Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

16.04.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , у якому просить визнати за ним в порядку спадкування за законом, після смерті його батька [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , право власності на спадкове майно, яке складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташоване по [ADDRESS] , а саме: житлового будинку літ «А-1», загальною площею 132,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м., житлової прибудови «А1-1», прибудови «а», прибудови «а1», прибудови «а2», веранди «а3», тамбуру «а5», сараю «Б», ганку «а6», льоху «Г», вбиральні «Д», вбиральні «Е», літньої кухні «Ж», гаражу «З», сараю «И», літньої кухні «К», сараю «Н», літнього душу «Л», воріт №2, огорожі №4,5. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 28.03.1935 дід позивача. [PERSON] , 1898 р.н., придбав у власність 25/60 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу, засвідченого в Нотаріальному Відділі Харківського обласного суду 28.03.1935 за № 254/1. 10.07.1956 10/60 домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] рішенням виконкому Кагановичської районної ради депутатів трудящих № 13 від 10.07.56 було виділено співвласнику [PERSON] у окреме домоволодіння та визнано за ним право власності на будинок по [ADDRESS] . У 1969 році батько позивача, [PERSON] , придбав у [PERSON] 25/60 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу. [INFO] [PERSON] помер, після смерті діда відповідача відкрилась спадщина. На день смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день його смерті разом з ним були зареєстровані, а отже фактично прийняли спадщину після нього: його дружина - бабуся позивача - [PERSON] та його син - батько позивача - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На день її смерті разом з нею був зареєстрований, а отже фактично прийняв спадщину після неї, її син - батько позивача - [PERSON] . [INFO] [PERSON] , помер. Після смерті [PERSON] залишився спадкоємець, а саме на день його смерті разом з ним був зареєстрований та постійно мешкав, а отже фактично прийняли спадщину після нього його син - позивач - [PERSON] . Також після смерті [PERSON] залишилась його донька - відповідачка - [PERSON] . У січні 2017 року позивач вирішив реалізувати свої права щодо спадкового майна у зв`язку із чим 25 січня 2017 року звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори. 25.01.2018 державним нотаріусом Восьмої Харківської державної нотаріальної контори Сібільовою С.М. позивачу було надано письмову відповідь, якою йому було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину на частку у праві спільної власності на житловий будинок, що знаходиться у [ADDRESS] , після [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки неможливо встановити склад спадкового майна. Крім того, документально не підтверджується родинний зв`язок [PERSON] з матір`ю - [PERSON] , після якої він прийняв спадщину. 30.03.2018 позивач звернувся до Московського районного суду м. Харкова с заявою про встановлення факту родинних відносин та рішенням Московського Районного суду м. Харкова від 26.06.2018 було встановлено факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , [INFO] є онуком, а його батько, [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] . [PERSON] протягом встановленого законодавством строку с заявою до відповідного органу про прийняття спадщини не зверталась, на день смерті спадкодавця з померлим не проживала. В управління спадковим майном фактично не вступила. Однак відмови від спадщини також не заявляла. На даний час позивач позбавлений можливості оформити право власності на спадкове майно в установленому законом порядку, у зв`язку з чим він був змушений звернутись до суду з даним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2020 справу передано для розгляду судді Чередник В.Є. Ухвалою суду від 23.04.2020 відкрито загальне позовне провадження у спарві та почато підготовче провадження. 16.06.2020 представником Харківської міської ради подано письмові пояснення по справі, у яких представник вказує, що позивачем не доведено факту придбання 25/60 частин домоволодіння [PERSON] у [PERSON] , крім того, по [ADDRESS] було здійснено самочинне будівництво тамбур -І, сіни-ІІ, кухня-1-1, сіни -ІV, кухня-2-1, санвузол-2-2 на земельній ділянці, що не була відведена у встановленому поряку для будівництва даних об`єктів та без дозвільних документів, ці об`єкти не входять до складу спадкового майна, у зв`язку з чим визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування є неможливим. Позивач у підготовче засідання не з`явився, подав заяву про долучення до матеріалів справи копії актуального технічного паспорту на спірне домоволодіння, також просив розглянути справу та винести рішення у підготовчому засіданні. Відповідач у підготовче засідання не з`явилась, подала до суду заяву у якій зазначила, що проти позовних вимог не заперечує, визнає позов у повному обсязі, просить слухати спарву за її відсутності та винести рішення у підготовчому засіданні. Представник третьої особи Харківської міської ради у підготовче засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений, про що в матеріалах справи наявна розписка про отримання судової повістки, причини неявки суду не повідомлено, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Враховуючи викладене, в силу положень ч. ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності сторін. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Згідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Положенням ст..206 ЦПК України визначено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, сторони розуміють наслідки відповідних процесуальних дій, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 28 березня 1935 року [PERSON] , 1898 р.н., придбав у власність 25/60 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу, засвідченого в Нотаріальному Відділі Харківського обласного суду 28.03.1935 за № 254/1. 10 липня 1956 року 10/60 домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] рішенням виконкому Кагановичської районної ради депутатів трудящих № 13 від 10.07.56 було виділено співвласнику [PERSON] у окреме домоволодіння та визнано за ним право власності на будинок по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , від 20 лютого 1967 року. Після його смерті відкрилась спадщина, яку фактично прийняли його дружина - [PERSON] та його син - [PERSON] , оскільки на день смерті спадкодавця останні були зареєстровані [ADDRESS] , як і сам спадкодавець. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , від 22 серпня 1995 року. Після її смерті відкрилась спадщина, яку фактично прийняв її син - [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , від 10 грудня 2016 року. [PERSON] , який є сином померлого [PERSON] , на день смерті останнього, був зареєстрований та постійно мешкав разом з батьком, тому фактично прийняв спадщину. Спадщина, яку фактично прийняв [PERSON] , складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташоване по [ADDRESS] , а саме: житлового будинку літ «А-1», загальною площею 132,5 кв.м., житловою площею 61,1 кв.м., житлової прибудови «А1-1», прибудови «а», прибудови «а1», прибудови «а2», веранди «а3», тамбуру «а5», сараю «Б», ганку «а6», льоху «Г», вбиральні «Д», вбиральні «Е», літньої кухні «Ж», гаражу «З», сараю «И», літньої кухні «К», сараю «Н», літнього душу «Л», воріт №2, огорожі №4,5. Крім того, у померлого [PERSON] є донька - [PERSON] (після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] ). [PERSON] скористався своїм правом та подав заяву до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори заяву щодо прийняття спадщини. Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №340/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Однак, свідоцтво про право на спадщину [PERSON] видано не було з тих підстав, що заявником не підтверджено родинних зв`язків з бабусею, [PERSON] та не було встановлено складу спадкового майна. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26.06.2018 було встановлено факт родинних відносин, а саме те, що [PERSON] , [INFO] є онуком, а його батько. [PERSON] , [INFO] , що помер [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] , що померла [INFO] . Згідно ст..1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Цивільним кодексом України регламентовано порядок прийняття спадщини. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч.1 ст.1222 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч.3 ст.1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.1,5 ст.1268 ЦК України). [PERSON] своїм правом звернення із заявою до відповідного органу про прийняття спадщини не скористалась, на день смерті спадкодавця з померлим не проживала. В управління спадковим майном фактично не вступила. Однак відмови від спадщини також не заявляла. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує право власності. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1270 Цивільного кодексу України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч.1 ст.1297 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки він має право на спадкування, не відмовився від прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємця, у якого на даний час існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку. Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved