551,20/600=551,20+9500*551,20/10 000=523,64). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial