Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

16.07.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири. У своєму позові позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2004 року вона та її чоловік [PERSON] у період шлюбу придбали в рівних частках по 1/2 частині кожному квартиру [ADDRESS]. 22.10.2015 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Оскільки нею було втрачений оригінал правовстановлюючого документу на належну їй 1/2 частину квартири, вона звернулася до приватного нотаріуса. На її звернення їй було надано письмове роз'яснення у якому було зазначено, що видати дублікат на об'єкт нерухомості, який належить особам на праві спільної часткової власності, можливо лише при одночасному зверненні всіх співвласників квартири. Посилаючись на те, що забезпечити звернення до приватного нотаріуса одночасно двох співвласників квартири не можливо, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Ухвало судді від 25.07.2018 року відкрито провадження по справі. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У судове засідання відповідач не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд вважає за можливе ухвалити рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 16.07.2018 року за № 130975586, співвласниками по 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі [NUMBER] від 08.10.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 22.10.2015 року, про що складено відповідний актовий запис №102 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції. Також судом встановлено, що позивачем [PERSON] втрачений оригінал правовстановлюючого документу, на належну їй 1/2 частину вищезазначеної квартири, а саме договір купівлі [NUMBER] від 08.10.2004 року. З метою отримання дублікату вищезазначеного втраченого правовстановлюючого документу, позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Добринової Л.А. Приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А., позивачу [PERSON] було надано письмове роз'яснення від 03.07.2018 року за № 153/01/16, відповідно до якого видати дублікат договору купівлі-продажу посвідченого нею 08.10.2004 року за реєстровим № 1947 не має можливості, в зв'язку з тим, що договір укладено в двох примірниках, які мають силу оригіналу, один з яких передано покупцям ([PERSON] та [PERSON]), а другий зберігається в архіві приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Добринової Л.А. Дублікат договору видається при зверненні обох співвласників. Так як звернувся один співвласник ([PERSON]), видати дублікат немає можливості. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права(п.1ч.2ст.16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1 та 2 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленої у постанові від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, за правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 07 жовтня 2015 року по справі №6-1622цс15 зазначила, що відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Право власності позивача на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] підтверджується наданими нею доказами, які містяться в матеріалах справи, які відповідають вимогам ст.ст. 77, 78 ЦПК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що наведені вище обставини та відсутність (втрата) правовстановлюючого документа, а саме договору купівлі [NUMBER] від 08.10.2004 року, перешкоджають позивачу [PERSON] розпорядитися належною їй 1/2 частиною вищезазначеної квартири, а тому на підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги останньої є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved