Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

16.12.2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 07.03.2012 року, який розірвано рішенням Шаргородського районного суду від 29.08.2014 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення сином повноліття та на своє утримання в розмірі 1/4 від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною - [PERSON], [INFO], трирічного віку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вироком Шаргородського районного суду від 26.03.2012 року відповідач засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на п'ять років шість місяців з конфіскацією майна та на даний час відбуває покарання в Стрижавській ВК №81 УДПтС України у Вінницькій області, де отримує дохід. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто, а їй одній важко утримувати дитину. Вона не може сама, без участі відповідача належним чином забезпечити дитину харчуванням, одягом, ліками. Інших джерел доходу, крім соціальних виплат по догляду за дитиною, вона немає, а також сама потребує матеріальної підтримки, так як перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності у зв'язку з неможливістю прибути в судове засідання, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи (а.с.25). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, згідно з довідкою від 24.10.2014 року за №2/4989 - утримується у Стрижавській ВК-81 з 11.06.2012 року (а.с.15). Ухвалу суду про надання заперечень щодо позову або письмових пояснень на позовну заяву [PERSON] проігнорував, не надіславши до суду ні заперечень, ні пояснень, хоча, відповідно до розписки, завчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи (а.с.21), надіслав до суду заяву про те, що позов [PERSON] не визнає, вважає, що не є батьком дитини (а.с.20). Таким чином, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи і не надав в судове засідання заперечень щодо позову та письмових пояснень на позовну заяву без поважних причин. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. В судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір суд встановив, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.03.2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Шлюб між сторонами розірвано за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 29.08.2014 року (а.с.6). Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: сина [PERSON], [INFO], батьком якого в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.5). Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.03.2012 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років і шість місяців з конфіскацією майна (а.с.8-9). На даний час відповідач відбуває покарання в Стрижавській ВК-81 за вироком Шаргородського районного суду від 26.03.2012 року, що підтверджується довідкою, виданою відділом по контролю за виконанням судових рішень Стрижавської виправної колонії № 81 від 27.10.2014 року (а.с.15), з якої також вбачається, що [PERSON] прибув в Стрижавську ВК №81 11.06.2012 року з УВП №1 м. Вінниці, кінець строку відбування покарання - 26.09.2017 року. Дитина сторін - [PERSON], [INFO], знаходиться на повному утриманні матері, що вбачається із довідки, виданої Слободо-Шаргородською сільською радою від 20.10.2014 року за №2114 (а.с.7). Сторони однією сім'єю не проживають, спільного господарства не ведуть, відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, що стверджувала в позовній заяві позивачка і не заперечив відповідач, оскільки заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі суду від 16.12.2014 року, не надав. Відповідно до загальних умов відбування покарання у виді позбавлення волі, встановлених ст.ст.107, 118, 120 КВК України, засуджені до позбавлення волі особи мають право брати участь у трудовій діяльності. Засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції… Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею… Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які працюють на виробництві, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як двадцять п'ять відсотків нарахованого їм місячного заробітку, а на особовий рахунок засуджених чоловіків віком понад шістдесят років, жінок - понад п'ятдесят п'ять років, інвалідів першої та другої груп, хворих на активну форму туберкульозу, вагітних жінок, жінок, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, - не менш як п'ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку. Таким чином, відповідач, відбуваючи покарання у виді позбавлення волі, на підставі норм КВК України, залучається до праці в установі відбування покарання, за що отримує дохід. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання сина, оскільки, як вбачається позовної заяви та досліджених у справі доказів, весь обсяг обов'язків, пов'язаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, з якою проживає син, що ставить сім'ю позивачки в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови. Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина [PERSON]. Також судом встановлено, що позивачка має на утриманні дитину, яка не досягла трирічного віку, у зв'язку із чим перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, тому не працює, не має необхідних засобів до існування і потребує утримання. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивачка в позовній заяві наполягає на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання сина, без участі відповідача, який від матеріального утримання дитини ухиляється, хоча відповідач молода та працездатна людина, може утримувати дитину. Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дитину на рівні з позивачкою. З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає участі у матеріальному утриманні дитини і весь обсяг обов'язків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає задоволенню. При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки відповідач, відповідно до умов утримання в місцях позбавлення волі, встановлених ст.ст.107, 118, 120 КВК України, залучається до праці, тому має постійний заробіток (дохід). До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача, слід визначити у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 16.12.2014 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б проживала з обома батьками і утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання сином сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, ствердження відповідача в заяві до суду від 24.12.2014 року про те, що не є батьком дитини - [PERSON], оскільки воно не підтверджується належними та допустимими доказами. При цьому, відповідач проігнорував пропозицію суду, викладену в ухвалі від 16.12.2014 року, про надання заперечень чи пояснень на позовну заяву, доказів того, що він звертався до суду з позовами про оспорювання батьківства чи виключення запису про нього, як про батька з актового запису про народження дитини, судові не надав. Крім цього, позивачка наполягала на стягненні з відповідача на її утримання коштів у розмірі ? частки від його заробітку щомісячно, з часу звернення з позовом до суду і до досягнення сином [PERSON] трирічного віку. З врахуванням того, що відповідач є молодою, фізично здоровою та працездатною особою, що заперечень щодо позовних вимог не надав, то суд вважає, що він може надавати допомогу на утримання дружини, з якою проживає дитина, тому суд вважає, що позов [PERSON] в цій частині також підлягає задоволенню, зокрема, слід стягнути з відповідача аліменти на утримання позивачки до досягнення сином [PERSON] трирічного віку, виходячи із вимог ст.84 СК України. Крім того, аліменти на утримання позивачки слід визначити у розмірі 1/4, тобто 25% від заробітку відповідача щомісячно. Відтак, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 243,60 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved