Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

15 вересня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. В обгрунтування позовних вимог послався на те, що між ним та відповідачем 15 серпня 2011 року було укладено договір позики, за яким останній отримав від позивача в позику кошти в розмірі 3500 доларів США строком до 26 грудня 2011 року, що підтверджується розпискою, написаною власноруч відповідачем 15 серпня 2011 року. На час звернення до суду з позовом відповідач гроші не повернув. Сума боргу на день звернення до суду складає 3500 доларів США, що відповідно до курсу НБУ еквівалентно 91288,75 гривень. Позивач зазначає, що на протязі 2014-2015 років товариш позивача, на прохання останнього, неодноразово звертався до відповідача для врегулювання сплати боргу, проте кошти так і не повернуто. Позивач вважає, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин, так як відповідач постійно ухилявся від сплати боргу, уникав зустрічей, та лише в жовтні 2014 року остаточно повідомив про своє небажання віддавати кошти. Посилаючись на ці обставини, позивач за первісним позовом просив: поновити строк позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення боргу, визнавши таке пропущення поважним; стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 91288,75 гривень, неустойку у вигляді 3% річних в сумі 12837,95 гривень; інфляційні втрати в сумі 80452,78 гривень; витрати на правничу допомогу в сумі 5000 гривень та судові витрати. 15 вересня 2016 року разом з позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на 73/1000 квартири [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON]. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року заяву про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 73/1000 квартири [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 21). 03 січня 2017 року від [PERSON], як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до суду надійшла позовна заява (а.с. 51), в якій він просив стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики у розмірі 3500 доларів США (у гривні по курсу НБУ на момент стягнення). Позовні вимоги третя особа [PERSON] обґрунтував тим, що 15 серпня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] передав [PERSON] позику в розмірі 3500 доларів США, а останній зобов'язався повернути зазначену суму до 26 грудня 2011 року. Однак, до цього часу відповідач гроші не повернув. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 01 березня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики об'єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики (а.с. 71). Представник позивача адвокат [PERSON] під час розгляду справи позов [PERSON] підтримала у повному обсязі. Зазначила, що [PERSON] звернувся до її чоловіка, [PERSON], з проханням допомогти повернути борг. З цією метою [PERSON], неодноразово телефонував [PERSON] та зустрічався із ним особисто. [PERSON] не відмовлявся від повернення боргу, посилався на відсутність коштів. Вважає, що строк позовної давності пропущено [PERSON] з поважних причин, бо відповідач вводив його в оману. Позов третьої особи [PERSON] не визнала, просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнав, з підстав зазначених у письмовому відзиві на позовну заяву (а.с. 62-63). Зокрема послався на те, що 15 серпня 2011 року він уклав договір позики з [PERSON], за яким отримав від останнього в борг 3500 доларів США та зобов'язався повернути борг до 26 грудня 2011 року. На підтвердження укладення договору він написав власноруч розписку, яку разом з договором позики передав [PERSON] Через деякий час йому стало відомо, що квартиру, в якій проживав [PERSON], було пограбовано та за даним фактом було відкрито кримінальне провадження № 12014160500001356 від 21 лютого 2014 року. Разом з особистими речами [PERSON] було вкрадено оригінал розписки та договору позики. Як розписка опинилася у [PERSON], йому не відомо. Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики. В розписці встановлено конкретний строк виконання зобов'язання, а саме 26 грудня 2011 року. Оскільки у встановлений строк зобов'язання не виконано, то вважає, що саме з цієї дати спливає трирічний строк позовної давності. Крайній строк звернення до суду припадав на 27 грудня 2014 року. Проте позовна заява була подана до суду 15 вересня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Посилання позивача на те, що на протязі 2014-2015 років до відповдіача неодноразово звертались з метою урегулювання сплати боргу і лише в жовтні 2014 року, відповідач остаточно відповів, що не збирається віддавати борг, не відповідають дійсності. Вважає, що позивачем також пропущено однорічний строк позовної давності в частині вимог про стягнення 3% річних та суми коштів на відшкодування інфляційних втрат. Третя осба [PERSON] свій позов підтримав, проти задоволення первісного позову заперечував. Пояснив, що 15 серпня 2011 року він передав [PERSON] в борг 3500 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 26 грудня 2011 року. На підтвердження укладення договору відповідач написав власноруч розписку, яку разом з договором позики передав [PERSON] У грудні 2013 року [PERSON] повернув йому 600 доларів США, залишок боргу складає 2900 доларів США.. У 2014 році його квартиру обікрали і викрали, поміж іншого, оригінал розписки. У зв'язку із звільненням судді Кожокар Т.Я. у відставку розпорядженням керівника апарату Саратського районного суду Одеської області 15 листопада 2017 року було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 513/942/16-ц та згідно протоколу автоматизованого розподілу справу розподілено судді Бучацькій А.І. (а.с. 143). Відповідно до п. 9 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності редакцією ЦПК, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності редакцією ЦПК. В судове засідання на 20 червня 2018 року сторони та їх представники не з'явились. Від представника позивача адвоката [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника ( а.с. 228). Відповідачу [PERSON] судові повістки надсилались, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повертались з відміткою, що він за вказаною адресою не проживає (а.с. 223-224). Третій особі [PERSON] судові повістки надсилались, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак повертались з відміткою за закінченням терміну зберігання (а.с. 225-226). Відповідно до ст. 130 ЦПК вважається, що вони належним чином повідомлені про розгляд справи. Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] викликали до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 228). Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 20 червня 2016 року позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] було залишено без розгляду на підставі пункту 3 частини 1 ст.257 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З розписки вбачається, що 15 серпня 2011 року відповідач [PERSON] зобов'язався погасити заборгованість в сумі 3500 доларів США в строк до 26 грудня 2011 року. Також в розписці зазначено, що [PERSON] прийняв від [PERSON] цю розписку в якості підтвердження повернення боргу в сумі 3500 дол. США (а.с.10, 53, 65). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Судом встановлено, що в розписці встановлений строк повернення боржником 3500 доларів США - 26 грудня 2011 року. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частина 2 ст.258 ЦПК України встаовлює, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1, 5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк повернення грошей за договором позики зазначений в розписці до 26 грудня 2011 року, тому початок перебігу строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати, тобто 27 грудня 2011 року. Отже, трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення боргу сплив 27 грудня 2014 року. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом 15 вересня 2016 року, через 1 рік та майже 10 місяців після спливу встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Спеціальних строків у розпизці не встановлено. Відповідно до ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У справі за № 6-2469цс16 Верховний Суд Украхни висловив таку правову позицію: Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Судом встановлено, що оригінал розписки від 15.08.2011 року, в якій зазначений строк повернення боргу - до 26.12.2011 року, знаходиться у позивача [PERSON] Суд вважає безпідставними ствердження позивача, його представника та свідка [PERSON], який є чоловіком представника позивача- адвоката [PERSON], про те, що відповідач постійно ухилявся від сплати боргу, уникав зустрічей, та лише в жовтні 2014 року повідомив про своє небажання віддавати кошти. Позивач та його представник не надали суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження того, що існували об'єктивні, непереборні обставини, які заважали позивачу [PERSON] звернутися до суду з позовом до відповідача до спливу строку позовної давності. Отже, судом не встановлено підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду, а тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. . . Відповідно до ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Тому суд вважає необхідним скасувати арешт на 73/1000 квартири [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], накладений ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року. Частинами 1, 2 ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено повністю, то судовий збір та інші судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed