Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

15.07.2016 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві про зняття арешту та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON], за адресою: [ADDRESS], накладений згідно постанови старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м.Києві Дякон Н.М. від 17.11.2011 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на виконання виконавчого листа №6-1671 від 18.07.2011 року, виданого Новозаводським районним судом м.Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу в розмірі 45 942,54 грн., державним виконавцем ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Дякон Н.М. було винесено постанову від 17.11.2011 року у виконавчому провадженні №28775874 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. При цьому, у зв'язку з тим, що вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилося можливим, постановою державного виконавця від 27.06.2014 року, винесеної в межах виконавчого провадження №28775874, виконавчий лист №6-1671 було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, позивач зазначає, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все майно боржника, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - не вилучено. Крім того, позивач зауважує, що після того, як [INFO] [PERSON] помер, вона, будучи єдиним спадкоємцем за законом померлого, звернулася до Новозаводського районного суду м.Чернігова із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 01.11.2010 року по цивільній справі №3571-9/40/10 за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке, в свою чергу, ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 24.11.2014 року було скасовано. В той же час, всупереч вимог ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», позивачу було відмовлено у задоволенні її заяв щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна померлого, адже, як зауважив відповідач в своїх відповідях на заяви, виконавчий документ, який знаходився на виконанні в ВДВС, вищевказаною ухвалою не скасовано та не визнано таким, що не підлягає виконанню. За вказаних обставин, а також посилаючись на порушення своїх прав, позивач просить суд позов задовольнити. Ухвалою суду від 19.07.2016 року було відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. У судовому засіданні, яке відбулося 17.03.2017 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача по справі Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві на належного - Шевченківський районний відділ державного виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Також, в ході вказаного судового засідання, ухвалою суду, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника позивачки про витребування у відповідача належним чином завіреної копії виконавчого провадження №28775874 відносно боржника [PERSON], а у разі відсутності такого - належним чином завірених копій постанов державного виконавця від 22.09.2011 року про відкриття виконавчого провадження та постанови державного виконавця від 27.06.2014 року про повернення виконавчого документу стягувачу. Разом з тим, у зв'язку зі звільненням судді Гуменюк А.І. у відставку з 17.10.2017 року, Розпорядженням Керівника апарату Шевченківського районного суду м.Києва від 14.11.2017 року за № 01-08-848 вищевказану цивільну справу було передано на потворний автоматичний розподіл. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.11.2017 року матеріали позовної заяви [PERSON] до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві про зняття арешту з майна передано для розгляду судді Савицькому О.А. Ухвалою від 15.11.2017 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду у судовому засіданні на 15.02.2018 року. Водночас, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. З огляду на вищенаведені положення чинного процесуального законодавства, а також з урахуванням вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України, у судовому засіданні, яке відбулося 21.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було вирішено продовжити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження. Також, у судовому засіданні, яке відбулося 15.02.2018 року, ухвалою, постановленою судом без видалення до нарадчої кімнати, було задоволено клопотання представника позивача про приєднання до матеріалів справи копій наступних документів: постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.09.2011 року за №ВП 28775874; постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.06.2014 року за №ВП28775874; листа-запиту [PERSON] від 01.12.2017 року №01-12/2017. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Разом 14.12.2017 року на адресу суду надійшла заява відповідача, згідно змісту якої відповідач просив розгляд справи проводити у відсутність свого представника. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на примусовому виконанні Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві знаходився виконавчий лист №6-1671 від 18.07.2011 року, виданий Новозаводським районним судом м.Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу в розмірі 45 942,54 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві Дяконом Н.М. від 17.11.2014 року було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у межах суми звернення 45 942,54 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику. Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з тим, вжитими державним виконавцем заходами розшукати майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу, не виявилося можливим, постановою державного виконавця від 27.06.2014 року, винесеної в межах виконавчого провадження №28775874, виконавчий лист №26-1671 від 27.06.2014 року було повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» та роз'яснено право останнього повторно пред'явити виконавчий лист №6-1671 до виконання в строк до 27.06.2015 року. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] помер [INFO], про що свідчить наявна в матеріалів справи копія свідоцтва про смерть [NUMBER] від 11.07.2009 року. При цьому, позивач, будучи єдиним спадкоємцем за законом померлого, прозвернулася до Новозаводського районного суду м.Чернігова із заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 01.11.2010 року по цивільній справі №3571-9/40/10 за позовом ПАТ «Альфа-банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке, в свою чергу, ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 24.11.2014 року було скасовано. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що незважаючи на завершення виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на все його нерухоме майно, станом на день звернення до суду з цим позовом питання зняття арешту з майна боржника державним виконавцем вирішено не було, а запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - не вилучено. До того ж, як зауважує позивач, всупереч вимог ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», їй було відмовлено у задоволенні її заяв щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна померлого, з підстав того, що виконавчий документ, який знаходився на виконанні в ВДВС, вищевказаною ухвалою не скасовано та не визнано таким, що не підлягає виконанню. Так, згідно наявного в матеріалах справи копії листа ВДВС Шевченківського районного суду м.Києва за №ДВ/12, судом встановлено, що 27.06.2014 року вищевказану постанову від 27.06.2014 року та оригінал виконавчого листа №6-1671 було повернуто на адресу стягувача. Разом з тим, будь-яких відомостей стосовно повторного пред'явлення до виконання виконавчого листа №6-1671 як у вище встановлені строки, так і день розгляду справи, матеріали справи не містять. При цьому, як встановлено в судовому засіданні, арешт, що був накладений на все нерухоме майно позивача в межах виконавчого провадження №28775874, державним виконавцем не знято. Також, як вбачається зі змісту відповіді ВДВС від 24.02.2015 року за №ДВ/12, відповідач повідомив позивача про те, що доводи останньої сто воно зняття арешту відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» не можливо застосувати в зв'язку з тим, що ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає дії у разі закінчення виконавчого провадження, в той час як виконавче провадження №28775874 було завершено шляхом винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу. В свою чергу, за приписами ч.1 та п.3 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Таким чином, виходячи вищенаведених вимог законодавства, а також враховуючи встановлені обставини справи, після повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен був скасувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, а саме: зняти арешт та заборону на відчуження майна, що належить [PERSON], чого, в свою чергу, у даному випадку зроблено не було. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено вимогами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту майна боржника [PERSON] відсутні, рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий документ, скасовано, виконавчий лист повернуто стягувачу та повторно не пред'являвся до виконання, необхідність забезпечення виконання рішення суду шляхом накладення арешту відпала, а дія арешту порушує права позивача, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом. На підставі викладеного та

Outcome: approved