Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

16 березня 2018 року до Межівського районного суду Дніпропетровської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення позики за розпискою, пені та інфляційних втрат. В обгрунтування позовних вимог зазначається, що 08 червня 2017 року позивач на прохання [PERSON] погодилась надати грошові кошти в розмірі 3500,00 гривень в строк до 10 липня 2017 року, про що остання власноручно написала розписку. У встановлений строк відповідач кошти не повернула, обмежувалась лише обіцянками про виконання свого зобовязання. Станом на день подачі позову [PERSON] позику не повернуто. Просить стягнути з [PERSON] позику за розпискою, пеню та інфляційні втрати. Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. На задоволенні позову наполягає, згідні на заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідач у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги визнає у повному обсязі. Суд, оцінивши зібрані у справі докази, зясувавши обставини справи та надавши їм відповідну оцінку, приходить до наступних висновків, що спірні правовідносини регулюються ст.ст.526, 625,1046-1050 ЦК України. Судом досліджені та надана оцінка таким доказам: Згідно письмової розписки датованої 08 червня 2017 року [PERSON], (паспорт серії АО 161816, виданим Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 12 березня 2014 року, мешканка вул.Б.Хмельницького, 74, с.Словянка) взяла у [PERSON] (паспорт серії АК 166735, виданий Межівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 05 травня 1998 року, мешканка вул.Б.Хмельницького, 3, с.Словянка) у борг кошти в сумі 3500,00 гривень, які зобовязувалась повернути в строк до 10 липня 2017 року. Розписка написана в присутності двох свідків. Листом-вомогою від 30 січня 2018 року підтверджується звернення [PERSON] до [PERSON] стосовно повернення боргу в розмірі 3500,00 гривень в строк до 10 лютого 2018 року. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положенням ч.1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. Ч. 2 - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами 04 грудня 2014 року був укладений договір позики. Згідно з вимогами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, даючи правову оцінку розписці, написаною в контексті ст.ст.1046-1050 ЦК України, суд уважає, що вказана розписка є договором позики, оскільки в ній указані всі умови, в тому числі істотні, що притаманні договору позики. У договорі вказані його сторони: [PERSON] - позикодавець, [PERSON] - позичальник; предмет договору - грошові кошти; сума договору 3500,00 гривень; порядок повернення позики та строки, до яких необхідно повернути суму позики - до 10 липня 2017 року. Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення трьох відсотків річних суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно положень статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, оскільки позика є грошовим зобов'язанням, то у зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] умов договорів позики про своєчасне повернення позики настають наслідки, передбачені ч.1 ст.1050, ст.625 ЦК України. Згідно п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Судом перевірені розрахунки позивача [PERSON] по нарахуванню трьох відсотків річних, пені та інфляційних витрат, вони є вірними, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 71,00 гривень - три проценти річних, 655,60 гривень пеня та 274,43 гривень - інфляційні витрати. Статтею 81 ЦПК України передбачено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються - на відповідача. Згідно ч.1 ст.142 ЦПК України, ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 50% сплаченого нею судового збору та судові витрати, понесені у звязку з оплатою за направлення відповідачу листа-вимоги та оплатою на направлення копій доказів, про що мається документальне підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: approved