Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

15 жовтня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, предметом якого є: визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що [PERSON] фактично не проживає за вказаною адресою з 1995 року. Оскільки наявність зареєстрованої особи тягне за собою необхідність надмірної сплати комунальних послуг, фактично порушуючи права позивачки, вона змушений звернутись до суду з вказаними вимогами. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с. 23-зворотній бік, 25 ). Від позивачки до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона також зазначає, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 26). 26 листопада 2019 року суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку, визначеному статтею 281 ЦПК України, враховуючи згоду позивачки, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 серпня 2018 року позивачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ННІ № 385300, що зареєстроване у реєстрі за № 936 набула у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7, 8). Судом також встановлено, що в належному позивачці будинку станом на 08 жовтня 2019 року зареєстрована відповідачка [PERSON] , 1979 року народження, про що Чорноморською сільською радою ОТГ Миколаївської області складено відповідну довідку (а.с. 14). Крім того, з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного Чорноморською сільською радою, вбачається, що [PERSON] за адресою реєстрації: [ADDRESS] , фактично не проживає з 1995 року (а.с. 15). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 316 ЦК України, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник, відповідно до ст. 391 ЦК України, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пунктів 2, 3 частини с статті 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі спливу строку, на який його було встановлено. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Задовольняючи позов, суд виходить з того, що належне [PERSON] речове право - право власності, що охоплює право володіння, користування та розпорядження майном, не може бути обмежено перешкодами у вигляді права користування майном іншими особами, а також враховує, що особа, в інтересах якої встановлений сервітут, цим правом не користується з 1995 року. На підставі зазначеного,

Outcome: approved