Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

15 березня 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового приміщення будинку, який розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Ямпіль, вул. Вагіна, буд.8, на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2006 року. У вказаному житловому будинку зареєстровані [PERSON] та [PERSON], але вони фактично з 2006 року в ньому не проживають. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості; не скасована реєстрація відповідачів за колишнім місцем проживання порушує житлові права позивача відповідно до ст.383 ЦК України. З огляду на це, позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. Позивач була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи судом (а.с.27), однак для участі в судовому засіданні не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі(а.с. 32), підтримала заявлені позовні вимоги, наполягає на їхньому повному задоволенні, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачів [PERSON] та [PERSON] було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи; але відповідачі в судове засідання не прибули, про причини неявки суд не повідомили. З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувається у відсутність сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось згідно зі\~ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі під № 7300, та посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] придбала у власність житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться у с. Ямпіль, вул. Вагіна, б.8, Краснолиманського району, на земельній ділянці Ямпільської селищної ради, Краснолиманського району(а.с.12). [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за місцем проживання у цьому житловому будинку, що підтверджено довідкою виконкому Лиманської міської ради Донецької області від 16.03.2017 року(а.с.21,24). Відповідачі за вказаною адресою тривалий час не мешкають, не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно(а.с.15). Вони фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили попередньої своєї реєстрації згідно із законодавством України. Позивач здійснює виконання обовязків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, виконує інші обовязки, повязані з використанням нерухомості. Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном(ст. 391 ЦК України). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, з 21.12.2006 року у позивачки виникло право власності на житловий будинок за адресою Донецька область, Лиманський (Краснолиманський) район, с. Ямпіль, вул. Вагіна, буд.8, на підставі договору купівлі- продажу від 21.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі під № 7300, що є чинним і сторонами не оспорюється. Відповідачі протягом тривалого часу користувалася вказаним житловим приміщенням, але вже більше десяти років відсутні за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.

Outcome: approved