Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

15 листопада 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] , а також примусово зняти його з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог вказала, що їй на підставі договору дарування від 24 квітня 2001 року належить Ѕ частина житлового будинку [ADDRESS] . Інша Ѕ частини цього будинку належить її чоловіку [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2010 року. Окрім неї в будинку зареєстровані: її батьки [PERSON] , [PERSON] , чоловік [PERSON] , донька [PERSON] та брат відповідач [PERSON] . Відповідач зареєстрований у спірному будинку з 1996 року, водночас з 1997 року і по теперішній час за вказаною адресою не проживає. Близько 20 років він мешкає в квартирі своєї дружини. [PERSON] спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує, не приймає участі в благоустрою будинку. Через те, що відповідач прописаний у будинку у неї виникають проблеми зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг, а також з оформленням субсидії, чим об`єктивно порушуються її права. Оскільки відповідач відмовляється знятися з реєстрації у добровільному порядку, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. 14 лютого 2019 року позивачем до суду подана заява, в якій вона заявлені позовні вимоги уточнила, відмовилася від підтримання позовних вимог щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку. Відповідач у встановлений законом строк подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі з наступних підстав. Так, вважає, що зазначена справа не підсудна Жовтневому районному суду Миколаївської області, та позивач мав звернутися до Заводського районного суду м. Миколаєва, оскільки він проживає саме на території цього району. Посилання позивача на його відсутність більше 20 років в спірному будинку суперечить фактам, дане ствердження є неправдивим та не підтверджено належними доказами. Вказав, що в спірному будинку проживають його батьки, він регулярно їх відвідує, допомагає їм по господарству, а саме: в городі, робив ремонт вікон, косметичний та капітальний ремонт будинку, отримував медичну допомогу та кореспонденцію. В будинку знаходяться його особисті речі. Зазначив, що дізнався про те, що батьки подарували сестрі [PERSON] свою частину житлового будинку лише в 2017 році, через що перестав відвідувати батьків, оскільки вони позбавили його - інваліда ІІІ групи з дитинства права власності на частину домоволодіння, яка по закону належала йому та приховали цей факт. Батьки та позивач не володіють жестовою мовою і тому в родині не склалися теплі родинні стосунки та порозуміння між ним та родиною. [PERSON] завжди його виганяла з будинку, наполягала на тому щоб він знявся з реєстрації. Пояснив, що він у 1997 році одружився з [PERSON] . Після одруження переїхав до дружини та на теперішній час мешкає із нею та дітьми за адресою: [ADDRESS] . Дружина як і він є інвалідом зі слуху з дитинства. Вони мають двох дітей. До того, як батьки подарували дім позивачу, він зі всією родиною відвідував їх. У відзиві відповідач послався на те, що оскільки питання зняття особи з реєстрації стосується дій виконавчою влади, тому з цією вимогою позивач має звернутися до окружного адміністративного суду Миколаївської області. Крім цього, просив застосувати загальний строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову, оскільки вважає, що 24 квітня 2004 року позивач втратила право на звернення до суду з цим позовом. Ухвалою суду від 14 лютого 2019 року [PERSON] притягнуто до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Позивач в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги. Крім обставин, викладених у позовній заяві суду пояснила, що відповідач є її рідним братом. В 1997 році одружився та з того часу постійно проживає в квартирі дружини. Зазначала, що за допомогу вона завжди платила, оскільки без обіцянки оплати брат не погоджувався допомагати. Заперечувала щодо існування непорозуміння між ними з дитинства. Пояснила, що це сталося лише після того, як брат та його сім`я дізнались, що батьки подарували їй свою частину будинку, і коли вона відмовилась на його вимогу сплатити гроші за нібито належну йому частку. З часу одруження брат лише декілька разів залишався ночувати і то лише тоді, коли сварився з дружиною. В утриманні будинку участі не брав. Коли комунальні платежі були помірними, то питання щодо його реєстрації не було актуальним. А після того, як ці платежі стали непомірними для бюджету її сім`ї, вона звернулась з відповідним позовом. Представник позивача заперечував щодо застосування строків позовної давності, оскільки до цих правовідносин строки позовної давності не застосовуються, так як порушення прав позивачки є триваючим, підтримав заявлені вимоги свого довірителя в повному обсязі та просив їх задовольнити. Зазначив, що підставою позову є непроживання відповідача у будинку щодо якого просять визнати втратившим право користування. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував обставини викладені в позовній заяві. Вказував на те, що з ним його сестра чинить несправедливо, подавши до суду цей позов. Про те, що будинок батьки їй подарували дізнався лише у 2017 році, хоча ця оборудка відбулася у 2001 році і від нього це приховали. Вказував, що перестав навідувати батьків через перепони, які чинить сестра. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав пояснення [PERSON] , просив відмовити у задоволені позовних вимог, через їх недоведеність. Вказував на неналежність поданих письмових доказів, а також просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачці при отриманні у дар будинку було відомо щодо місця реєстрації його довірителя. Третя особа [PERSON] , пояснив, що є співвласником спірного будинку та чоловіком позивачки, підтримав позов та пояснив, що відповідач не проживав у будинку, не брав участь в його утриманні та не був членом їх сім`ї, до складу якої входять його дружина, діти та батьки дружини. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Позивачка та відповідач є рідними братом та сестрою, що не заперечувалось сторонами. Як вбачається з пояснень сторін, показань свідків [PERSON] , [PERSON] : позивач, відповідач та їх батьки проживали у будинку [ADDRESS] , яка належала батьку сторін [PERSON] Тобто, позивач, відповідач та їх батьки були членами однієї сім`ї у розумінні статті 3 СК України, які спільно проживали, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки. Вказане не заперечувалось сторонами. Після одруження з [PERSON] у 1997 році відповідач разом із дружиною постійно проживали у квартирі батьків дружини. Вказане підтверджується як поясненнями сторін, так і показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Позивачка уклала шлюб зі [PERSON] та залишилася проживати разом з батьками у спірному будинку. Як вбачається з договору дарування частини житлового будинку від 24.04.2001 року (а.с. 10) та договору купівлі-продажу (а.с. 11) будинок [ADDRESS] належав на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , які в подальшому відчужили свої частки позивачці [PERSON] та третій особі [PERSON] Вказане підтверджується договором дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] належну йому на праві приватної власності частину житлового будинку. Вказаний договір посвідчений 24 квітня 2001 року приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області Кравцовою С.М., зареєстрований у реєстрі за № 337 (а.с. 10). Згідно з договором купівлі-продажу укладеним 04 жовтня 2000 року на Товарній Універсальній Біржі «Клондайк», зареєстрованим в журналі реєстрації біржових угод за №137, [PERSON] продав [PERSON] належну йому частину будинку (а.с. 11). Тобто співвласниками спірного будинку стали позивачка та її чоловік. Як вбачається з пояснень позивачки в подальшому було проведене перепланування будинку, вказане підтверджується рішенням виконкому Воскресеньської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області від 12 липня 2006 року № 90 «Про затвердження акту прийомки та право власності на житловий будинок», відповідно до якого затверджено акт прийомки на житловий будинок після закінчення переобладнання та надано дозвіл на оформлення права власності на цей будинок (а.с. 71) На підставі цього рішення було отримане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27.07.2006 року, в якому позивачка та третя особа вказані як співвласники з часткою Ѕ за кожним (а.с. 12) та витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 13). Враховуючи вищезазначене, суд вважає некоректним твердження представника відповідача, стосовно того, що позивачка не довела свого права на звернення до суду з цим позовом, оскільки відсутні докази, що підтверджують право власності позивачки на спірний будинок. Із довідки про склад сім`ї, виданої Воскресенькою селищною радою від 13.11.2018 року № 2752, вбачається , що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] заявник, [PERSON] - мати, [PERSON] батько, [PERSON] брат (при цьому зроблена примітка не проживає), [PERSON] донька та [PERSON] чоловік (а.с. 8). Довідка видана для пред`явлення до Управління праці та соціального захисту населення. Суд критично сприймає твердження представника відповідача, що ця довідка не є належним доказом у справі, оскільки була видана для пред`явлення не до суду, а до іншої установи, з тих підстав, що вказана довідка, незалежно від адресата, є офіційним документом, містить інформацію щодо зареєстрованих у будинку осіб та опосередковано підтверджує те, що позивачка зверталась за отриманням субсидії, оскільки комунальні платежі стали надмірними для їх сімейного бюджету. Хоча відповідач [PERSON] у вищезазначеній довідці і вказаний як член сім`ї позивачки, однак суд дійшов висновку, що він таким не являється. Вказане підтверджується поясненнями позивачки [PERSON] та третьої особи [PERSON] , свідків [PERSON] [PERSON] , які підтвердили, що відповідач [PERSON] разом з ними не проживає, спільного бюджету не має, а також не має взаємних прав та обов`язків, притаманних членам сім`ї. Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що власник будинку звернувся до суду з позовом про визнання особи, яка не є членом її сім`ї, таким, що втратив право користування житловим будинком, який належить їй на праві приватної власності. Суд критично сприймає твердження представника відповідача щодо необхідності відмовити у задоволенні позову, оскільки інший співвласник будинку не залучений в якості позивача, з тих підстав, що звертатися до суду з позовом це право особи, а не його обов`язок. Інший співвласник будинку чоловік позивачки був залучений в якості третьої особи і в ході судового засідання висловив свою думку щодо заявленого позову та просив його задовольнити, з тих підстав, що брат його дружини відповідач [PERSON] не є членом їх сім`ї. В якості правового обґрунтування позову позивачка та її представник зазначали ст.. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Однак суд вважає посилання на вказану правову норму та обраний спосіб захисту порушених прав некоректним. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З чого слідує, що у разі якщо особа, яка звернулась за захистом своїх прав некоректно обрала спосіб їх захисту, то суд зобов`язаний самостійно визначити спосіб захисту, який застосовується та є доречним до правовідносин, що склалися, та вимог, які заявляє позивач. За таких обставин, оскільки до суду звернувся власник будинку, який просить визнати таким, що втратив право користування, особу, яка не є членом його сім`ї, суд вважає, що належним правовим обґрунтуванням вказаного позову є стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення\~ перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статей 41, 47 Конституції України, статті 391 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша\~стаття 321 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України)). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей\~та\~інших осіб,\~\~ мають\~\~ право розпоряджатися\~ цією\~ власністю на\~ свій\~\~ розсуд. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Тобто, в той час коли відповідач [PERSON] був членом сім`ї попереднього власника його батька [PERSON] у нього виникло право користування будинком, який належав на праві приватної власності його батьку. В подальшому, після зміни власника будинку, він таке право втрачає. Висновок суду узгоджується з правовими позиціями, висловленими Верховним Судом України при розгляді справ № 6-158цс14, № 6-2931цс16, № 6-709цс16, № 734/387/15-ц. Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо застосування строків позовної давності до вимог позивача, на чому наполягав відповідач, то суд вважає, що відсутні підстави для застосування цих строків, оскільки відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-709цс16. Як вбачається з позовної заяви та матеріалів цивільної справи судові витрати позивача складаються лише з судового збору. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір. Відповідач є інвалідом третьої групи, однак відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» пільги щодо сплати судового збору мають лише особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідач до цих категорій громадян не належить та пільг щодо оплати судових витрат не має. Позивачем в якості доказу оплати судового збору надано квитанцію про сплату 705,00 грн. Однак, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», за подання позову немайнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час подання позову складало 704 гривень 80 копійок. Отже саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved