Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

16.06.2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], про визнання договору позики, укладеного між ним та [PERSON] 25.09.2016 року, недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 25.09.2015 року між ним, як позичальником, та відповідачем [PERSON], як позичкодавцем, було укладено договір позики грошових коштів у сумі 321900 грн., що еквівалентно 15000 доларів США строком до 25.03.2018 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Вказує, що уклав зазначений договір під впливом обману та зловживання довірою з боку матері відповідача [PERSON], посилається на безгрошовість угоди. Посилаючись на фіктивність угоди, яка укладалася з метою гарантії майбутньої участі його батьків та батьків відповідача в рівних частках в будівництві житлового будинку на земельній ділянці, яка належала його братові, оскільки останній був одружений на той час з сестрою відповідача, за відсутністю факту передачі позичкодавцем йому грошей, позивач просив задовольнити його позов з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 234, 1046 ЦК України.\~\~ Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини справи. Крім того зазначили, що відповідач тільки досягла 20-річного віку, не працює, не має самостійного доходу тому не мала можливості позичити позивачу таку значну суму. Зазначили, що той факт, що договір є фіктивним підтверджується аудиозаписом розмови між матірю відповідача та батьком позивача, тому просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, зазначили, що оспорюваний договір вчинений з дотриманням всіх вимог законодавства і є реальним, оскільки належні їй кошти були передані позивачу і вона, як позикодавець розраховує на їх повернення по минуванню терміну (25.03.2018року), обумовленому в договорі, а у разі невиконання позичальником своїх зобовязань буде змушена звертатись до суду за захистом своїх прав, тому просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, звукозапис прийшов до наступного. Відповідно до договору позики, укладеного 25.09.2015 року між [PERSON], як позичкодавцем, та [PERSON], як позичальником, відповідач передав у власність позивачу кошти в розмірі 321900 грн., що еквівалентно 15000 доларів США за курсом НБУ на день укладання цього договору, з зобовязанням повернути позичкодавцеві у строк до 25.03.2018 року ( а.с. 12 ). Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] 25.09.2015 року. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України\~правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1\~ст. 627 ЦК України). Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Згідно зі\~ст. 234 ЦК\~\~України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином [PERSON] дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Викладена правова позиція стосується тих правочинів, сторони яких дійсно мали на меті досягти відповідного правового результату. Отже, позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-116цс14, згідно зі\~ст. 234 ЦК України\~фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України). Пунктом 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~розяснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Подані позивачем та\~\~долучені до справи докази,а саме: - договір купівлі-продажу від 05.05.2015 року укладений між [PERSON], як продавцем, та [PERSON] (братом позивача), як покупцем, про купівлю останнім земельної ділянки № 17, яка знаходиться в м. Миколаєві по вулиці Козацька шоста, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1 га, кадастровий номер якої 4810136600:04:007:0012 ( а.с. 7-9); - договір купівлі-продажу, укладений 22.09.2015 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, відповідно до якого [PERSON] передав належну йому на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 05.05.2015 року земельну ділянку у власність покупця ( а.с. 9-11); - рішення виконкому Миколаївської міської ради за № 348 від 22.04.2016 року, яким визначено участь [PERSON] у вихованні дитини - [PERSON], [INFO], надано батьку можливість спілкуватися з дитиною кожного буднього тижня з 17 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. та кожної суботи місяця з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв. без присутності матері, надано батькам право змінювати порядок спілкування з дитиною за їх взаємною згодою ( а.с. 43 ). - ухвала судді Ленінського районного суду м. Миколаєва про відкриття провадження по цивільній справі № 489/1026/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини ( а.с. 44 ), були\~\~досліджені в судовому засіданні у повному обсязі і\~\~суд дійшов висновку про те, що вони\~\~ не дають підстав для беззаперечного висновку про наявність умислу всіх сторін правочину\~\~та фіктивність укладеного сторонами договору позики. Як роз'яснено у п.27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін\~\~є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження\~\~ та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. В судовому засіданні також було досліджено звукозапис розмови двох осіб, сторони погодилися, що вона відбулася між батьком позивача та матірю відповідача, але [PERSON] зазначила, що нічого не знала про цю розмову і вона взагалі не стосується оспорюваного договору. Суд вважає, що даний звукозапис не може бути доказом недійсності договору позики від 25.09.2015 року, позаяк розмова ведеться не між сторонами договору, мова їде про відносини між іншими особами та щодо вже повернутих грошей. Суд також критично оцінює доводи позивача, що оспорюваний договір укладений ним під впливом обману та зловживання довірою з боку матері відповідача [PERSON], оскільки безспірних доказів введення його в оману [PERSON] суду не надав, а у висновку ІП Ленінського відділу поліції ГУ Національної поліції в Миколаївській області від 23.02.2016 року зазначається, що майном позивача ніхто не заволодів і в чому полягають шахрайські дії з боку [PERSON] не встановлено ( а.с. 13), тим більш, що оспорюється договір позики в порядку ст. 234 ЦК України, а не відповідно до положень 230 ЦК України. Щодо показів свідка [PERSON] та враховуючи те, що договір позики мав бути і був укладений сторонами в письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця. З зазначених підстав суд не сприймає як належний доказ показання свідка вказаного свідка про те, що гроші позивачу відповідачем не були передані. Проаналізувавши зазначені вище обставини у їх сукупності суд приходить до висновку, що достатньої кількості належних, допустимих та безспірних доказів щодо укладання фіктивного договору позики між сторонами, відповідач не надав, а тому зазначений правочин не може бути визнаний недійсним.

Outcome: dismissed