Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-05 00:00:00

16 червня 2015 року [PERSON] звернулась до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS], який належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06 вересня 2012 року після смерті [INFO] [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що дозволу на вселення та реєстрацію в спірному будинку відповідача [PERSON] вона не надавала, членом її сім'ї він не є, спільно з ним не проживала, договору найму чи оренди не укладала. На теперішній час [PERSON] бажає розпорядитися спірним житловим будинком, але її колишній зять [PERSON] проживає в будинку та в добровільному порядку не бажає виселитися та знятись з реєстрації в будинку, чим чинить їй перешкоди у праві розпорядження своїм майном. Просила усунути перешкоди у здійснення права розпорядження майном шляхом позбавлення [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. 27 липня 2015 року [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та встановлення безстрокового особистого сервітуту на користування житловим приміщенням. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 14 серпня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] та у задоволенні зустрічного позову [PERSON], відмовлено. Із зазначеним рішенням не погодилася [PERSON] в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права не врахував, що відповідач [PERSON] не є членом саме її родини, спільно з нею ніколи не мешкав, спільно господарство не вів. Просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримала та просила її задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснював, що вселився та був зареєстрований в спірному будинку до набуття позивачкою [PERSON] права власності на будинок. В судовому засіданні третя особа [PERSON] просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] скасувати. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення лише в цій частині. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 06 вересня 2012 року зареєстроване в КП «БТІ» м. Слов'янська 20 вересня 2012 року. Зазначене свідоцтво отримано після померлої [INFO] [PERSON], яка доводиться позивачу матір'ю (а.с.12, 14, 15, 16). В спірному будинку з 19 липня 2002 року зареєстрований та проживає відповідач по справі [PERSON] та з 17 січня 2006 року зареєстрована та проживає третя особа [PERSON]. Також, судом першої інстанції встановлено, що відповідач [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] в період з 1999 року по 2013 рік перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] продовжив проживати в будинку [ADDRESS]. Також, судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] з позивачкою [PERSON] ніколи в спірному будинку не проживав та не був пов'язаний з нею спільним побутом. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що виниклі правовідносини регулюються нормами Житлового Кодексу України, а також виходив з того, що відповідач [PERSON] набув право проживання в спірному будинку як наймач житла на підставі згоди на вселення в будинок, наданої [PERSON], до якої на той час перейшли права та обов'язки, які належали спадкодавцеві [PERSON], померлої [INFO], як власника житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Також, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не заявлялись вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України. Між тим, з таким висновком суду погодитись не можливо з наступних підстав. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 своїй постанови № 4 від 12 червня 2009 року, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішення судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішення спору. Із позовної заяви вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про захист порушеного права власності. Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вимогами ч.2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 УК України передбачено, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Зі змісту будинкової книги, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні апеляційного суду, вбачається, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в спірному будинку 19 липня 2002 року, відомості про підставу вселення та дозвіл на реєстрацію в спірному будинку відсутні. Відповідно до вимог ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть спільне господарство. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] зазначала, що не заперечувала проти вселення в спірний будинок відповідача, як чоловіка своєї доньки, але сама разом з донькою та відповідачем [PERSON] ніколи не проживала, спільне господарство не вела, що також підтверджено матеріалами справи. На теперішній час її донька розірвала шлюб з відповідачем, разом з ним не проживає, спільне господарство не веде. Відповідачем [PERSON] в свою чергу у судовому засіданні доказів, згідно з вимогами ст.10, 60 ЦПК України, яки б спростовували пояснення позивача та підтверджували, що він є членом саме її родини, суд не надано. Доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Як роз'яснив у п. 34 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вимоги [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням [PERSON] є правомірними. З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з ухваленням в цій частині нового рішення, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Outcome: approved