Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

16.12.2019 року представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Гребенюк Олександр Сергійович звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем договору №KRXRRX20500669 від 05.05.2020 року відповідач отримав кредит у розмірі 4367,56 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак свої зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 14.11.2019 року має заборгованість у розмірі 16634,63 грн., яка складається з наступного: 15366,31 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн.- штраф (фіксована частина); 768,32 грн. - штраф (процентна складова). Тому, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість. Позивачем надано заяву про розгляд справи у відсутності представника, позов підтримують в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час слухання справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та стверджується зібраними у справі доказами, що між [PERSON] (позичальник) та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (перейменовано в АТ КБ «Приватбанк») укладено кредитний договір №KRXRRX20500669 від 05.05.2008 року, відповідно до якого відповідачу було надано строковий кредит у розмірі 4367,56 грн. зі сплатою за користування кредитом 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості на строк по 05.11.2009 року включно (а.с.6). Також, зазначеним вище кредитним договором було погоджено умови сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 700,00 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 104,82 грн. Також, згідно змісту заяви позичальника від 05.05.2008 року, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 5 по 10 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 371,50 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Сторони укладали правочин шляхом підписання заяви позичальника, у якій зазначено, що невід`ємною частиною укладеного договору є додатки до нього, зокрема, умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), з якими відповідач ознайомлений. За змістом п. 5.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушені позичальником будь-якого із зобов`язань, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Відповідно до п. 5.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500,00 грн. + 5% від суми заборгованості. Долучені до позовної заяви Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом відсотків, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, відповідальність сторін, - [PERSON] не підписані (а.с. 7-9). Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), але не конкретизовано яка саме редакція Умов надання банківських послуг погоджена споживачем. На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №KRXRRX20500669 від 05.05.2008 року, згідно якого, станом на 14.11.2019 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 16634,63 грн., а саме: 15366,31 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 500 грн.- штраф (фіксована частина); 768,32 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.4-5). За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У заяві позичальника №KRXRRX20500669 від 05.05.2008 року [PERSON] розмір та порядок нарахування неустойки не зазначений (а. с.6). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути неустойку - пеню та штрафи. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором №KRXRRX20500669 від 05.05.2008 року, посилався на Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), як невід`ємну частину кредитного договору. Витягом з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальника, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів) за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови надання споживчогокредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (05.05.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (16.12.2019 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві позичальника домовленості сторін про сплату неустойки (пені, штрафів), наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин. При цьому згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). Вимоги про стягнення штрафу у вигляді фіксованої суми та процентної складової обгрунтовані погодженням акої відповідальності п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг. При цьому у самій заяві позичальника від 05.05.08 року (а.с.6) відсутні положеня щодо встановлення такого виду відповідальності як штраф та його розмір. Суд вважає, що витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які містяться у матеріалах справи, не містить підпису відповідача, тому його не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.05.2008 року шляхом підписання заяви позичальника. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді неустойку та штраф за несвоєчасне погашення кредиту, що встановлена у формі пені та штрафів Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» неустойки та штрафу у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку позичальника по їх сплаті позивачу у заяві від 05.05.2008 року, оскільки Витяг з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Умов та правил надання банківських послуг, не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору, тому у задоволенні позову слід відмовити. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі ст.ст.11,15-16,509-510,525,526,610,611,625,1048-1050,1054 ЦК України,

Outcome: dismissed