Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

15.02.2016 позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS], визнати за нею та її донькою [PERSON] право користування житловим приміщенням та вселити її до зазначеної квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що вона та її донька [PERSON], [INFO], зареєстрована у спірному житловому приміщенні, власником якого є батько її колишнього чоловіка [PERSON]. Перебуваючи у шлюбі з [PERSON] вони разом з донькою проживали у спірній квартирі, а після розлучення 21.10.2013 вона разом з донькою виїхали з даної квартири. При цьому, позивач також зазначає, що вона з 16.09.2008, а її донька з 17.08.2010, зареєстровані в даній квартирі. На даний час відповідач здає вказане житло в оренду, чим порушує її право на користування житлом, в якому вона зареєстрована, та позбавляє можливості проживати в квартирі. 02.09.2016 відповідач [PERSON] звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до позивача [PERSON], у якій просить визнати останню такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи вимоги за зустрічною позовною заявою, відповідач посилається на те, що він є власником спірного житлового приміщення, в якому проживає разом зі своєю сім'ю, а саме з сином, донькою, її чоловіком та дитиною. Позивач зареєстрована в даній квартирі з 16.09.2008, проте після розлучення з його сином наприкінці 2013 року вибула з квартири за власним бажанням, забравши всі речі, до іншого місця проживання. Після цього, позивач жодного разу до квартири не з'явилась та не намагалась вселитись, а тому відповідач та члени його сім'ї не могли чинити їй перешкод у користуванні квартирою, більш того, після того, як позивач виїхала з квартири, між нею та відповідачем жодних домовленостей про її повернення для подальшого проживання встановлено не було. Крім цього, позивач, будучи зареєстрованою у спірній квартирі, участі у її утриманні та сплаті комунальних платежів не приймає, всі витрати несе відповідач за свій рахунок, що порушує його права як власника квартири. В ході судового розгляду позивач та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Вимоги відповідача за зустрічним позовом не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, вказуючи на те, відповідач чинив позивачу перешкоди у користуванні вказаним приміщенням, з приводу чого позивач навіть зверталась з відповідною заявою до поліції. В ході судового розгляду представник відповідача проти первісного позову заперечував наполягав на задоволенні зустрічного позову, та стверджував, що будь-яких перешкод позивачу у користуванні спірним житловим приміщенням з боку відповідача не чинилось, при цьому позивач з того часу як добровільно виїхала з квартири, більше там не з'являлась та не робила ніяких спроб для вселення в квартиру, участі у сплаті комунальних платежів та утриманні квартири не приймала, при цьому зазначив, що до поліції з заявою позивач звернулась 07.12.2015, тобто після сплину більше ніж року з дня її виїзду зі спірної квартири. Представник третьої особи в судове засідання не з'явивсь, від нього надійшла заява, в якій він просить розглядати справу у відсутності представника третьої особи, позовні вимоги за первісним позовом, що стосуються неповнолітньої доньки позивача, підтримує та просить задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВК № 677702 та Технічним паспортом на спірну квартиру. Позивач за первісним позовом [PERSON] з 11.01.2007 по 21.10.2013 перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином відповідача, у зв'язку з чим 16.09.2008 була зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України, виданого на ім'я [PERSON] та довідкою Форми №3 від 26.08.2016 №3764. Під час подружнього життя позивач разом з чоловіком та донькою проживали у спірній квартирі, що підтверджено позивачем та не спростовано відповідачем. Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON], позивач [PERSON] приблизно в кінці 2013 року добровільно виїхала з квартири відповідача [PERSON], забравши всі свої речі після чого більше вона позивача в даній квартирі не бачила. Також пояснила, що в зазначеній квартирі на даний час проживає донька відповідача, разом з сім'ю. Аналогічні пояснення в судовому засіданні надав і свідок [PERSON], додавши, що після розлучення його колишня дружина добровільно виїхала з квартири та протягом тривалого часу не робила ніяких спроб знову вселитися в дану квартиру. Дані обставини також підтверджуються і письмовими поясненнями свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також актом майстра ЖЕД 903 від 15.08.2016, відповідно до якого [PERSON] у спірній квартирі не проживає та не з'являється протягом 2014-2016 р., її особистих речей в квартирі немає. Відповідно до копій квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, всі витрати по утриманню квартири та сплаті житлово-комунальних послуг несе особисто відповідач [PERSON] У відповідності до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі Цивільним кодексом України та Житловим кодексом Української РСР. Статті 12, 13 ЦК України у частинах 1, 2 передбачають, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до частини п'ятої статті 9 ЖК Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Стаття 150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. До членів сім'ї наймача, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом відноситься до членів сім'ї власника спірного житла, що зумовлює у неї виникнення відповідних прав та обов'язків. Разом з цим, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду справи було встановлено, що позивач [PERSON] наприкінці 2013 року добровільно виїхала із спірної квартири, і до 2015 року не висловлювала бажання та не робила ніяких спроб щодо вселення в дану квартиру, при цьому не брала участі у витратах по утриманню квартири, проведенню ремонту, тощо, що свідчить про те, що вона без поважних причин понад один рік була відсутня у вказаному житлі. Суд критично відноситись до доводів позивача за зустрічним позовом про те, що відповідач чинив їй перешкоди у користуванні спірною квартирою, оскільки нею не надано доказів того, що вона робила будь-які спроби на вселення до квартири, а її посилання на те, що в квартира здається в оренду стороннім особам не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач за первісним позовом втратила право користування квартирою [ADDRESS], а тому вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі. За таких обставин, оскільки, суд дійшов до висновку, що позивач за первісним позовом [PERSON] втратила право користування спірною квартирою, то правові підстави для задоволення її позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням, вселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням відсутні, а тому у задоволенні первісного позову належить відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесенні судові витрати на оплату судового збору у розмірі 551,20 грн. На підставі вищезазначеного та

Outcome: approved