Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

15 січня 2021 року представник позивача звернувся до суду із позовом, до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову зазначає, що 09 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами договору позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 416000,00 грн, які останній зобов`язався повернути у повному обсязі до 01.09.2020, що підтверджується написаною ним власноручно розпискою. [PERSON] частково погасив вищевказаний борг, а саме на суму 28 тисяч. На письмову вимогу позивача, про повернення коштів, надіслану на адресу за відомим місцем проживання відповідача, останній не відреагував. Позивач [PERSON] також вказує, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, тому повинен сплатити йому 3 % річних від простроченої суми, а також індекс інфляції за період прострочки сплати боргу. Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики в сумі 388000,00 грн, з урахування 3 % річних в сумі 11640,00 грн та інфляційні витрати в сумі 14549,95 грн, а також судовий збір в сумі 4141,90 та витрати на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн. 20.01.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та визначено порядок її розгляду за правилами загального позовного провадження . 11 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Вказав, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. В заяві, адресованій суду, представник відповідача прохав розглянути справу у їх відсутності, вказав, що відповідач визнає позовні вимоги в повному обсязі, наслідки визнання позовних вимог останньому відомі, однак вважає доцільним зазначити, що він ніколи не відмовлявся від виконання умов договору позики, про що свідчить розписка складена безпосередньо самим позивачем про отримання від [PERSON] грошових коштів. Однак на даний час склалася ситуація таким чином, що відповідач фінансово не спроможний виконати зобов`язання згідно умов договору в повному обсязі, у зв`язку з чим звертався до позивача з проханням про відстрочку виконання умов договору. Поважаючи право позивача на захист своїх інтересів в судовому порядку, [PERSON] визнає позовні вимоги в повному обсязі і бере на себе зобов`язання щодо виконання умов договору разом з виплатою пені, процентів та судових витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 09 червня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики в письмовій формі. Як вбачається з оригінала розписки, відповідач [PERSON] 09 червня 2020 року отримав від позивача [PERSON] кошти в сумі 416000,00 грн, які зобов`язується повернути в строк до 01.09.2020. Зі змісту вказаного документу боргової розписки вбачається факт передачі відповідної суми коштів від позичальника до позикодавця та часткове погашення відповідачем вищевказаного боргу в сумі 28 тис. грн. Відповідач [PERSON] у добровільному порядку суму боргу в повному обсязі не повернув. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригінала боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року № 707/2606/16-ц. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи договір позики, боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки. Крім того, за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем [PERSON] жодних доказів на спростування доводів позивача [PERSON] зазначених ним у позові, або ж сплати останньому боргу за договором позики, до суду не подано. Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що договір позики від 09 червня 2020 року та розписка від 09 червня 2020 року підтверджують факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів [PERSON] та виникнення у нього обов`язку в їх поверненні, який ним в свою чергу не виконано, оскільки оригінал боргової розписки знаходився у позивача по справі, тому з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованості за договором позики в сумі 388000 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних збитків в сумі 14549,95 грн, а також 3% річних 11640,00 грн, суд приходить до наступного висновку. Так, згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Тобто за змістом ст. 625 ЦК України встановлений індекс інфляції враховується до суми боргу в разі наявності між сторонами грошових зобов`язань у валюті України гривні. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконав, грошові кошти в обумовлений сторонами строк не повернув, тому позовні вимоги про стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних ґрунтуються на законі та відповідають положенням статті 625 ЦК України, а отже також підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.1, 3 ст.133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.49, ч. 1, ч. 3 ст.206 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Зважаючи на викладене, беручи до уваги визнання позову відповідачем, який оплачений позивачем судовим збором при зверненні з позовом до суду, до початку розгляду справи по суті визнав, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову згідно квитанції від 15 січня 2021 року №0А17-6444-9МВ6-70МС про сплату судового збору у розмірі 4141,90 грн (4141,90 грн./100 х 50 = 2070 грн. 95 коп.). Крім того, у зв`язку з задоволенням позову з відповідача на користь позивача згідно ч.1 ст.141 ЦПК України необхідно стягнути 2070 грн 95 коп на відшкодування понесених ним судових витрат. Згідно ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, при покладенні на відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, підтверджених відповідними документами, суд, на підставі положень ст.137, ч.3, 8 ст.141 ЦПК України, та враховуючи, що відповідач погодився із заявленим позивачем розміром витрат на правничу допомогу, уважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати в сумі 15000 грн.

Outcome: approved