Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

16.11.2017 року ПАТ КБ ПриватБанк, посилаючись на положення ЦПК України в редакції чинній до 15.12.2017 року, звернулось до суду з позовом до [PERSON], зазначивши, що 13.05.2013 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідачеві надано кредит в розмірі 2000 грн., у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості. У звязку з тим, що позичальник не виконує як основного зобовязання, так і зобовязання по сплаті відсотків, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість з основного зобовязання, у розмірі 1621 грн. 30 коп.; заборгованість по сплаті відсотків, у розмірі 10804 грн. 22 коп.; штрафи в загальному розмірі 1121 грн. 28 коп., а також понесені по справі судові витрати. Відповідач на стадії підготовчого засідання 02.01.2018 року, 05.01.20918 року та 19.01.2018 року, вимоги ПАТ КБ ПриватБанк визнав частково, пояснивши, що він отримував від позивача кредитну картку із встановленим лімітом в сумі 2000 грн., але особисто не використовував кредитних коштів, добровільно передавши кредитну карту і пін-код до неї третій особі, котра і розпорядилась грошовими коштами позикодавця, завчасно не попередивши про це [PERSON] 12.02.2018 року [PERSON], в порядку передбаченому ЦПК України в редакції, чинній з 15.012.2017 року, звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому, посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», просив визнати недійсними окремі пункти кредитного договору, а 26.04.2018 року відповідач змінив предмет зустрічного позову та просив визнати недійсним договір вцілому з тих підстав, що при його укладенні зі сторони ПАТ КБ ПриватБанк не було дотримано вимог ст.ст.203, 207, 634 ЦК України, а на стадії виконання угоди, ПАТ КБ ПриватБанк в односторонньому порядку, без відома позичальника, змінило істотні умови договору, неодноразово збільшивши відсоткову ставку за користування кредитом. Представник ПАТ КБ ПриватБанк в судові засідання не з'явився, додавши до позовної заяви клопотання про розгляд справи за його відсутності, та надіславши відповіді на відзив [PERSON], а також відзиви на зустрічні позовні заяви. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] вимоги пред»явлені до [PERSON] не визнав, пояснивши, що факт укладення кредитного договору між сторонами не підтверджено належними і допустимими засобами доказування, в тому числі у зв»язку з порушенням зі сторони ПАТ КБ ПриватБанк загальних вимог, які ставляться до даного виду правочинів. Крім того, розмір заборгованості [PERSON] перед фінансовою установою, належним чином не обґрунтовано, а частина вимоги щодо стягнення з відповідача неустойки заявлена поза межами строків позовної давності, що є самостійною підставою для відмові в задоволенні позову. Заслухавши пояснення з»явившихся учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов пред»явлений ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] підлягає задоволенню, а в зустрічному позові необхідно відмовити, з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є повнолітньою дієздатною особою і за власною ініціативою вступив у правовідносини з фінансовою установою. Наданими ПАТ КБ ПриватБанк документами підтверджується, що 13.05.2013 року відповідач за первісним позовом підписував анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та отримав кредитну карту «Універсальна», із встановленим лімітом використання коштів позичальника, в розмірі 2000 грн. та платою за користування кредитом в розмірі 30 % річних, на суму залишку заборгованості. [PERSON] була видана кредитна карта ПАТ КБ ПриватБанк і, в період з 31.10.2013 року по 24.11.2014 року включно, вказана карта використовувалась як засіб здійснення платежів та зняття готівки за рахунок коштів позикодавця. Наведені вище обставини визнавались [PERSON], отже у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України (в редакції діючій з 15.12.2017 року), вони не підлягають доказуванню. З анкети-заяви [PERSON] від 13.05.2013 року однозначно вбачається, що позичальник надав представнику ПАТ КБ ПриватБанк свої персональні дані та іншу додаткову інформацію, необхідну для отримання кредитної карти. Крім того, зі змісту вказаного документа вбачається, що позичальник виявив бажання укласти договір, шляхом отримання кредитної карти Універсальна та особистим підписом засвідчив свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які були надані [PERSON] для ознайомлення в письмовому вигляді. ПАТ КБ ПриватБанк приєднало до первісної позовної заяви довідку про умови кредитування з використанням карти Універсальна, із зазначенням розмірів відсоткової ставки за умовами кредитування, а також розмірів комісії і неустойки. Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх його істотних умов. Умови і Правила надання банківських послуг, а також тарифи банку являються загальнодоступною інформацією, котра розміщена у відділеннях позикодавця та на офіційному сайті ПАТ КБ ПриватБанк. Згідно ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Таким чином, відсутність підпису [PERSON] під текстом Умов і Правил надання банківських послуг, при наявності письмового свідчення позичальника про ознайомлення з Умовами та Тарифами, не дає підстав вважати недійсним договір укладений між сторонами 13.05.2013 року. Частиною 1 ст.634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом вказаної норми закону, друга сторона вважається такою, що приєдналася до умов договору, з моменту підписання нею і контрагентом стандартного документа. З наданої в розпорядження суду виписки з карткового рахунку на ім»я позичальника, вбачається, що банк надав позику [PERSON], який використовував кредитний ліміт отримуючи готівкові кошти через банкомат та здійснюючи розрахунки з використанням терміналів в касах торгівельних та інших закладів. Крім того, з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів по рахунку вбачається, що позичальник частково сплачував заборгованість за договором. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості, є належними та допустимими доказами по справі. В свою чергу, [PERSON] та його представник в судовому засіданні не спростували докази банку про розмір заборгованості з усіх видів платежів, клопотань про призначення судово-економічної експертизи по справі не заявляли. За змістом роз»яснень, викладених в п.21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року, договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Оскільки в цьому договорі передбачено всі істотні умови, необхідні для кредитного договору, то зобов'язання з надання кредиту є дійсним із моменту укладення кредитного договору - договору про відкриття кредитної лінії. Статтею 11 ЦК України передбачено, що права та обов»язки виникають на підставі договорів та інших правочинів. У відповідності до ст.ст.3, 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Будь-яких достовірних доказів стосовно введення [PERSON] в оману або іншим чином примушування його до укладення кредитного договору, ні позичальником, ні його представником в судовому засіданні не наведено. У відповідності до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч.2 ст.640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Оскільки, банк надав кошти позичальнику шляхом встановлення кредитного ліміту, а надані позикодавцеві кошти були використані з відома [PERSON], у суду не виникає сумнівів відносно того, що істотні умови договору обома сторонами виконувались. Представником позичальника на спростування факту користування кредитною картою, в розпорядження суду було надано повідомлення КЛПЗ «Чернігівський обласний протитуберкульозний диспансер» про перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні у вказаному закладі в періоди з 31.12.2014 року по 24.06.2015 року, та з 17.05.2016 року по 16.08.2016 року, а також про амбулаторне лікування з 02.07.2015 року по 27.02.2016 року і з 17.08.2016 року по 30.01.2018 року, однак самі по собі факти лікування не виключають можливості користування кредитною карткою і спростовуються випискою по рахунку, а також поясненнями відповідача наданими на стадії підготовчого судового провадження. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частинами 1, 2 ст.1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною, а тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Під час укладення договору сторони обумовили процентну ставка в розмірі 2,5% на місяць або 30 % на рік. В подальшому, розмір відсоткової ставки за кредитним договором був в односторонньому порядку змінений позикодавцем, однак зазначені зміни повністю узгоджуються з Умовами та правилами надання банківських послуг. Зокрема, така зміна передбачена п.1.1.3.2.3 Умов та правил за умови інформування позичальника, шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг до обовязків позичальника відноситься отримання виписок про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. У разі незгоди зі змінами Умов та Правил надання банківських послуг та/або Тарифів, позичальник має право надати Банку письмову заяву про розірвання договору і погасити заборгованість. Повідомлення про підвищення процентної ставки [PERSON] були направлені, однак заяв від позичальника про розірвання кредитного договору до фінансової установи не надходило. [PERSON] не скористався правом, передбаченим ч.2 ст.634 ЦК України, згідно якої договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Суд вважає хибними посилання позивача за зустрічним позовом на порушення зі сторони ПАТ КБ ПриватБанк положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позикодавцем були надані кошти [PERSON] у виді встановленого ліміту на платіжну карту, а не споживчий кредит, як це визначено вказаним вище нормативним актом. Зокрема, правовідносини котрі виникли між сторонами, врегульовано ст.ст.6, 627 ЦК України, за змістом яких сторони є вільними у виборі контрагента та визначенні умов договору, вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони погодили положення кредитного договору в тих межах, які бажали викласти у самому договорі. Беззаперечних і достовірних доказів того, що представник ПАТ КБ ПриватБанк не надав можливості [PERSON] ознайомитися з умовами договору, в розпорядження суду не надано. Крім того, [PERSON] упродовж тривалого чином виконував взяті на себе зобов'язання, що свідчить про його згоду з умовами договору. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. За змістом вказаної норми, правочин є дійсним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ст.215, 216 ЦК України, підставами недійсності правочину можуть бути недодержання сторонами в момент його вчинення вимог ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України, зокрема: 1) якщо зміст правочину суперечить цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) якщо особа, яка вчиняє правочин, не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; 3) якщо волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; 4) якщо правочин не вчинений у формі, встановленій законом; 5) якщо правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таких обставин в судовому засіданні не встановлено. Суд приймає до уваги, що [PERSON] як позичальник, тривалий час був обізнаний про укладення договору, про реальне виконання умов цього договору обома сторонами, а також з фактом добровільної передачі ним своєї кредитної карти третій особі, з метою зняття готівкових коштів. З урахуванням викладено, суд розцінює пред»явлення зустрічного позову [PERSON], як спробу уникнути цивільно-правової відповідальності за порушені ним зобов»язання. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2013 року між сторонами укладено договір, за умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем умови договору не виконуються. З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що станом на 30.09.2017 року, заборгованість відповідача з основного зобовязання становить 1621 грн. 30 коп.; заборгованість по сплаті відсотків 10804 грн. 22 коп. Крім того, позивач нарахував відповідачу штрафи в загальному розмірі 1121 грн. 28 коп. [PERSON] розрахунок заборгованості не спростований. Підстав до застосування позовної давності щодо вимог заявлених до [PERSON] не встановлено, оскільки матеріалами справи достовірно підтверджується, що останній платіж за договором позики було здійснено 08.01.2015 року, а до суду ПАТ КБ ПриватБанк звернулось 08.11.2017 року. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст.261 ЦК України передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. В правовій позиції, викладеній у Постанові ВСУ від 19.11.2014 року по справі № 6-160цс14, визначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Статтями 1049, 1050 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді припинення зобовязання; зміни умов зобовязання; сплати неустойки; відшкодування збитків. Таким чином, суд вважає, що внаслідок невиконання [PERSON] взятих на себе зобовязань, до нього мають бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Враховуючи положення процесуального закону про те, що суд розглядає справи в заявлених межах і на підставі доказів сторін, стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає з боржника прізвище якого в первісній позовній заяві записано як [PERSON] Вирішуючи дане питання, суд виходить з того факту, що сторони взагалі не оспорювали дану обставину в судовому засіданні та запереченнях і відзивах на позови, а прізвище, ім»я та по батькові позичальника, які відображені в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил банківських послуг, відповідає анкетним даним відображеним у паспорті [PERSON] У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved