Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

16.05.2018 року до суду надійшла заява [PERSON] , із залученням до участі у справі в якості заінтересованих осіб: Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації,- «Про встановлення факту, що має юридичне значення», на обґрунтування якої заявник зазначила, що вона народилась [INFO] в місті Рубіжне Луганської області, а зареєстрована та проживала в місті Алчевськ Луганської області за адресом : [ADDRESS] . Вказана однокімнатна квартира належить їй на праві власності. Крім того, вона працювала збирачем взуття 5 розряду в цеху шкіряних виробів ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», однак у березні 2015 року вона була вимушена переміститись з місця її постійного проживання на тимчасово окупованій території Луганської області до міста Хмельницький, а потім до Нововодолазького району Харківської області у [ADDRESS] . За цим адресом вона зараз постійно проживає, а отже, це є її фактичним місцем проживання, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.04.2016 року № 6320000603, виданою їй відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» і діє безстроково. Наприкінці лютого - початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. 27.02.2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями. В квітні 2014 року на території міста Алчевськ Луганської області почались проросійські мітинги, учасники яких виступали за відокремлення півдня і сходу України та приєднання цих регіонів до Російської Федерації. На противагу цим акціям проукраїнські сили, які проводили акції на підтримку територіальної цілісності України та її державного устрою, швидко розганялися озброєними людьми в масках з військовою підготовкою. Як результат наприкінці квітня 2014 року місцевими ополченнями і невідомими людьми у військовій формі без розпізнавальних знаків було захоплено міську раду Алчевська, а над будівлею вивішено прапор Російської Федерації та «ЛНР». Для неї як для громадянина України це означало насильницьку втрату громадянства як одного із основних прав, передбачених Конституцією України. На території Алчевська була присутня ідеологічна проросійська діяльність спрямована на формування у жителів міста негативних поглядів та уявлень про Україну, яка розповсюджувалась через різні засоби масової інформації. Так, з телебачення зникли всі українські канали, а замість них почали транслювати російські. Окрім того, замість програм українського радіомовлення з`явились військові, наприклад «Сводки фронта «ЛНР». З огляду на те, що вона продовжувала відстоювати проукраїнську позицію, з нею припинили спілкування друзі та знайомі, через що фактично доводилося жити у внутрішній еміграції та спілкуватись лише з певним колом людей, які поділяли її проукраїнські погляди. Влітку 2014 року містом вже вільно пересувалась чисельна військова техніка без розпізнавальних знаків. Озброєні окупанти були одягнені в форму з нашивками «ЛНР». З появою важкого озброєння частина міста почала піддаватися обстрілам. Крім того, в окупованому Російською Федерацією Алчевську належним чином не забезпечувалась подача води, а медичне обслуговування було на дуже низькому рівні. Мешканці міста не могли придбати продовольчі товари та товари першої необхідності, що було зумовлено значним підвищенням цін та неможливістю громадянами отримати заробітні плати, пенсії та інші соціальні платежі. З огляду на це, багато жителів мали намір покинути місто, але вони були позбавлені такої можливості, оскільки російські найманці своїми обстрілами зумовили припинення транспортного сполучення потягів з підконтрольної Україною території. Отже, фактичне проживання в умовах війни давало реальні підстави сприймати загрозу бути вбитою озброєними окупантами. У зв`язку з цим вона постійно відчувала себе у небезпеці та хвилювалася за своє життя та здоров`я. Все це призвело до неможливості подальшого проживання в місті Алчевськ, а тому вона була змушена залишити своє житло та переїхати до міста Херсон, аби мати елементарну змогу жити, не турбуючись про свою безпеку. Після переїзду їй довелося пристосовуватися до нових умов життя. Зважаючи на складну економічну ситуацію в країні, обумовленій військовим конфліктом з державою-агресором - Російською Федерацією, вона зіштовхнулася з труднощами під час пошуку оплачуваної роботи для придбання засобів для існування. Основним джерелом її доходів були випадкові підробітки, яких не вистачало на покриття всіх необхідних витрат. У квітні 2016 року, зважаючи на скрутне матеріальне становище, яке не давало можливості оплачувати орендований будинок в місті Хмельницький , вона переїхала до села Щебетуни Нововодолазького району Харківської області. Таким чином, внаслідок російської збройної окупації Луганської області, вона втратила житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а також можливість планувати своє життя. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області порушено цілу низку її прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року, протоколами до неї № 1 від 20.03.1952 року та №4 від 16.09.1963 року, зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Просила встановити юридичний факт, що вимушене переселення в березні 2015 року з окупованої території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України, зазначивши, що встановлення факту необхідне їй задля подальшого визнання її особою, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, й в інший, окрім судового, спосіб його встановити не уявляється можливим (а. с. 1 - 28). Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 977 від 19.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно із відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольним журналом судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (а. с. 158, 159). Заявник [PERSON] про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак у судове засідання не з`явилась, надавши заяву, зареєстровану за вхідним № 6502/18-вх від 17.12.2018 року, в якій просила справу внаслідок її хвороби розглянути за її відсутності, зазначивши, що заяву підтримує у повному обсязі та просить її задовольнити (а. с. 179 - 180). Представник заявника - адвокат Ганчук П. Я., що діє за ордером від 13.18.2018 року (серії КС № 137432), виданим на підставі договору про надання правової допомоги від 13.07.2018 року, укладеного між ним та [PERSON] , а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3156/10, виданого на підставі рішення № 142 від 30.11.2006 року Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури, про дату, час і місце засідання повідомлявся належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак у судове засідання також не з`явився, надавши заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-164/19-вх від 11.02.2019 року, в якій просив справу розглянути за його відсутності та відсутності заявника, зазначивши, що зайнятий у іншому судовому процесі, та вказавши, що вони заяву підтримують повністю та просять її задовольнити (а. с. 142, 143, 195, 199-200, 201). Представники заінтересованих осіб - Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації у судові засідання жодного разу не з`явились, хоча про дату, час і місце засідань повідомлялись належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про що свідчать відповідні повідомлення про вручення їм рекомендованих поштових відправлень, долучені до матеріалів справи, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про її розгляд за їх відсутності не надали (а. с. 190, 191, 197, 198). Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно частини 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Крім того, на підставі частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у заявника та її представника свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання учасниками справи особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які заявник та її представник посилались як на підставу своїх вимог, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 цивільного процесуального кодифікованого закону України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. З паспорта громадянина України (серії [NUMBER] ), виданого 21.04.1999 року Алчевським МВ УМВС України в Луганській області, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] в місті Рубіжне Луганської області та зареєстрована за адресом: [ADDRESS] (а. с. 29 - 33). Згідно трудової книжки (серії [NUMBER] ), розпочатої 14.07.1981 року, [PERSON] , [INFO] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) з 01.03.2007 року працювала в цеху шкіряних виробів ПАТ «Алчевський металургійний комбінат» збирачем взуття 5 розряду (запис № 24 - 25) (а. с. 34 - 38). Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 08.05.2001 року, посвідченого в той же день приватним нотаріусом Алчевського міського нотаріального округу Луганської області Чигвінцевою Л. В. (бланк серії АЕА № 568903) та зареєстрованого в реєстрі за № 1160, [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 39). Як убачається з технічного паспорту, власником квартири [ADDRESS] ,- є [PERSON] (а. с. 40 - 41). Згідно довідки № 6825800558, виданої 25.03.2015 року УПтСЗН Хмельницької міської ради, [PERSON] взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, за адресом проживання: [ADDRESS] (а. с. 42). Відповідно до довідки № 6320000603, виданої 07.04.2016 року УПтСЗН Нововодолазької державної адміністрації Харківської області, [PERSON] взято на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, за адресом: [ADDRESS] (а. с. 43). З наведеного суд робить висновок про те, що [PERSON] дійсно є громадянкою України, яка зареєстрована та до березня 2015 року постійно мешкала у квартирі [ADDRESS] , що належить їй на праві власності, а також була офіційно працевлаштована, зокрема, з 01.03.2007 року збирачем взуття 5 розряду цеху шкіряних виробів ПАТ «Алчевський металургійний комбінат», однак з 25.03.2015 року є особою, переміщену з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, спочатку за адресом проживання: [ADDRESS] , а в подальшому з 07.04.2016 року й до теперішнього часу за адресом: [ADDRESS] . Під час розгляду заяви [PERSON] суд виходить з того, що з огляду на приписи пункту 5 частини 2 статті 293 та частини 1 статі 315 Цивільного процесуального кодексу України - встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється судом в порядку окремого провадження. Положення частини 1 статті 293 вказаного цивільного процесуального кодифікованого закону України передбачають, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України передбачений перелік фактів, які підлягають встановленню в порядку окремого провадження, який не є вичерпним з огляду на положення частини 2 цієї ж статті, яка мовить про те, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Одночасно із цим, Пленум Верховного Суду України у пункті 1 своєї Постанови № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами та доповненнями) звертає увагу судів на те, що відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що вона звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що її вимушене переселення у березні 2015 року з міста Алчевськ Луганської області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації нею частини території Луганської області, зокрема міста, в якому вона постійно мешкала та працювала, а метою такого звернення й встановлення цього факту є визначення її статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни, підписаної Високими Договірними Сторонами в Женеві 12.08.1949 року, ратифікованої Українською радянською соціалістичною республікою 03.07.1954 року і чинної для України з огляду на зміст Постанови Верховної Ради України № 1545-ХІІ від 12.09.1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». При цьому іншого порядку крім судового для встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено. Дійсно, положення статті 4 наведеної вище Конвенції передбачають, що особами, які перебувають під її захистом, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 року (із змінами та доповненнями) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, та яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. Частиною 1 статті 4 та частиною 1 статті 5 цього ж Закону передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього ж нормативно-правового акту, та засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у його статті 1. Постановою Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01.10.2014 року затверджений порядок оформлення і видачі таких довідок, форма якої не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання. Отже діючим законодавством України, зокрема, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачений, проте це не виключає можливість внутрішньо переміщеної особи звернутись до суду задля встановлення конкретної причини такого переміщення, якщо від цього у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпеченням державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018 року визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону, датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року (із змінами та доповненнями). Так, згідно із частиною 2 його статті 1 це є 20 лютого 2014 року, й виходячи із змісту частини 3 статті 5 того ж нормативно-правового акту України відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Статтею 55 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 124 Основного Закону нашої держави делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Рішенням Конституційного Суду України № 9-зп від 25.12.1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) визначено, що частину 2 статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» № 1401-VIII від 02.06.2016 року, не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України у контексті права на доступ до суду. Також, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 8-рп/2002 від 07.05.2002 року (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначив, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право, а за змістом частини 2 статті 4 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Окрім того, приписи положення 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) покладають на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, учинену 04.11.1950 рокуВисокими Договірними Сторонамив Римі і ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, та Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 цієї Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави й зобов`язання, взяті на себе нею за цією нормою включають два аспекти: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. І навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції. В таких випадках її відповідальність обмежується виконанням позитивних зобов`язань, які стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року (заява № 48787/99), «Саргсян проти Азербайджану» від 16.06.2015 року (заява № 40167/06) та «Катан та інші проти Молдови та Росії» від 19.10.2012 року (заяви № 43370/04, № 8252/05 та № 18454/06). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму, а друга вказує, що держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника. Отже, будучи повноправною громадянкою своєї країни - України, [PERSON] до часу вимушеного переселення у зв`язку із окупацією території міста Алчевськ Луганської область Російською Федерацією мала налагоджений побут, офіційну постійну роботу, власне майно, у тому числі й нерухомість, вела повноцінне життя, проте, внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України та задля уникнення загрози життю, здоров`ю, свободі, насильницької втрати громадянства, особистих прав на свободу пересування, висловлення власної думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист змушена була виїхати у березні 2015 року до міста Хмельницький, пізніше до села Щебетуни Нововодолазького району Харківської області, залишивши житло, змінивши сталий побут, організацію та спосіб життя. Положеннями абзацу 14 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпеченням державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» констатовано, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їх радників, інструкторів, та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Зазначеним визнана у законний спосіб тимчасова окупація частини території нашої держави, вказана інформація є загально відомою, а тому відповідно до змісту частини 3 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України не потребує доказування. Таким чином, дійсно заявниця як громадянка України, яка постійно мешкала у місті Алчевськ Луганської області, опинилась під час його окупації під владою сторони конфлікту й окупаційної держави, громадянкою якої вона не є, а тому перебуває під захистом ратифікованої Українською РСР та визнаною Україною як частина національного законодавства Конвенцією про захист цивільного населення під час війни. Тому з огляду на таке, встановлення юридичного факту, про який у заяві просить заявниця, дійсно тягне за собою виникнення в неї прав та обов`язків, передбачених зазначеним міжнародним договором, а також іншими нормами національного та міжнародного права, тобто від встановлення цього факту залежить виникнення, зміна або припинення її особистих прав. Оскільки діюче законодавство України не передбачає порядку встановлення юридичного факту стосовно вимушеного переселення своїх громадян внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, це можна зробити тільки у судовому порядку. Крім того, ухвалюючи рішення, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявниці, так як у разі відмови у задоволенні її заяви вона буде позбавлена права встановити у іншій спосіб причини свого внутрішнього переселення. Враховуючи викладене, на підставі аналізу вищезазначеного, суд впевнився, що заява [PERSON] є обґрунтованою і підлягає задоволенню, оскільки нею у законний спосіб доведено, що від встановлення цього юридично значимого для заявниці факту залежить виникнення, зміна та припинення правовідносин, в яких вона особисто і вимушено бере участь через дії Російської Федерації, не існує іншого, окрім судового, порядку його встановлення, і його визнання не пов`язане з вирішенням спору про право. Також, суд зауважує, що незважаючи на те, що однією із заінтересованих осіб у цій справі вказано іноземну державу (Російську Федерацію), правило про застосування щодо неї судового імунітету, яке визначене частиною 1 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23.06.2005 року (із змінами та доповненнями), не порушено, оскільки: 1.Зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. 2.Підставою звернення із відповідною заявою про встановлення цього факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. 3.Частина 4 статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» перелічує випадки, коли держава може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. З урахуванням цього, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно із частинами 1 та 2 цієї ж статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується й у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» № 13 від 19.12.2014 року. Оскільки необхідною передумовою справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності учасників судового провадження є належне повідомлення про судовий процес осіб, які беруть участь у справі, що було виконано судом шляхом вчасного надсилання на адресу Посольства Російської Федерації в Україні відповідних судових викликів, які ним проігноровані, так як представник вказаної заінтересованої особи участь у судових засіданнях не брав, причин своєї неявки не вказував, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення цієї справи, не заявляв, її прав як учасника справи в порядку окремого провадження жодним чином не порушено. Окрім всього наведеного вище, суд також зазначає, що ухвалюючи рішення, він ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанови Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, прийняті: 14.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 363/2981/16-ц (провадження № 61-4043 св 18); 12.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 243/7029/17 (провадження № 61-4411 св 18); 21.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 417/3852/17 (провадження № 61-4150 св 18) та в межах справи з єдиним унікальним № 428/12368/16-ц (провадження № 61-3832 св 18) та інші. Враховуючи наведені вище норми права, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог заявника та можливість задоволення її заяви шляхом встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що її вимушене переселення у березні 2015 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території цієї області. У відповідності із приписами частини 7 статті 294 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: approved