Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

16 липня 2018 року [PERSON] звернулася до Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] в якому просить: -Визнати автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] , особистою приватною власністю дружини [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); -Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) компенсацію вартості автомобіля «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] у розмірі 323 932 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять два) гривень 00 копійок; -Стягнути з [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) усі понесені позивачем судові витрати. Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що 08 вересня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від спільного проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі у них народилась донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис№459. Під час шлюбу на кошти [PERSON] придбано автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] даний факт підтверджено розпискою. 18 листопада 2015 року [PERSON] відчужив автомобіль на користь [PERSON] , що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру №1244. Відповідно до звіту про оцінку вартості транспортного засобу вартість автомобіля «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] , яка становить 323 932 (триста двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять два) гривень 00 копійок. Вважає за необхідно стягнути з відповідача вартість автомобіля. Позивач [PERSON] , в судовому засідання підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник позивача за довіреністю адвокат Демінов О.І. підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 89 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 вересня 2007 року по 14 квітня 2016 року, що підтверджено копією рішення від 14 квітня 2016 року Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області «про розірвання шлюбу» (а.с. 6). Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину\~ доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Під час шлюбу сторонами був придбаний автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] , що підтверджено довідкою Міністерства внутрішніх справ України Регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області територіальний сервісний центр №1244 (а.с. 7). В судовому засіданні встановлено, що автомобіль «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] сторонами не придбався. Правовідносини, які пов`язані з розподілом майна подружжя, врегульовані\~Сімейним кодексом України\~та\~Цивільним кодексом України. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60 СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. Частиною першою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до\~ст.63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до п.23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено і визнано стороною [PERSON] , що автомобіль було придбало за кошти в період перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме в 2011 році, що підтверджено копією розписки [PERSON] розпискою (а.с. 8). Походження зазначених коштів за рахунок заробітку саме позивачки, жодним доказом не підтверджено. Крім того, згідно до пояснень позивачки [PERSON] , наданих нею в судовому засіданні, рішення про придбання автомобілю вони з чоловіком приймали спільно, за кошти якими подружжя розпоряджалося спільно. Підтвердження, що кошти були власністю [PERSON] суду не надано. Як встановлено в ході судового розгляду, автомобіль був відчужений в період перебування сторін у шлюбі, що підтверджено довідкою Міністерства внутрішніх справ України Регіональним сервісним центром в Дніпропетровській області територіальний сервісний центр №1244 (а.с. 7), а саме 20 листопада 2015 року переоформлено у ТСЦ 8044 на [PERSON] , відповідно до копії рішення Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від шлюб між сторонами розірвано14 квітня 2016 року (а.с. 6). В той же час, шлюб між сторонами розірваний на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14.04.2016 року, яке набрало законної сили 25.04.2016 року (а.с. 6). Таким чином, враховуючи що протягом року з дня відчуження автомобіля сторони мали статус подружжя, а тому вели спільне господарство, витрачаючи спільні гроші. Також, як заявлено позивачем предметом позову є транспортний засіб, який знаходився у користуванні подружжя [PERSON] , хоча і оформлений був на час його придбання на відповідача, доказів відсутності згоди позивачки на його відчуження у 2015 році з боку позивачки не надано. На підставі вище зазначеного, встановив відсутність доказів що саме позивач [PERSON] придбала зазначений автомобіль марки «MERCEDES-BENS» д.з. [NUMBER] , за власні кошти, суд вважає, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, згідно до вимог Сімейного кодексу України, передбачено, що майно набуте під час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а тому визнання зазначено предмету спору особистою приватною власністю дружини, без належного підтвердження джерел набуття зазначеного автомобіля, не узгоджується з вимогами ст. 60 СК України, та є такими що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. А тому позовні вимог є такими, що не підлягають задоволенню в цілому. Суд розглянув справу в межах позовних вимог, створивши учасникам процесу всі необхідні умови для надання, витребування доказів, користуючись принципом змагальності сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Вирішуючи питання щодо судових витрат понесених сторонами, суд керується вимогами ЦПК України та Законом України «Про судовий збір». Як встановлено, при зверненні із позовом, позивач [PERSON] 16 липня 2018 року подала клопотання про відстрочку для сплати судового збору, після чого було відкрито провадження по справі, а таким чином сплата судового збору за звернення із позовом, позивачці відстрочена до вирішення справи по суті. Під час розгляду справи, з боку позивачки жодного обгрунтування можливого звільнення її від сплати судового збору, або зменшення його розміру суду не надано, та такого питання з боку позивачки не заявлено. Враховуючи задоволене клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору до вирішення питання по суті та оскільки відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, а тому суд стягує з позивача [PERSON] на користь держави судові витрати в розмірі 3 239 (три тисячі двісті тридцять дев`ять) гривень 32 копійки в оплату судового збору, що відповідає 1% від заявлених вимог матеріального характеру.

Outcome: approved