Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

15.06.2017 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі свого представника Сафір Ф.О., звернувся до Енергодарського міського суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.12.2012 року, зазначивши підставою позову ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч.1 ст.598, 599, 610, ч.2 ст.615, 629, 1050, 1054 ЦК України, у спосіб захисту визначений ст.16 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписала Заяву №б/н від 25.12.2012 року, згідно якою отримала кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та підтвердила свою згоду, що підписана заява разом «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банк», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Копії Витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» та Витягу з «Тарифів Банку» додаються до позовної заяви. При цьому, позивач в обґрунтування досягнення домовленості між Банком та відповідачем посилається на ст.207, ч.2 ст.638, ч.2 ст.639 ЦК України та на факт користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитними коштами, що узгоджується з ч.2 ст.642 ЦК України. ПАТ КБ «Приватбанк» виконав свої зобов'язання за Договором у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач своєчасно не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості, таким чином таким чином відповідач порушив умови кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України. Також позивач посилається на наявність у відповідача перед позивачем зобов'язань та відповідальності за невиконання взятих зобов'язань визначених п.2.1.1.5.5, п.2.1.1.5.7, п.2.1.1.5.6, п.2.1.1.12.1, п.2.1.1.3.3, п.2.1.1.12.9, п.2.1.1.12.2, п.2.1.1.12.6, п.2.1.1.12.6.1, п.2.1.1.7.6, п.2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 Договору. У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 05.06.2017 рік має заборгованість в сумі 47960,74 грн., з яких: 10004,16 грн. - тіло кредиту, 27961,00 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 7235,54 грн. - нараховано пені, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2260,04 грн. - штраф (процентова складова). Зазначаючи, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і не погашає заборгованість, просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 25.12.2012 року в розмірі 47960,74 грн. В судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з'явився, в матеріалах позову наявне клопотання про розгляд справи у відсутності позивача (а.с.32). Також представник АК КБ «ПриватБанк», який діє на підставі письмової довіреності - Нагорний О.В. надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити (а.с. 250). Крім того, до суду, як на електронну адресу так і поштою «Нова Пошта» надано Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» в особі представника Гаренко Н.В., яка діє на підставі довіреності виданої АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.152), письмову Відповідь на заперечення сторони відповідача з додатками (а.с.126-152, 160-186), а також надано як на електронну адресу суду так і «Укрпоштою» письмову Відповідь на відзив з додатками (а.с.213-228, 232-246) відповідно до змісту яких Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» підтримує вимоги позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом по договору б/н від 25.12.2012 р., заперечення відповідача щодо недотримання позивачем форми договору, недоведеністю що надані «Умови та Правила надання банківських послуг», «Тарифи банку» є складовою договору, а також, що вони не були підписані відповідачем, посилання на відсутність зазначеного у позові виду карткового рахунку, у зв'язку з відсутністю в Анкеті-заяві зазначення виду карткового рахунку, безпідставність підвищення процентової ставки та зміни кредитного ліміту, посилання відповідача на порушення позивачем Закону України «Про захист прав споживачів» та на застосування строку позовної давності- вважає безпідставними. В обґрунтування зазначаючи, що з Виписки по особовому рахунку вбачається, що відповідач користувалася кредитними коштами, погашав заборгованість, строк дії картки - 07.2016 р., а отже строк позовної давності не минув, оскільки до суду позивач звернувся 13.06.2017 р., Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на дані відносини, «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» було отримано відповідачем разом з кредитною карткою та вони є складовою Анкети-заяви, з розрахунку вбачається, що відповідач користувалась кредитним коштами, на задоволенні позовних вимог наполягають. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності за присутності представника за письмовою довіреністю [PERSON], позовні вимоги не визнає у повному обсязі (а.с.40, 153). Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі письмової довіреності, у судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не визнала у повному обсязі просить суд в їх задоволенні відмовити (а.с.249). Крім того, представником відповідача надано до суду заперечення на позовну заяву (а.с.43-49), письмовий Відзив на позовну заяву (а.с192-198), письмові пояснення на заперечення позовної заяви (а.с. 206-210), відповідно до яких, заперечення вимог позовної заяви, зазначає, що позивачем не доведено укладення з відповідачем договору б/н від 25.12.2012 року у вигляді отримання кредитного ліміту на платіжну картку, оскільки в порушення вимог законодавства, позивачем не дотримано письмової форми договору, не доведено належними та допустимими доказами що надані (зазначені) «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» є складовою договору, підтвердження ознайомлення з ними відповідача її підписом, у зв'язку, також, і з тим, що сама Анкета-заява не містить посилань саме на ті умови, правила та тарифи банку про які зазначає позивач, що вони є складовою договору. Анкета-заява не містить зазначення виду картки, що надавалась, розміру кредитного ліміту, не відповідає критеріям визначеним ч.8 ст.43, ст.95 ЦПК України. Анкета-заява в порушення ст.ст. 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, ч.2, 4 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та перекази грошових коштів в Україні» не містить та не передбачає реквізитів кредитного договору, а отже посилання на Анкету-заяву як на договір - є безпідставним. Вид застосування тарифів - не доведено, розрахунок заборгованості не є детальним. Належних та допустимих доказів наявності у [PERSON] заборгованості у заявленому розмірі не доведено. Крім того, просить застосувати строк позовної давності. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав: Згідно ч.1ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно приписів ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно приписів ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України, позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов'язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України). Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно п.1, 2 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ст.1054 ЦПК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статтею 208 ЦК України передбачено випадки, коли правочини мають вчинятися в певній формі, в залежності від виду правовідносин. Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц. Зі змісту наданої представником ПАТ КБ «ПриватБанк» Анкети-заяви від імені [PERSON] (а.с.9-9зворот), судом встановлено, дата підписання 25.12.2012; з розділу заяви (мовою оригіналу - російською): «ознакомившись с условиями и правилами предоставления банковских услуг, тарифами Приватбанка, изявляю желание оформить на свое имя» відсутня позначка про те, який вид картки отримує [PERSON] (а.с.9зворот). Відповідно до п.1.27 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), платіжна картка - спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Відповідно до п.6.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» ( в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка. Відповідно до п.15.1, п.15.2 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції чинній на час написання зазначеної «анкети-заяви), операції з платіжними картками здійснюються з урахуванням вимог, встановлених законами України та нормативно-правовими актами Національного банку України. Платіжна картка є власністю емітента і надається ним клієнту відповідно до умов договору. Згідно зі ст.41 Закону України «Про Національний банк України» та частин 1 та 2 ст.68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Національний банк встановлює обов'язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Відповідно до пунктів 2.3, 2.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року (далі - Положення №223), Емітент має право надавати фізичним особам, які не здійснюють підприємницької діяльності, особисті спеціальні платіжні засоби, а суб'єктам господарювання - корпоративні спеціальні платіжні засоби. Спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір). При цьому, пункти 2.4, 2.5 Положення №223, передбачають укладання договору саме в письмовій формі та відображення в ньому певних обов'язкових умов. Відповідно до п.1.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2010 року (далі - Положення №223), платіжна картка - це спеціальний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для здійснення платіжних операцій з рахунку платника або банку, а також інших операцій, установлених договором; споживач - фізична особа, яка не здійснює підприємницької діяльності і відповідно до укладеного з емітентом договору здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу згідно з режимом рахунку; емітент спеціальних платіжних засобів (далі - емітент) - банк, що є членом платіжної системи та здійснює емісію спеціальних платіжних засобів. Однак, емітентом, в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк», не дотримано умов зазначеного Положення №223, виконання кого є обов'язковим відповідно до ч.1 ст.56 Закону України «Про Національний банк України», в якому передбачено, що Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Відповідно до 3.1. Положення №223, користувачі мають право використовувати спеціальні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків та умов договору з емітентом. А відповідно до п.3.2 Положення №223, передбачає спеціальні схеми спеціальних платіжних засобів, за якими здійснюються платіжні операції відповідно до умов. Отже, з зазначеного вище вбачається, що основною умовою видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам законодавства України, та у договорі про надання та використання платіжної картки, обов'язково мають бути визначені предмет договору, вид платіжного засобу, права, обов'язки клієнта та емітента, їх відповідальність, порядок розгляду спорів та інші визначені сторонами умови, відповідно до законодавства, у тому числі і положень затверджених Національним банком України. Однак, зазначені вище умови не було виконано ПАТ КБ «ПриватБанк». А отже, є незрозумілим посилання ПАТ КБ «Приватбанк» на проведення обслуговування за анкетою-заявою саме за тарифами кредитних карт «Універсальна», оскільки в зазначеному розділі заяви, крім карта «Універсальна», наявні також такі види карт як: пенсіонна карта, карта GOLD, зарплатний пакет, «Сберкнижка» (депозит), Дебитова особиста картка, Ідентифікація з паспортом. Також, у графі (мовою оригіналу - російською): «платежная карта кредитка «универсальная», «карта GOLD», «укажите желаемый кредитный лимит по платежной карте кредитка «универсальная»/GOLD» не зазначено розмір кредитного ліміту, на що також зауважує сторона відповідача. При цьому, враховуючи відсутність виду картки, а отже і тарифів за цією карткою, є незрозумілим з якого тарифу, ліміту та яким видом картки, керувався позивач проводячи розрахунок заборгованості, що ним надано до матеріалів позову (а.с.5-8). Крім того, з самого розрахунку не вбачається, що він проведений саме за тарифом на який посилається сторона позивача - «картка Універсальна», що саме за картковим рахунком зазначеним як у Виписках по карткових рахунках (а.с.87-95, 96-110, 137-139), у «Довідці про зміну умов кредитування» (а.с.86) та Інформаційному повідомленні про отримання карток [PERSON] (а.с.143) - неможливо встановити, що зазначені картки стосуються саме договору від 25.12.2012 року б/н. на умовах зазначених позивачем. Враховуючи встановлення недоведеності виду картки за яким, як зазначає позивач, було відкрито картковий рахунок, умов обслуговування, в загалі відсутній договір на спеціальний платіжний засіб у вигляді платіжної картки, її вид, безпідставними є і посилання позивача на те, що вказаною заявою-анкетою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua, складає між відповідачем та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При цьому, в анкеті-заяві не зазначено, що саме ті «Умови та правила надання банківських послуг», та «Тарифи Банку» на які посилається позивач є складовою зазначеної Анкети-заяви, що саме вони є складовою частиною, як зазначає позивач, укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 25.12.2012 року, що саме на ці Умови та тарифи, погодився відповідач (що також узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, у постанові від 30.01.2018 по справі №128/4810/15-ц, постанові від 18.04.2018 по справі №234/10860/16-ц та постанові від 11.07.2018 року у справі №356/1261/16-ц). Також, відсутні докази того, що з «Умовами та правилами надання банківських послуг» а також «Тарифами з обслуговування кредитних карт «Універсальна» про які зазначено позивачем та які, у тому числі, надані до позову (а.с.10, 11-25) було ознайомлено відповідача та вона своїм підписом надала згоду з ними. Надані позивачем до матеріалів справи, як докази Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» (а.с.11-25), Витяг з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.10) взагалі не містить і передбачають реквізитів позичальника, його підпису, а отже їх застосування до спірних правовідносин, на думку суду, є безпідставним, про що також зазначено відповідачем (що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 05.03.2018 по справі № 192/156/17-ц). Крім того, з урахуванням положень статей 626, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, частин 2 та 4 ст.26 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні», договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак заява-анкета на яку посилається позивач, від 25.12.2012 р. не містить будь-яких реквізитів кредитного договору. Крім того, позивач зазначає, що відповідачу було надано кредитний ліміт 25.12.2012 року в розмірі 25000,00 грн., однак, відповідно до «Виписки з особового рахунку» - кредитний ліміт становить суму у 18000,00 грн., при цьому також не зазначено виду карткового рахунку на який встановлено зазначений кредитний ліміт (а.с.87). Інформація щодо зміни розміру кредитного ліміту зазначено у Довідці (а.с.86), відповідно до змісту якої зміна розміру кредитного ліміту відбулась 11.10.2013 р., проте, зазначена Довідка є неналежним доказом в розумінні ст.43, 95 ЦПК України. Однак відповідно до зазначеного, це спростовує посилання позивача, що відповідачу 25.12.2012 року було надано кредитний ліміт в розмірі 25000,00 грн., при цьому, суд зауважує, що надані стороною позивача Виписки по картковому рахунку відповідача не містять даних щодо зміни кредитного ліміту на дату зазначену в Довідці. Суд не погоджується і з позицією сторони позивача щодо непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів» заявленого представником АК КБ «ПриватБанк», в заперечення стороні відповідача, з підстав того, що цей Закон застосовується в разі надання коштів споживачеві кредитодавцем на придбання продукції, а ні в разі надання встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зазначених в заперечення посилань відповідача на норми даного Закону, суд дійшов наступного висновку. Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначає Закону України «Про споживче кредитування», так в п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов'язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Однак, в даному випадку питання ставиться щодо застосування Закону України «Про захист прав споживачів». В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» вказано, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч.1 ст.1-1 Закону України «Про захист пав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист пав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Згідно п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист пав споживачів», послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Частиною 1 статті 4 цього Закону визначено, що фінансовими послугами вважаються, зокрема: випуск платіжних документів, платіжних карток, дорожніх чеків та/або їх обслуговування, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків; залучення фінансових активів із зобов'язанням щодо наступного їх повернення; банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Згідно абз.20 ч.5 ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Банк - це юридична особа, яка надає банківську послугу (абз.3 ч.1 ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність») Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у ч.2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Отже, враховуючи, що відповідач є споживачем фінансових послуг, на правовідносини між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим суд визнає безпідставними та необґрунтованими доводи щодо неправомірності посилань відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів». Позивач зазначає, у розрахунку заборгованості та позовній заяві, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, станом на 05.06.2017 рік, становить суму у 47960,74 грн., з яких: 10004,16 грн.- тіло кредиту, 27961,00 грн.- нараховано відсотків за користування кредитом, 7235,54 грн.- нараховано пені, а також 500,00 грн.- штраф (фіксована частина), 2260,04 грн.- штраф (процентова складова). Клопотань про призначення по справі експертиз - до суду не надходило. Судом встановлено, що сторона відповідача не визнає розміру відсоткової ставки за кредитом з підстав, про які зазначалось вище. З розрахунку заборгованості та з зазначеного самою стороною позивача, встановлено, що позивачем було проведено нарахування відсотків відповідно до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» (а.с.11-25) та з «Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», погодження на які стороною відповідача заперечується. Крім того, судом встановлено, що позивачем було проведено зміну процентової ставки за кредитом, однак, відповідно до ч.1 та ч.4 ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Відповідно до загального правила частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Відповідно до частини третьої статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. За змістом ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до абз.4 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів» про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Відповідно до вимог ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (Правова позиція Верховного суду України від 30.11.2016 р. у справі № 6- 82цс1б). Проте, наявності доказів того, що відповідач була повідомлена належним чином про відсоткову ставку за кредитом на яку посилається позивач про зміну відсоткової ставки та наявності на це згоди самого відповідача - суду позивачем не надано, а стороною відповідача наявність належного повідомлення не визнається. При цьому, стороною позивача не доведено і дотримання процедури зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до статей 641-642 ЦК України, оскільки користування кредитними коштами ще не доводить факту повідомлення позичальника про зміну умов кредитного договору у даному випадку, оскільки, як зазначалось вище, позивачем не надано суду доказів на підтвердження укладання з позивачем кредитного договору саме за умовами, правилах та тарифах про які зазначає позивач, враховуючи також і заперечення з цього приводу сторони відповідача. Та з аналізу наданих суду позивачем доказів, суд не вбачає підстав застосування відсоткової складової про яку зазначає сторона позивача, у зв'язку з чим, суд вважає необхідним відмовити позивачу у стягненні з відповідача розміру відсотків за користування кредитом в сумі 27961,00 грн. Крім того, суд зауважує, що відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Як зазначено вище, сторона позивача просить суд також про одночасне стягнення з відповідача: 7235,54 грн.- нарахованої пені, 500,00 грн.- штраф (фіксована частина) та 2260,04 грн.- штраф (процентова складова), однак, підстави такого стягнення відсутні виходячи з наступного. Цивільно-правова відповідальність- це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а отже одночасному застосуванню не підлягають (що відповідає правовому висновку зробленому Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15). Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим суд вважає необхідним вирішити питання щодо стягнення з відповідача розміру пені та розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 10004,16 грн., при цьому також враховуючи що стороною відповідача заявлено про застосування строку позовної давності, у зв'язку з чим, суд дійшов наступного. Позивач зазначає, що строк дії кредитної картки 07.2016 р., про що зазначалось вище, однак, судом не встановлено підстав вважати, що картка на яку посилається сторона позивача стосується саме кредитного договору б/н від 25.12.2012 року на умовах зазначених позивачем у позові, а отже застосування даного строку, при вирішенні питання про строк позовної давності, на думку суду є безпідставним. Однак, з Виписки по особовому рахунку на ім'я відповідача, у строчці з датою 19.11.2016 р., зазначено «про поповнення готівковими своєї карти у терміналі самообслуговування м. Енергодар в розмірі 2715,00» (а.с.94), після зазначеного поповнення, наявність оплат у відповідача за картковим рахунком - відсутня. Отже, судом встановлено, визнання відповідачем кредитної заборгованості у зв'язку з чим і було здійснено часткову сплату заборгованості 19.11.2016 року. До суду з позовною заявою, позивач звернувся 15.06.2017 року (а.с.2). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Отже, враховуючи, що позивач звернувся до суду 15.06.2017 р., а відповідач здійснила поповнення карткового рахунку 19.11.2016 року, отже ні загальний строк позовної давності у три роки (ч.1 ст.257 ЦПК України), ні спеціальний - в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України) позивачем пропущено не було, у зв'язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10004,16 грн. та суми нарахованої пені в розмірі 7235,54 грн. - підлягають задоволенню. Згідно ч.1 та ч.2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягнення розмір заборгованості в загальній сумі за тілом кредиту в розмірі 17239 гривень 70 копійок, яка складається з розміру заборгованості за тілом кредиту в сумі 10004 гривень 16 копійок та суми пені - в розмірі 7235 гривень 54 копійок, в задоволенні решти вимог позовної заяви слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат: Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Відповідно до вимог ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорцій но розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню частково, суд вважає необхідним розподілити судові витрати пропорційно до розміру задоволеної їх частини. Судом встановлено, що позивачем було сплачено судовий збір за звернення до суду в розмірі 1600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 07.06.2017 р. (а.с.1), суд задовольнив позовні вимоги в розмірі 17239 гривень 70 копійок, а заявлено позивачем було заборгованість в розмірі 47960 гривень 74 копійки, що відповідає розміру задоволеної частини позовних вимог 35, 95%, тобто розмір судового збору становить суму 575 гривень 20 копійок, саме такий розмір судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial