Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

16.12.2019 року до суду звернулась позивач [PERSON] , з позовом про стягнення заборгованості по аліментам до відповідача [PERSON] 22.01.2020 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року відкрите провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін, на 20.02.2020 року. В якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору до участі в розгляді справи залучений Верхньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 20.02.2020 року оголошена вступна і резолютивна частина рішення Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по виплаті аліментів в сумі 90917 грн. 68 коп., за період з 10 грудня 2012 року по 02.10.2019 року В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: з відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2001 року по 13.12.2013 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2013 року шлюб між ними було розірвано. В період шлюбу в них народилась донька - [PERSON] , [INFO] . За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 07.05.2013 року з відповідача на її користь стягнені аліменти на утримання дитини: доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (прибутку) відповідача, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.12.2012 року. Однак з часу стягнення аліментів і по даний час вона не отримує аліментів в зв`язку з ухиленням відповідача від їх сплати. Станом на 02.10.2019 року заборгованість [PERSON] , по аліментам складає 90917 грн. 68 коп.. згідно розрахунку наданого Верхньодніпровським районним ВДВС ГТУЮ в Дніпропетровській області, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також повідомила, що спору з приводу розміру заборгованості між нею і відповідачем немає. Відповідач їздить на заробітки за кордон, може сплачувати аліменти на утримання дитини, але ухиляється від їх сплати. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву на позовну заяву не подав, заяви про розгляд справи у його відсутність не подав. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, представник Верхньодніпровського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро, в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. На даний час змінилось найменування третьої особи, що не заявляє самостійних вимого щодо предмету спору Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області на Верхньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального міністерства юстиції (м. Дніпро). Проте зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних із зміною назви. Тому в подальшому назва відповідача вказується Верхньодніпровський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального міністерства юстиції (м. Дніпро) Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.11.2001 року по 13.12.2013 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 13.12.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області. В період шлюбу в сторін народилась донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини, в якому батьком дитини записаний відповідач. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2013 року з відповідача на користь позивача стягнені аліменти на утримання дитини: доньки - [PERSON] , [INFO] в розмірі ј частини всіх видів заробітку (прибутку) відповідача, але не менше 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що підтверджується копією рішення суду, що підтверджується копією виконавчого листа. Станом на 02.10.2019 року відповідач має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 90917 грн., 68 коп. Згідно розрахунку наданого Верхньодніпровським районним ВДВС ГТЮ в Дніпропетровській області, що підтверджується наданим розрахунком. Позивачем заявлена вимога про стягнення заборгованості по сплаті аліментів. В судовому засіданні позивач підтвердила , що нею правильно визначений спосіб захисту порушених прав, який вона не має наміру змінювати і вона підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в ст. 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст. 13 п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (ч.1. ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту ( передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2 ст. 5 КПК України). Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 , означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, позивач в позовній заяві має навести в відповідне обґрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч.1 ст. 185 ЦПК. Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі. Якщо спосіб захисту є ефективними лише у поєднанні з іншим способом захисту,- суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі. Суд не має права визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Таким чином правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу повинні бути наявними одночасно три умови: а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи чи інтересу позивача; б) позивач в позові просить застосувати інший конкретний спосіб захист порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперчить закону. Як вбачається із позовної заяви позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права. Так, порядок стягнення аліментів на утримання дітей визначається законом - ст. 79-91, 194-197 СК України та статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження». У разі неможливості стягнення аліментів із заробітної плати чи інших доходів боржника протягом трьох місяців підряд, якщо боржник не працює і не одержує доходів, стягнення звертається на майно боржника. Розмір заборгованості по аліментах визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. Державний виконавець у разі надходження виконавчого документа повинен підрахувати розмір заборгованості по аліментах і повідомити про нього стягувача і боржника. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках. Спір щодо розміру заборгованості ( а не спір про стягнення заборгованості) із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом (ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (ст. 447 ЦПК). Якщо за виконавчим листом, пред`явленим до виконання, аліменти не стягувались у зв`язку з розшуком платника аліментів, вони мають бути сплачені за весь минулий час. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повновліття. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а в разі спору - судом (ч.4 ст. 195 СК України). Виходячи зі змісту вищенаведених законодавчих норм, спір щодо розміру заборгованості за аліментами виникає між стороною виконавчого провадження (стягувачем та/чи боржником) і державним виконавцем, до компетенції якого законодавець відніс обчислення розміру заборгованості за аліментами. Стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду сімейне законодавство (ч.3 ст. 194 СК України) передбачає лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). У даному випадку стягнення аліментів на утримання дитини відбувалося за рішенням суду. Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. В рамках даної справи заявлені вимоги про стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не про обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Дії державного виконавця, пов`язані із обчисленням розміру заборгованості із сплати аліментів та складенням відповідного розрахунку, в рамках даної справи не оскаржені. Виходячи з наведених положень Сімейного законодавства та Закону України «Про виконавче провадження» у контексті обставин даної справи, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам за вказаний період, обчисленої згідно з довідкою-розрахунком державного виконавця, розмір якої на час ухвалення цього рішення не оспорений ні стягувачем ні боржником у порядку, встановленому законом, не може бути прийнятий судом в якості підстав для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду. Адже права стягувача аліментів, в даному випадку це права позивача [PERSON] , є захищеними в силу закону, оскільки виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні у Верхньодніпровському районному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Дніпро і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження про стягнення аліментів, по сплаті яких і виникла ця заборгованість. Спір про розмір заборгованості по аліментах між сторонами відсутній. Відповідно до ст. . 12 ЦПК України - Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч . 1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За наведених вище обставин, у суду немає підстав вважати порушеним право позивача на отримання заборгованості по аліментам у порядку, визначеному ст.194-195 СК України, ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому правові підстави для позовних вимог відсутні. Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог за позовом, за яким позивач звільнена від сплати с дового збору, судові витрати по сплаті судового збору відносяться на рахунок держави відповідно до ст. 141 ЦПК України

Outcome: dismissed