Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

16.05.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до рішення Вознесенського міського суду Миколаївської області від 02.12.1993 року по цивільній справі № 2-266/93г. в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення, було відмовлено, тоді як зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS] було задоволено. Проте під час ухвалення вищевказаного рішення суд не вирішив по суті заявлену в зустрічному позові вимогу щодо визнання права власності за набувачем на обумовлене спірне майно. Разом з тим, неповнота судового рішення створює позивачу перешкоди в розпорядженні своєю власністю. Посилаючись на наведені обставини, а також неможливістю на даний час вирішити питання щодо ухвалення додаткового рішення по справі в зв'язку з відсутністю судді, який ухвалив обумовлене рішення, позивач просив визнати його власником ? частки зазначеного майна. В судовому засідання представник позивача позовні вимоги підтримав. Надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, посилаючись на їх необґрунтованість. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що в травні 1993 року [PERSON] звернулася до Вознесенського міського суду Миколаївської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з належної позивачу частки житлового будинку [ADDRESS]. Ухвалою суду від 28.10.1993 року обумовлений позов був об'єднаний в одне провадження з зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі - продажу ? частки вищевказаного житлового будинку, визнання права власності. 02.12.1993 по даній справі (№ 2-266/93г) було ухвалено рішення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі - продажу спірного майна було задоволено, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення було відмовлено. Вирішення питання щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS] обумовлене рішення не містить. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, суддя, який ухвалив вищевказане рішення, на даний час не працює у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області. Обумовлена цивільна справа № 2-266/93г була знищена за строком зберігання. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не ухвалено рішення стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення. При цьому, додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж самими вимогами на загальних підставах, що слідує з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Як вбачається з матеріалів справи спірні правовідносини виникли в 1993 році, тому відповідно, для їх врегулювання слід застосувати ЦК України в редакції 1963 року. Відповідно до глави 12 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При вирішенні спору про визнання права власності потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності. Зокрема, на той час, право власності на будинок могло виникнути у зв'язку з визнанням у судовому порядку договору купівлі-продажу житла, укладеному без дотримання необхідної за законом нотаріальної форми його укладення, - дійсним, що передбачено ч.2 ст. 47 ЦК України. Так, як зазначалося вище, рішенням Вознесенського міського суду Миколаївської області від 02.12.1993 року визнано дійсним договір купівлі - продажу ? частки житлового будинку [ADDRESS], який був укладений між [PERSON] та [PERSON] На підставі обумовленого рішення та у відповідності до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затв. Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15.01.966 року (втратила чинність 19.01.1996 року) КП «Вознесенське МБТІ» за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS]. Водночас матеріали справи не місить належних доказів, з урахуванням вищевикладеного, того, що оспорюється дійсність укладеного договору купівлі - продажу, право власності. За таких обставин відсутні правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на ? частку житлового будинку [ADDRESS], в тому числі на підставі ст. 392 ЦК України (2004 року), яка не поширюється на дані правовідносини.

Outcome: dismissed