Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

16.05.2018 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] «Про поділ майна подружжя», в якому посилалася на те, що з відповідачем з 25.10.1991 він перебував у шлюбі. За час спільного проживання ними була придбана квартира [ADDRESS]. На теперішній час відносини з дружиною не склались, вони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету з лютого 2017. У Дзержинському районному суді знаходиться справа про розірвання шлюбу. Угоди про добровільний поділ майна не досягнуто. У звязку з чим позивач просить визнати за ним право власності на Ѕ частину квартиру [ADDRESS]. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що вона не заперечує проти поділу майна, але між ними з позивачем існує спір щодо порядку користування спірною квартирою. Також відповідачем зазначено, що вона заперечує проти стягнення з неї судового збору. 27.09.2018 та 29.01.2019 відповідачем [PERSON] подано зустрічний позов. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.10.2019 та від 30.01.2019 відмовлено у прийнятті зустрічного позову. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримав \~позовні вимоги, просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, зазначивши, що вона визнає позов у разі, якщо за відповідачем буде визнано право власності на 2/3 частини квартири, при цьому відповідач зазначила, що спірна квартира була придбана в шлюбі, за кошти та для потреб родини. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та дослідивши матеріали справи, приходить до наступопного. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов'язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. В судовому\~засіданні встановлено,\~що сторони [PERSON] та [PERSON] з 25.10.1991 перебули у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія І-ВЛ №348057 (а.с.8). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 08.05.2018 (а.с.67). Також в судовому засіданні встановлено, що в період перебування в зареєстрованому шлюбі сторонами, на підставі договору купівлі- продажу придбано квартиру 73, що знаходиться за адресою м. Харків, вул. О. Яроша, 53 (а.с.9-10). При цьому, як пояснили сторони, право власності було зареєстровано за [PERSON], за взаємною згодою сторін. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] (а.с.31) В судовому засіданні наявними доказами стверджено, що вказана спірна квартира по взаємної згоді сторін були придбані під час перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбу, на імя відповідача, тому вона є спільним сумісним майном подружжя. Вказані встановлені в судовому засіданні обставини щодо зазначених правовідносин, визнаються учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1\~та п. 1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом визнання права. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін суд виходить із наступного. Приписами ст. 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 60 СК України та ст.\~368\~ЦК\~України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частини у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається за його згодою, крім випадків передбачених ЦК України. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України » №16 від 12.06.1998, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Як зазначено у правовій позиції у справі № 6-79 цс 13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.06.2015 № 6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст.\~60\~СК\~України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст.\~60\~СК\~України вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » від 21.12.2007 № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.\~325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вказується у правовій позиції у справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими : майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно, відповідно до зазначених положень та право позивача на рівну частку в майні презюмується. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1\\2 частині квартири кожному з співвласників. Відповідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності .У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї. Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира розташована у багатоквартирному будинку, а тому за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, а також те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в спірному житловому приміщенні без його реального поділу та залишити майно спірні квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі 1\\2 частини вказаного майна кожному з співвласників. Таким чином,\~позовні вимоги\~позивача [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні позивач, в разі задоволення його позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на його користь понесених ним судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких\~обставинах суд\~вважає необхідним\~при вирішенні\~питання про\~розподіл судових\~витрат по\~справі,\~не застосовувати\~приписи ст.\~141\~ЦПК України,\~якими передбачено\~відшкодування в\~повному обсязі\~відповідачем позивачу\~понесених нею\~судових витрат.\~\~\~ На підставі викладеного, ст.ст. 3, 16, 325, 356, 358, 368, 383 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69-71 СК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved