Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

17.10.2019 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення аліментів до відповідача [PERSON] 28.11.2019 року отримана адресна довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.11.2019 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без виклику сторін на 16.01.2020 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось Згідно поданої позивач просить стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. починаючи з 03.04.2019 року до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2014 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2014 року шлюб між ним та відповідачкою розірваний В період шлюбу у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2019 року визначене місце проживання дитини разом з ним. Відповідачка матеріальної допомоги на утримання дитини не надає,він намагався в добровільному порядку вирішити дане питання з відповідачкою, але позитивних наслідків це не мало. Він неодноразово звертався до відповідачки з проханням щодо матеріального утримання дитини, тобто вживав заходи щодо одержання аліментів, але позитивного результату це не дало, що й стало причиною звернення до суду. Справа розглядалась в спрощеному провадженні без виклику сторін. Відповідач відзив на позовну заяву не надала. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.06.2014 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2019 року шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується копією рішення суду. В період шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, в якому матір`ю дитини записана відповідачка. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03.04.2019 року визначено місце проживання доньки сторін разом з батьком, тобто позивачем у справі. За доводами позивача відповідач ухиляється від надання матеріальної допомоги на утримання дитини в добровільному порядку. За таких обставин знайшов своє підтвердження факт порушення прав позивача, щодо участі другого із подружжя в матеріальному забезпеченні дитини. З чого суд приходить до висновку, що існують підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини відповідно до способу захисту порушених прав, обраному позивачем та який передбачений нормами Сімейного кодексу України. Оскільки відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України - Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1. 2 ст. 182 СК України - При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів 4) інші обставини, що мають істотне значення. 2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України - Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом . Відповідно до ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789 ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного , розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя. необхідних для розвитку дитини. Відповідач в судове засідання не з`явилася, відомостей про наявні прибутки, наявність роботи, постійного заробітку, інших утриманців, стану здоров`я та інших обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів суду не надала. Проте враховуючи, що відповідач є особою працездатного віку, суд вважає, що відповідач має можливість працювати, отримувати прибуток та надавати матеріальну допомогу на утримання дитини. Враховуючи, що позивач бажає отримувати аліменти з відповідача в частці від прибутку відповідача, тобто позивачем обраний саме такий спосіб захисту прав, тому суд вважає, що аліменти на утримання дитини повинні бути стягненні в спосіб, визначений позивачем. Так як спосіб стягнення аліментів у відповідності до норм Сімейного кодексу України обирається стягувачем. При визначенні розміру аліментів суд враховує, що сторони є особами працездатного віку тому можуть працювати і матеріально утримувати дитину, доказів про матеріальний стан та наявність інших обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів, сторони суду не надали. Враховуючи всі надані судом докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів його заробітку ( доходу) але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення повноліття. Мінімальний розмір аліментів, суд визначає з урахуванням положень ч. 2 ст. 182 СК України, згідно якого розмір аліментів не може бути меншим від 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про те, з якого часу підлягають стягненню аліменти суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України - Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивачем не надано доказів того, що ним вживались заходи щодо одержання аліментів з відповідачки за минулий час. а відповідач ухилялась від їх надання. Довідка дошкільного навчального закладу про те, що всі питання перебування дитини в навчальному закладі вирішуються батьком, не є доказом того, що позивач вживав заходів щодо отримання аліментів від відповідача, а відповідач ухилялась від матеріального утримання дитини. За даних обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення аліментів за минулий час. Відповідно до реєстраційного номеру позивач звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів 17.10.2019 року. Тому аліменти на утримання дитини суд вважає за потрібне стягнути саме з цієї дати, так як відповідачем не надано відомостей про надання коштів на утримання дітей за попередній період. Відповідно п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України - Суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. Тому суд вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з відповідача аліментів в межах платежу за один місяць Відповідно до ст. 140 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в суму 840 грн., 80 коп., так як позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів відповідно до ЗУ «Про судовий збір» На основі ст. 140 180, 181, 182, 183 СК України.

Outcome: partial