Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

15.03.2016р. [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог, позивачка посилалась на наступні обставини. Так, позивачка стверджує, що при житті [PERSON] продала їй домоволодіння [ADDRESS] про укладання договору купівлі-продажу було укладено 10.05.1998 року, на виконання укладеного договору [PERSON] передала їй оригінал Свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] виданого Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Одеси від 01.02.1990р. та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 26.02.1990 р. № 21930 на стр. 192 книги 212, та домову книгу на зазначене домоволодіння. З [PERSON] позивачка розрахувалась повністю, після чого сплачувала за неї земельний податок та платежі за водопостачання у тому числі заборгованість. [PERSON] , в свою чергу, передала їй у володіння та користування відповідні будівлі. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016 р. по справі № 22ц/785/443/16 фактично визначено, що [PERSON] . невірно обрала спосіб захисту порушених прав. Судом встановлено, що зазначена угода купівлі-продажу є недійсною, оскільки [PERSON] не мала права законних прав на продаж зазначеного житлового будинку. Таким чином [PERSON] ввела [PERSON] в оману. А саме повідомила відомості, що не відповідають дійсності з приводу прийняття спадщини та права на укладання договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку. При цьому [PERSON] в повному обсязі виконала усі обов`язки покупця, тобто сплатила грошові кошти в сумі 2600 доларів США, що дорівнює за курсом НБУ 67 600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн.. За таких обставин саме з рішення від 09.02.2016 р. [PERSON] дізналася про те, що [PERSON] не мала права продавати спірний будинок, та те, що [PERSON] безпідставно отримала майно (грошові кошти), і як наслідок до відповідачки як спадкоємиці перейшла відповідальність по боргах спадкодавця. Право вимоги у [PERSON] до [PERSON] врегульовано ст.. 1281 ЦК України 2003 р. «пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців». Відповідачка не повідомила [PERSON] про відкриття спадщини, хоча їй було відомо про передачу грошових коштів. Більш того, визнаючи наявність боргу, [PERSON] відмовляється від його повернення. Виходячи з того, що у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям в натурі позивачка просить: визначити поважною причиною строку пропуску позовної давності, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 67 600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн. (а.с.3-4 ) В процесі розгляду справи позивачка подала нову редакцію позовної заяви, згідно якої уточнила позовні вимоги. Так у своєму уточненні позивачка посилалась на вимог ст. 57 ЦК України (1963р.) потерпілому (тобто особі, яку було введено в оману) відшкодовуються понесені втрати. В зв`язку із чим, просила стягнути з відповідачки упущену вигоду на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 67600 (шістдесят сім тисяч шістсот) грн. Окрім того, позивачка посилалась на те, що у зв`язку з відмовою повернення грошових коштів, постійними погрозами та образами [PERSON] постійно спричиняє їй моральні страждання. Наведене негативно впливає на здоров`я позивачки, а тому вона вимушена постійно звертатись за медичною допомогою. На підставі викладеного, позивачка просила стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 67600 (шістдесят сім тисяч шістсот) гривень. (а.с.34-35) В процесі розгляду справи стало відомо, що [PERSON] , [INFO] померла [INFO] .. (а.с. 95-96) Ухвалою від 26 квітня 2018р. про справі було допущено процесуальне правонаступництво та замість відповідача [PERSON] було допущено в якості відповідача [PERSON] . (а.с.133) Після заміни сторони, [PERSON] додатково уточнила позовні вимоги, в яких посилалась на те, що вона своєчасно звернулась до спадкоємців [PERSON] з повідомленням про наявність боргових зобов`язань останньої. Однак [PERSON] відмовився їй сплачувати будь-які кошти, у зв`язку з чим, вона просила стягнути з [PERSON] борг у розмірі 72800 гривень, упущену вигоду у розмірі 72800 гривень, моральну шкоди у розмірі 10000 гривень (а.с. 160-162) В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги у повному обсязі, а також пояснив, що, померла [PERSON] ввела в оману позивачку [PERSON] та продала їй будинок, при цьому не маючи на те законних підстав. [PERSON] розрахувалась за будинок, та стала постійно їм користуватись, проте через деякий час, вона її позбавила право користування будинком та вона фактично залишилась без будинку, а також без коштів, які вона сплатила за будинок. Представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом вивчилась в судовому засіданні цивільні справи, які пов`язанні із спірним домоволодінням, тобто справи 1527/5380/12, №523/11171/13-ц, 523/6833/14-ц. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2012 року у цивільній справі №1527/5380/12 р. було задоволено позов [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа тощо. Суд встановив факт того, що свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок [ADDRESS] , від 01 лютого 1990 року, виданий виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Одеси за №277/18 від 27 жовтня 1989 року на ім`я [PERSON] , фактично належав [PERSON] , [INFO] народження, яка померла [INFO]. Окрім того, суд встановив факт прийняття [PERSON] , [INFO] , спадкового майна у вигляді житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , а також визначив [PERSON] , [INFO] додатковий строк до 01 лютого 2013 року для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2013 року у цивільній справі №523/11171/13-ц по цивільній справі за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом було визнано за [PERSON] право власності житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку літ. «А» і господарських споруд літ.»Ж», «З», «Д», «Е», «И», «Н», «Л», розташованих на земельній ділянці площею 763 кв.м в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлої [INFO] . У травні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності (цивільна справа 523/6833/14-ц). Позивачка звернулася до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.05.1998 року, за яким [PERSON] продала, а позивачка купила домоволодіння [ADDRESS] та просить визнати за позивачкою право власності на вказане нерухоме майно, обґрунтовуючи вимоги тим, що до моменту звернення до суду вважала себе власником цього будинку, оскільки з [PERSON] за її життя вона розрахувалася за вказаний будинок, про що є відповідна розписка, після чого оплачувала за неї податок за землю та платежі з водопостачання, володіючи усіма будівлями. Виходячи з того, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] і вона фактично прийняла спадщину, позивачка вважає, що сторони виконали усі умови договору, однак виконання умов договору неможливе у зв`язку зі смертю [PERSON] , тому позивачка вимушена звернутися до суду. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2015р. 523/6833/14-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. за апеляційною скаргою [PERSON] в інтересах [PERSON] на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року було змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на те, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України ( у редакції 2004 року). В іншій частині рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2015 року залишити без змін. Необхідно відзначити, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. не встановлено фактів того, що [PERSON] ввела [PERSON] в оману. (а.с. 6-9) Встановлені судом обставини справи. Так у судовому засіданні встановлено, що 10.05.1998 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду, за якою [PERSON] продала домоволодіння по [ADDRESS] за усною домовленістю за 2600 доларів США, яка була оформлена у вигляді розписки, оригінал якої надавався для огляду в судовому засіданні. (а.с.163). В пункті 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року зазначено, що до договорів, які були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Зі змісту договору купівлі-продажу від 10 травня 1998 року та матеріалів справи вбачається, що вказаний договір укладено до 01 січня 2004 року і що зобов`язання за ним повністю виконані, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Цивільного кодексу УРСР. Стаття 153 ЦК України (у редакції 1963 року) передбачає, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року, чинної на час виникнення правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори: довічного утримання, застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування житлового будинку (квартири) чи його (її) частини, дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Відповідно до вимог ст.47 ЦК України (у редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Разом з тим, відповідно до ст. 225 ЦК України (у редакції 1963 року) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Судом встановлено, що згідно розписки про купівлю - продаж вбачається, що [PERSON] відчужила на користь [PERSON] спірний будинок 10 травня 1998 року. Судом також встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, проте не подавала заяву до нотаріальної контори та не отримала свідоцтво про право власності, не реєструвала право власності у державному реєстрі, тому не мала законних прав на продаж жилого будинку, власником якого не була. Відповідно до ст. 57 ЦК України в редакції 1963р. встановлено, що угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що зі сторони позивачки не надано жодного доказу, якій підтверджує, що [PERSON] ввела її в оману під час передачі коштів за будинок. Окрім того, даний факт спростовується також обставинами на які посилається позивачка у своїх позовних вимогах. Так, у позові [PERSON] посилалась на те, що під час передачі коштів, [PERSON] передала їй оригінал свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім`я [PERSON] виданого Виконкомом Ленінської райради народних депутатів м. Одеси від 01.02.1990р. та зареєстрованого в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації 26.02.1990 р. № 21930 на стр. 192 книги 212, та домову книгу на зазначене домоволодіння. Отже [PERSON] достовірно було відомо, про відсутність у [PERSON] документів, які посвідчують належність останній права власності на домоволодіння. Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України в редакції 1963р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України в редакції 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України в редакції 1963р. по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Отже суд вважає, що угода від 10.05.1998 року, між позивачкою та [PERSON] , за якою [PERSON] продала домоволодіння по [ADDRESS] за усною домовленістю за 2600 доларів США є нікчемною, а тому позивачка [PERSON] має лише право на повернення коштів, які були нею були передані стороні, яка без будь-яких правових підстав їх отримала. В той же час, позивачка наполягала на стягнення саме боргу, тобто наявності правовідносини щодо зобов`язань. Відповідно ч. 1 ст. 151 ЦК України в редакції 1963р. в силу зобов`язання одна особа (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як-от: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші та інше або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 203 ЦК України в редакції 1963р. в разі невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником він зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Під збитками розуміються витрати, зроблені кредитором, втрата або пошкодження його майна, а також не одержані кредитором доходи, які він одержав би, якби зобов`язання було виконано боржником. Частиною 1 ст. 374 ЦК України в редакції 1963р. за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Однак між сторонами не виникало жодних зобов`язань, оскільки угода, яка була укладена між сторонами є нікчемною, а доказів обману під час її здійснення не надано. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України в редакції 1963р. суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оскільки позивачка не просила застосувати наслідки здійснення нікчемної угоди, а наполягала на стягнені боргу внаслідок омани та упущеної вигоди, то і відсутні підстави для застосування судом даних наслідків. З матеріалів цивільної справи 1527/5380/12 р. за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту належності правовстановлюючого документа вбачається, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] , виданого 14 грудня 2008 року Третім Приморським відділом РАЦС Одеського міського управління юстиції. Позивачка по справі, [PERSON] , поховав матір, в строки, встановлені законом, заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подала, оскільки захворіла. Інших спадкоємці, після смерті [PERSON] в судовому засіданні не встановлено, що також підтверджується листом Четвертої одеської державної нотаріальної контори за №1759/02-14 від 21 вересня 2012 року. В даному випадку застосовуються положення ЦК України в редакції 2004р.. Необхідно відзначити, що [PERSON] під час життя [PERSON] не заявляла до неї жодних вимог. З позовної заяви вбачається, що з рішення апеляційного суду Одеської області від 09.02.2016р. дізналася про те що [PERSON] не мала права продавати спірний будинок, позивачка дізналася, що [PERSON] безпідставно отримала майно (грошові кошти), і як наслідок до відповідачки як спадкоємиці перейшла відповідальність по боргах спадкодавця. Однак ще у травні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, тобто необхідно вважати, що саме з цього періоду позивачка дізналась про порушення її прав. Відповідно до ч. 1 ст. 1281 ЦК України в редакції 2004р. (станом на 19.04.2014р.) Спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Згідно ч. 2 даної статті кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Відповідно до ч. 3 даної статті якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. У відповідності до ч. 4 ст. 1281 ЦК України в редакції 2004р. (станом на 19.04.2014р.) кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. В судовому засіданні встановлено, [PERSON] не заявляла жодних вимог до [PERSON] , як спадкоємця померлої [PERSON] в порядку ст. 1281 ЦК України. З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] звернулась лише із заявою в порядку ст. 1281 ЦК України, до спадкоємців [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи. (а.с. 123-зворот) На підставі викладеного, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення боргу у розмірі 72800 гривень, про стягнення упущеної вигоди у розмірі 72800 гривень. Суд також вважає, що відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, які передбачені ст.ст. 23, 1167 ЦК України, оскільки судом не встановлено фактів неправомірних дій зі сторони відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу покладаються на позивача, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову.

Outcome: dismissed