Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

16 серпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29 квітня 1998 року померла його баба по лінії батька, [PERSON]. Після смерті останньої відкрилася спадщина на земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом серії СМ №0051637 від 14 червня 1996 року. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном він не може у звязку з втратою правовстановлюючого документа на вказану земельну ділянку. Посилаючись на викладені вище обставини, [PERSON] просить визнати за ним в порядку спадкування за законом після баби, [PERSON], яка померла 29 квітня 1998 року, право власності на земельну частку (пай) розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом серії СМ №0051637 від 14 червня 1996 року, виданим відповідно до рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152, зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №395. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився. Представник останнього за довіреністю [PERSON] подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує (а. с. 24). Представник відповідача Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області в судове засідання не зявився. Сільський голова надіслав листа, в якому просить розглянути справи без участі представника сільської ради, з позовом згодні (а. с. 22). Представник третьої особи Білопільської районної державної нотаріальної контори Сумської області в судове засідання не зявився. Завідувач держнотконтори [PERSON] надіслала заяву про розгляд справи у відсутність їх представника, при ухваленні рішення покладаються на розсуд суду (а. с. 20). У звязку з неявкою сторін, третьої особи, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступних висновків. Суд вважає, що на підставі п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року до правовідносин щодо прийняття спадщини після [PERSON], яка померла 29 квітня 1998 року, слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час їх виникнення, а також норми нині діючого ЦК України, так як правовідносини продовжують існувати на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця (ст. 527 ЦК УРСР). За приписами ч. 2 ст. 529 ЦК УРСР онуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Внуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом має право прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Судом встановлено, що 29 квітня 1998 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-БП №039707 (а. с. 6). Рішенням Білопільського районного суду від 26 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 11 травня 2016 року, встановлено юридичний факт того, що остання була бабою позивача - [PERSON] по лінії батька (а. с. 7). У відповідності до свідоцтва про смерть серії 1-БП №170490 батько позивача помер 12 березня 1996 року, тобто до дня смерті своєї матері (а. с. 25). Згідно з наявною в матеріалах справи копією сертифіката на право на земельну частку (пай) серії СМ №0051637, виданого 14 червня 1996 року головою Білопільської районної державної адміністрації на підставі рішення Білопільської районної державної адміністрації від 17 травня 1996 року №152, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Обрій», розміром 4,72 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а. с. 5). Відповідно до довідок Павлівської сільської ради від 14 липня та 15 вересня 2016 року [PERSON] постійно на день смерті 29 квітня 1998 року проживала в [INFO]. Разом з нею був зареєстрований і проживав її онук - [PERSON], [INFO]. Останній доглядав за померлою, здійснив її поховання та постійно зберігав документи на спадщину. Заповіт від імені [PERSON] сільською радою не посвідчувався. Інші родичі [PERSON] із заявами про прийняття спадщини до сільської ради не зверталися (а. с. 8, 23). Спадкова справа після [PERSON], яка померла 29 квітня 1998 року не заведена, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 25 серпня 2016 року (а. с. 21). Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивач, [PERSON] в установленому законом порядку прийняв спадщину після своєї баби, [PERSON], яка померла 29 квітня 1998 року. У відповідності до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини (п. «г» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України). Згідно з п. 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Аналогічні положення закріплені і в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зі змінами і доповненнями. Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судову практику справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз'яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на земельну частку (пай) розміром 4,72 умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Павлівської сільської ради Білопільського району Сумської області, посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії СМ №0051637 від 14 червня 1996 року, в порядку спадкування за законом після баби - [PERSON], яка померла 29 квітня 1998 року. Однак, він позбавлений можливості отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом і вільно розпоряджатися спадковим майном у звязку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) втрачений (а. с. 26). Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача [PERSON] М підлягає захисту в судовому порядку, у звязку з чим позов останнього необхідно задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved