Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

16 березня 2004 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування від 16.03.2004, посвідченого державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І. за реєстровим номером 469. Право власності [PERSON] на вказаний жилий будинок зареєстроване 08.04.2004 за реєстраційним номером 5062223, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Згідно п. 1 Договору дарування жилий будинок [ADDRESS] знаходиться на земельній ділянці Краматорської міської ради. Однак, судом встановлено, що на підставі рішення Шабельківської селищної Ради народних депутатів від 29.02.2000 №ІХ/ХХІІІ-3 вказана земельна ділянка, площею 0,1285 га, передана у приватну власність [PERSON] для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, про що 09.10.2000 видано Державний акт на право приватної власності на землю ІV-ДН №039857. За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою статті 120 ЗК України, у редакції станом на 16.03.2004, чинної на час набуття [PERSON] права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Отже, чинне на час укладення вказаного договору земельне законодавство не передбачало автоматичного переходу права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості. За умов, визначених у вказаній статті, для отримання права власності на земельну ділянку необхідно було укласти договір, і право користування земельною ділянкою має посвідчуватися договором оренди. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Так, відповідно до ст. 377 ЦК України (в редакції на 01.01.2004) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на будівлю, споруду. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від [NUMBER] . Зі спадкової справи судом встановлено, що спадкоємцями [PERSON] за заповітом є [PERSON] та [PERSON] , які у встановлений строк спадщину після смерті батька не прийняли. Дружина [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем за законом і прийняла спадщину у вигляді грошових вкладів. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити своє право власності на земельну ділянку. 28.12.2017 земельна ділянка, на якій розташований будинок [ADDRESS] , була внесена до Державного земельного кадастру з кадастровим номером 1412947100:00:004:0372, площею 0,1238 га. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала [PERSON] на праві власності на момент дарування жилого будинку [PERSON] , суд доходить висновку про задоволення позову та визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, оскільки на цій земельній ділянці розташований житловий будинок позивача, інші будівлі та споруди, а земельна ділянка, площею 0,1285 га, призначена саме для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, власником яких є позивач.

Outcome: approved