Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

16.07.2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивач з 17.11.2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Шлюбні відносини з відповідачем не склалися, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2017 року шлюб між подружжям було розірвано. Дитина, яка є інвалідом дитинства, після розірвання шлюбу, проживає разом із позивачем і повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Його місце роботи позивачу не відомо, інших аліментних зобов`язань останній не має. Позивач працює, отримує мінімальну заробітну плату, якої їй недостатньо для утримання та виховання сина, матеріально не забезпечена, потребує допомоги. У зв`язку з тим, що дитина хворіє та потребує постійного лікування та додаткового харчування, просить стягнути на користь позивача з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини із всіх видів (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову до суду і до повноліття дитини. Ухвалою від 19.07.2019 року суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, а також відповідно до ст. 274 ЦПК України вирішив розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений законом строк відзив на позовну заяву не подав, в зв`язку з чим суд відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними в ній матеріалами. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, у разі повторної неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, був повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, про що свідчать зворотні повідомлення в матеріалах справи, клопотань, заяв не надав. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до приписів ч. 6, 7, 8 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи на підставі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 17.11.2012 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції (а.с. 6), встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17.11.2012 року, про що складено відповідний актовий запис № 1050. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 23.04.2013 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 406 (а.с. 9), сторони є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2017 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набуло законної сили 27.11.2017 року (а.с. 7-8). Малолітній [PERSON] , з моменту розірвання шлюбу між сторонами по справі, постійно проживає разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , і повністю знаходиться на її утриманні. Даний факт підтверджується довідками Департаменту реєстраційний послуг Запорізької міської ради № 04-26/3-12719 від 12.07.2019 року та № 04-26/3-12714 від 12.07.2019 року (а.с. 11-12) про реєстрацію місця проживання особи. Таким чином, судом встановлено, що на цей час малолітня дитина - [PERSON] повністю знаходиться на утриманні позивача та проживає разом з останньою. Як вбачається з довідки Управління праці та соціального захисту населення ЗМР по Комунарському району від 12.10.2015 року (а.с. 13), [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку в Управлінні і отримує державну соціальну допомогу на дитину-інваліда, призначену відповідно до Закону України «Про державну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», допомога призначена на термін з 30.04.2015 року по 29.04.2020 року у розмірі 1 180 грн. 30 коп. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір і строки виплати аліментів, між позивачем і відповідачем, не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі № 6-35893св12). Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 ст. 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Отже, при визначенні частки доходу відповідача, яка підлягає стягненню як аліменти, суд, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, те, що дитина є інвалідом з дитинства, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на користь [PERSON] на малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 50% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини, починаючи з дня подання цього позову до суду - 16.07.2019 року і до повноліття дитини. Таким чином, у зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Так як задоволена основна вимога позивача, яка була звільнена від сплати судового збору при подачі заяви, з відповідача повинен бути стягнений в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved