Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

16 серпня 2016 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу 69/100 частини житлового будинку по [ADDRESS], укладений 02.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солошенком Андрієм Віталійовичем. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на підставі ухвали суду від 05.06.2007 року, якою затверджена мирова угода, позивач стала власником 34,5% (345/1000) домоволодіння по [ADDRESS]. На підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 29.05.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] було розірвано та встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені з травня 2010 року. Потім 31.08.2012 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] внаслідок чого змінила прізвище на «[PERSON]». Позивач зазначає, що їй стало відомо, що відповідач [PERSON] ввівши її в оману відчужив частину будинку на користь відповідача [PERSON], а не на користь церкви «Церква Ковчег». А тому на підставі положень статті 230 ЦК України позивач просить визнати договір недійсним. Крім того представник зазначає, що в порушення ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей» не було отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина. А тому внаслідок укладення такого правочину неповнолітня дитина [PERSON] залишилася бездомною, оскільки у неї відсутнє будь-яке нерухоме майно на праві власності чи праві користування. Також позивач зазначає, що вона як співвласник домоволодіння не надавала на підставі ч.1 ст.358 ЦК України згоди на відчуження частини будинку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення заявлених вимог на тій підставі, що позивач не була введена в оману, оскільки продаж будинку було погоджено ще в 2009 році, проте відчужити будинок не вдалось за вигідною ціною. Пізніше, вже під час перебування позивача в іншому шлюбі вони вирішили відчужити будинок в зв'язку з чим 01.02.2014 року позивач надала нотаріально посвідчену довіреність на відчуження частини домоволодіння по [ADDRESS]. Також про погодження позивачем укладення спірного договору свідчить те, що вона отримала на власний рахунок 400 000,00 грн. за її частку в домоволодінні. Неповнолітня дитина ніколи співвласником відчуженого майна не була та ніколи там не проживала, не була зареєстрована, а тому згоди органу опіки та піклування на відчуження частини будинку не вимагається. Інші співвласники відмовились від переважного права купівлі частини будинку, подавши відповідні заяви. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що договір вчинено з дотриманням положень діючого законодавства. Позивача не було введено в оману, оскільки вона сама бажала відчужити майно про що видала довіреність в якій не зазначила конкретного покупця. Ніхто із співвласників не виявив бажання придбати частку, яка відчужується. Що стосується дитини, то представник пояснив, що дитина не була співвласником будинку, не проживала та не була зареєстрована в ньому, тому згоди органу опіки та піклування на вчинення правочину діюче законодавство не потребує. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України регламентовано, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Поряд з цим, згідно роз'яснень, які містяться в п.27 постанови Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому ст.ст. 185, 187, 189 ЦПК України. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (стаття 358 ЦК України). Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України). У відповідності до положень частин 1 та 2 статті 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Як встановлено в судовому засіданні, ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.06.2007 року визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] за якою: визнано за [PERSON] право власності на 34,5% домоволодіння по [ADDRESS] та у власності [PERSON] залишено право власності на 34,5% на домоволодіння по [ADDRESS] набуте ним на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.1997 року. Ухвала набрала законної сили. На підставі зазначеної ухвали, 18.12.2009 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на частину домоволодіння. 31.08.2012 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]». Як встановлено судом, домоволодіння [ADDRESS] належить на праві часткової власності трьом особам: -[PERSON] - 345/1000 -[PERSON] - 345/1000 -[PERSON] - 31/100. 01.02.2014 року [PERSON] видала нотаріально посвідчену довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солошенком А.В. та зареєстрована в реєстрі за №243 за якою уповноважила [PERSON] в тому числі відчужувати від її імені відповідну частку житлового будинку [ADDRESS] за ціною та на умовах на розсуд представника. З тексту довіреності не вбачається, що [PERSON] бажала відчужити її частку конкретній особі. В судовому засіданні не встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину довіреність від 01.02.2014 року була відкликана чи скасована. Крім того, в цей же день [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву в якій зазначила, що вона надала згоду [PERSON] на відчуження (продаж) відповідної частки житлового будинку [ADDRESS], за ціною та на умовах на його розсуд. Тому суд вважає, що зазначена заява є відмовою Позивачки від свого права першочергового придбання цієї частки як співвласниці. [PERSON] 10.05.2016 року подала нотаріально посвідчену заяву в якій запевнила, що вона повідомлена про намір [PERSON] та [PERSON] продати за 800 000,00 грн. належні їм 69/100 часток у праві спільної часткової власності на зазначений житловий будинок, у зв'язку з чим відмовилась від переважного права купівлі відчужуваної частки у праві спільної часткової власності, наданого ст.362 ЦК України за вищевказану ціну. 02.06.2016 року між [PERSON], [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 01.02.2014 року Солошенком А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером 243 (далі - Продавець) та [PERSON] (далі - Покупець) був укладений Договір купівлі-продажу 69/100 часток житлового будинку за яким Продавець продає та передає у власність, а Покупець купує та приймає у власність належні Продавцю 69/100 часток житлового будинку [ADDRESS]. На виконання зобов'язань за договором купівлі-продажу [PERSON] перерахував на банківські рахунки [PERSON] та [PERSON] по 400 000,00 грн. Судом не встановлено в судовому засіданні, що зазначену суму коштів [PERSON] не отримувала чи повернула [PERSON] У відповідності до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що укладання договору купівлі-продажу відповідало вільному волевиявленню позивача, що у цьому договорі сторонами погоджено усі істотні його умови, що договір підписаний уповноваженою особою позивача та без застережень. В судовому засіданні представник позивача не надав суду доказів, що позивача було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Позивач в позовній заяві зазначала, що при укладенні спірного договору були порушенні права неповнолітньої [PERSON], [INFO] на житло. Проте представник позивача не надав суду доказів на підтвердження тієї обставини, що неповнолітня [PERSON] була зареєстрована та проживала в будинку [ADDRESS]. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що неповнолітня [PERSON] постійно була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] там же і проживала. Згідно довідки, виданої 01.06.2016 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] У відповідності до положень статті 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Суду під час слухання справи не було надано доказів, що дитина проживала та була зареєстрована в будинку. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed