Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

16 січня 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме житлового будинку [ADDRESS] за сторонами у співвідношенні 1/2 частка кожному. У ході розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, збільшивши їх, просила збільшити її частку в спільному майні та визнати за нею право власності на 2/3 частини від 23/50 частки житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначила, що 10 січня 2009 року між сторонами було укладено шлюб, під час якого [INFO] року у них народився син [PERSON]. Після народження дитина сім'я розпалась. Дитина залишались на утриманні позивачки. Під час перебування у шлюбі ними було придбано житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] який був оформлений на відповідача. Вказаний будинок вважає спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, посилаючись на положення частини 3 статті 70 Сімейного кодексу України вказує, що розмір частки в спільному будинку має бути збільшена до 2/3 частини, через те, що з нею проживає дитина, а розмір аліментів, які вона отримує від відповідача, недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку сина. В судовому засіданні позивач та її представник, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали та пояснили, що сторони під час шлюбу працювали разом на одному підприємстві та спільно збирали кошти для придбання власного житла, які накопичували на депозитному рахунку. Грошовими коштами в сім'ї розпоряджався чоловік та відкрив депозит на своє ім'я. Відповідач позовні вимоги не визнав. В судовому засіданні надав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що нерухомість була придбана за його власні кошти, які він збирав на депозитному рахунку в банку та передав своїй матері. Кошти отримував із заробітної плати та з продажу сільськогосподарських товарів, які вирощував на власній земельній ділянці. Також отримував дохід від здачі в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення. Адвокат Гайтан К.О. підтримала доводи відповідача. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Судом встановлено, що 10 січня 2009 року між сторонами був зареєстрований шлюб. 30 червня 2017 року шлюб між ними був розірваний, що підтверджується відповідним рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області. В період шлюбу [INFO] року у подружжя народився син [PERSON]. Також в період шлюбу 30 вересня 2010 року був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] придбав 23/50 частини жилого будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Купівля була здійснена за 35000,00 гривень, що встановлено пунктом 2.1. договору та підтверджена в судовому засіданні обома сторонами. При вирішенні спірного питання щодо належності будинку, який є предметом спору, та визначення виду права власності за сімейним законодавством (особиста чи спільна сумісна власність) суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Проте належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен на підставі доказів встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця. Отже для правильного застосування ст.60 Сімейного кодексу України та визнання майна спільною сумісною власністю необхідно установити факт наявності спільних доходів сім'ї, за які було придбано спірне нерухоме майно, їх розмір та походження. З'ясовуючи ці факти суд виходить з наступних доказів. Так відповідно до представленого договору купівлі-продажу спірна квартира була придбана відповідачем в період шлюбу, більше ніж через півтора роки з моменту укладення шлюбу. Дійсна вартість придбаного будинку складає 35000,00 гривень, що підтверджується як умовами договору, так і поясненнями обох сторін. В пункті 3.5. договору купівлі-продажу будинку записано, що придбання частини будинку за цим договором вчиняються за письмовою згодою дружини покупця - [PERSON]. Така згода на укладення нотаріального договору відповідно до положень частини 3 статті 65 Сімейного кодексу України вимагається лише стосовно того майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Натомість для укладення договору стосовно особистого майна подружжя такої згоди не вимагається. Тобто при укладенні договору купівлі-продажу та придбанні спірного будинку позивач усвідомлював, що отримує згоду від дружини на розпорядження спільним коштами подружжя та не заперечував проти цього. Крім того, згідно з представленими довідками про доходи, наданими з підприємства ТОВ ПФ «Віола» позивач та відповідач, як до укладення шлюбу так і після, працювали на одному підприємстві та отримували абсолютно однакову заробітну плату, яка за період з дати укладення шлюбу - з січня 2009 року по день придбання будинку - вересень 2010 року становила 24 289,67 гривень. Вказаний розмір доходів обох сторін під час шлюбу свідчить про можливість реального накопичення грошових коштів для придбання спірного будинку за ціною в 35000,00 гривень за спільні кошти подружжя. Відповідно до частини 2 статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно з довідкою про доходи підприємства ТОВ ФІРМА «Візантія» від 01 червня 2017 року відповідач [PERSON] з 2006 року по 2010 рік щорічно отримував дохід від оренди земельного паю, якій належить йому на праві особистої приватної власності. Всього за п'ять років оренди відповідач отримав дохід на загальну суму 28592,00 гривні (без утримання податку з доходів фізичних осіб). Проте доказів невнесення вказаних коштів в спільний сімейний бюджет або невитрачання їх на особисті потреби відповідачем представлено не було, що, з огляду на встановлену частиною 2 статті 61 СК України презумпцію спільності набутих подружжям доходів під час шлюбу, свідчить про вкладання цих коштів в спільний сімейний бюджет та набуття ними статусу об'єкта спільної сумісної власності подружжя. Такий же висновок слід зробити стосовно доходів, отриманих з депозитного владу в період з 10 грудня 2008 року по 12 серпня 2010 року. Так згідно банківських виписок з ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідача [PERSON] в різний період часу були два депозитні банківські рахунки в національній валюті, один з яких відкритий на термін з 10.12.2008 року по 11.02.2013 року на загальну суму 15946,50 гривень, а другий з 09 березня 2010 року по 13 вересня 2010 року на загальну суму 10 827,00 гривень з нарахованими відсотками. Відповідно до банківської виписки за депозитним рахунком, відкритим на ім'я відповідача [PERSON], останнім було отримано за період з 10 грудня 2008 року по 12 серпня 2010 року дохід в розмірі 3291,05 гривень, які знімалися відповідачем протягом вказаного терміну щомісячно. Вказані доходи не можна вважати особистою приватною власністю одного із подружжя з аналогічних підстав наведених вище та передбачених положеннями частини 2 статті 61 СК України, оскільки були внесені в спільний сімейний бюджет, а доказів протилежного суду не представлено. Стосовно грошових коштів, внесених на депозитний рахунок, та доходів, отриманих від депозитного вкладу, який був відкритий відповідачем 09 березня 2010 року на суму 10 000,00 гривень та закритий 13 вересня 2010 року із загальним доходом у 827,00 гривень, суд приходить до наступного висновку. Згідно з частиною 3 статті 61 Сімейного кодексу України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки вказані кошти були внесені одним із подружжя в період шлюбу, то стосовно них дії презумпція сумісної спільності майна подружжя. А доходи, отримані за цим депозитним вкладом (договором), відповідно до приписів частини 3 статті 61 Сімейного кодексу України вважаються об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Твердження відповідача про відсутність у подружжя спільного сімейного бюджету в період шлюбу не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідач не представив безпосередніх доказів ведення сімейного бюджету окремо, та завідомо для обох сторін накопичення та використання всіх отриманих відповідачем коштів для придбання спірного будинку. Відповідачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про невнесення отриманих ним доходів за період шлюбу у спільний сімейний бюджет, що дозволило би вважати ці кошти особистою приватною власністю одного із подружжя та відокремити фінансові джерела кожного із подружжя під час придбання спірного будинку. Водночас судом встановлено, що позивачка весь час працювала та мала аналогічний із відповідачем дохід, доглядала та виховувала спільну дитину, тобто коштами та працею приймала рівну участь у веденні спільного сімейного бюджету. На підставі зазначеного суд приходить до висновку про належність позивачу предмету спору на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки окрім факту набуття спірного будинку в період шлюбу сторонами були представлені належні докази про спільні джерела його набуття та їх спільну працю в період шлюбу, які свідчать про спільність доходів подружжя, з яких придбано спірне нерухоме майно. Стосовно вимог позивачки про збільшення її частки в спільному майні з 1/2 частини до 2/3 частини в житловому будинку суд відзначає наступне. Судом встановлено, що в період шлюбу у подружжя народився син [PERSON], [INFO], місце проживання якого за рішенням суду визначено разом із матір'ю. Згідно виконавчого листа, виданого Іллічівським районним судом м.Маріуполя Донецької області 12.01.2012 року, за рішенням суду від 29.12.2011 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно до повноліття дитини. Згідно з довідкою з ТОВ «Приватна Фірма «Віола+» від 14.11.2017 року з [PERSON] щомісячно утримуються аліменти, всього за період з січня 2016 року по жовтень 2017 року в сумі 11 598,00 гривень. Також згідно з довідкою про доходи позивачка [PERSON] працює в ТОВ «Приватна Фірма «Віола+» та її щомісячний дохід складає 3200,00 гривень. Відповідно до представлених позивачкою документів її син [PERSON] перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом погранична розумова відсталість без поведінських порушень, з 01.06.2016 року і по теперішній час відвідує спеціальну групу для дітей з затримкою психічного розвитку Комунального дошкільного закладу комбінованого типу «ясла-садок №20 «Калинка» Маріупольської міської ради Донецької області». Відповідно до висновку Маріупольської міської психолого-медико-педагогічної консультації Маріупольської міської ради дитині рекомендовано навчання за спеціальною програмою для дітей дошкільного віку з затримкою психічного розвитку, логопедичний супровід. Згідно з частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частиною 3 статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. З системного аналізу наведених положень законодавства слідує, що за загальним правилом при поділі спільного майна кожний із подружжя має рівні майнові права при його розподілі та визначенні часток, і відходження від цього правила допускається при виключних обставинах в чітко визначених законодавством випадках. Збільшення частки в майні може відбутися, за одночасної наявності таких обставин: якщо із матір'ю проживає дитина та розмір аліментів, які одержується на дитину, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Тобто в даному випадку позивачу слід довести, що розмір отримуваних нею аліментів є вкрай недостатнім та неспівмірним із понесеними нею витратами на фізичний, духовний розвиток та лікування дитини. Проте позивачем не представлено таких доказів, зокрема витрат не лікування, та неможливість вжиття інших передбачених законом заходів для збільшення розміру аліментів або стягнення додаткових витрат на дитину. Не обґрунтувала недостатність отримуваних аліментів та матеріальні потреби дитини. Також судом встановлено, що аліменти відповідач сплачує добровільно та протягом всього часу з 2011 року відсутня заборгованість по аліментах. На підставі зазначеного доводи позивача про необхідність збільшення частки в спільному сумісному майні є недоведеними та задоволенню не підлягають.

Outcome: partial