Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

16 червня 2020 року до Харківського районного суду Харківської області надійшов позов [PERSON] , який звернувся через представників -адвокатів Юшко Т.Г. та Куц Ю.В., до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, в якому позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 04 січня 2018 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №078. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Зазначає, що у Харківському районному суді Харківської області відкрито провадження у справі за його позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. За час шлюбу вони мешкали за адресою [ADDRESS] , де проживали він, його донька та бабуся [PERSON] , де продовжують проживати. [PERSON] не проживає з дитиною більше ніж півроку, покинула її. 19 березня 2020 року вчинила відносно дитини домашнє насильство. Позивач зазначає, що [PERSON] ніде не працює, згідно відомостей з реєстру Страхувальників Державного Реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, зареєстрована з жовтня 2016 року, як фізична особа отримувала доходи від підприємницької діяльності та яка припинена 26.10.2017. Іншої інформації щодо страхувальників, які сплачували внески до пенсійного Фонду України за застраховану особу [PERSON] за період з січня 2018 року по теперішній час відсутня. Крім того, [PERSON] станом на 28.04.2020 на обліку у філіях Харківського обласного центру зайнятості та центрах зайнятості Харківського регіону не перебуває та не перебувала. Позивач зазначає, що самостійного доходу відповідач не має, аліменти на утримання доньки не сплачує, самостійно дитину не утримує, не піклується про неї, не годує, не турбується про її навчання, не приймає участі у її вихованні. Кошти, які він надавав на утримання дитини і дружини, відповідач витрачала на себе. Крім того зазначає, що відповідач на постійній основі зловживає наркотичними та психотропними засобами. Її поведінка під час вживання таких засобів стає небезпечною для дитини. Відповідач стає агресивною та жорстокою, іноді вона погрожує життю дитини та вчиняє відносно неї психологічне та психічне насилля, через що він вимушений був перевести дитину на домашнє навчання, оскільки вплив матері на стан здоров`я дитини та її психологічний тиск на дитину у стані наркотичного перебування мав негативні наслідки і дитина перебувала у пригніченому стані, хворіла, її переслідували страхи за своє життя та здоров`я, вона відмовлялася навчатися. Вказує, що маті це не турбувало, вона жила своїм життям, не виконувала материнські обов`язки, постійно ображала дитину та пригнічувала її психологічно, не турбувалася про стан її здоров`я, не створювала умови для отримання дитиною освіти, не поважала гідність дитини, не проявляла турботу до дитини, постійно уникала нормального гідного спілкування з донькою. Дитина боїться перебувати та мешкати з такою матір`ю, іона просила її пройти курс лікування, але остання категорично відмовляється. Порозуміння між ними відсутнє, оскільки матір поводиться з дитиною жорстко та є хронічним наркоманом. Позивач зазначає, що він має постійне місце проживаннчя та роботу, самостійний дохід. Спиртні напої та наркотичні засоби не вживає, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно, самостійно утримує свою малолітню дитину, забезпечує всім необхідним, матеріально-побутові умови добрі. Він самостійно опікується здоров`ям дитини та вирішенням соціально-побутових потреб, турбується розвитком дитини та її навчанням, виконує батьківські обов`язки належним чином. Опікується дитиною і забезпечує нормальний розвиток дитині і її бабуся, [PERSON] .. Вважає, що за таких умов доньці буде краще жити з ним. Вирішити питання з відповідачем щодо мешкання дитини разом з батьком за його адресою не вдається, оскільки остання нехтує своїми обов`язками. За таких обставин вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо малолітньої доньки, тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 червня 2020 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини прийнято до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено дату проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року заяву представників позивача -адвокатів Куц Ю.В., Юшко Т.Г. про заміну третьої особи задоволено. Замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, а саме службу у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на боці позивача по справі, особу, яка наділена відповідними повноваженнями щодо надання висновку про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, яка проживає в смт Коротич Пісочинської селищної ради, саме - Службу у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради, яка розташована за адресою: пров. Транспортний, 2, сел. Пісочин, Харківський район, Харківська обл., 62416. Заяву представників позивача -адвокатів Куц Ю.В., Юшко Т.Г. про витребування доказів -задовольнити. Витребувано з Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації письмово наявну інформацію, що зберігається в базі даних про перетинання державного кордону України у період з 01.01.2018 року по день надання відповіді щодо перетину державного кордону України громадянкою України [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] . 11 листопада 2020 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року до суду надійшла відповідь Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2020 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини закрито. Призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач та його представники не з`явилися, через канцелярію суду надійшла заява представників позивача - адвоката Юшко Т.Г. та адвоката Куц Ю.В. про слухання справи у їх відсутність та за відсутності відповідача, розглянути справу за наявними у матеріалах справи доказами та постановити заочне рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день час та місце слухання повідомлена. Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, у судове засідання не з`явився, У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень частини другої статті 247 ЦПК України, судом не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні й суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Судом встановлено, що шлюбу між сторонами зареєстровано 04 січня 2018 року Харківським місьбким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №07. Сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 5092. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 травня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Дані про ухвалене судом рішення суду не надані. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 16.04.2020, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради, проведено обстеження житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації [PERSON] (батько), [PERSON] (донька), [PERSON] (мати). Умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створено умови - окрема кімната окреме ліжко, ігрова приставка, окремий стіл для навчання, книжки. Стосунки у сім`ї важкі, як пояснила бабуся [PERSON] через наркологічну залежність матері, яка юридично не підтверджена. Стосунки між дитиною та батьком доброзичливі. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 05.09.2020, складеного Службою у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради, проведено обстеження житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] . За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації [PERSON] (батько), [PERSON] (донька), [PERSON] (мати), а також [PERSON] , яка зареєстрована за іншої адресою. Умови проживання задовільні, для виховання та розвитку дитини створено умови - окрема кімната окреме ліжко, ігрова приставка, окремий стіл для навчання, книжки. Стосунки у сім`ї між батьком дитини та дитиною добрі. У вихованні дитини допомагає бабуся [PERSON] . Зі слів [PERSON] мати дитини [PERSON] проживає окремо, місце її проживання йому невідомо, мати ухиляється від виконання своїх обов`язків. Постановою Харківського районного суду Харківської області від 27 травня 2020 року [PERSON] , [INFO] , визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 170,00 грн. (сто сімдесят гривень 00 коп.). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В Постанові від 6 травня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/2025/19 зазначив, що підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р., ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках у разі доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише у разі наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 6 травня 2020 р. у справі № 641/2867/17-ц.,у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/9433/17. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні, прийнятому у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року (заява № 10383/09), Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. З наданих відповідачем суду фотокопій договорів щодо працевлаштування, укладених з AVIX SP.ZO.O (номер статистичного реєстру 380132891), вбачається, що [PERSON] перебуває у Республіці Польща. 11 листопада 2020 року на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 16 жовтня 2020 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надав суду витяг з наявної у цій базі даних інформації щодо перетинання громадянкою України [PERSON] державного кордону України у період з 01.01.2018 по 29.10.2020. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. СК України розрізняє обов`язки батьків з виховання (ст. 150 СК України) та обов`язки батьків з матеріального утримання (аліментні зобов`язання, передбачені ст. ст. 180, 181, 185 СК України). Однією з підстав для позбавлення батьківських прав відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання. Крім того, оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків матері і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дитини [PERSON] , [INFO] . Також Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області вважає, що визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] відповідає найкращим інтересам дитини. Так, як вбачається із наданого висновку, є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її дитини [PERSON] , [INFO] . Тоді як згідно свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] . Наявність таких помилок у висновку Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ставить під сумнів достовірність такого висновку. Разом з тим, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01.07.2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року № 49684/99, § 30). В оцінці доводів суд враховує, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - це ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку. Обставини, на які посилається позивач у своєму позові, не можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчать про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Доводи позивача, що спілкування з матір`ю завдає психологічного дискомфорту дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю матері в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право доньки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини. Доказів, що відповідач [PERSON] вживає наркотичні та психотропні засоби, суду не надані. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які могли б бути законною підставою для позбавлення її батьківських прав стосовно доньки, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини,позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання суд зазначає наступне. Відповідно ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, вирішуючи вказаний спір, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, у контексті першочергового врахування найкращих інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. При вирішенні даного спору суд враховує Постанову ВП ВС від 17.10.2018 року у якій Велика палата застосувала вимоги ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька, частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Так, зокрема, суд враховує, що батько дитини [PERSON] працює та проживає у Республіці Польща, що підтверджується наданими суду Трудовим договором на необмежений термін від 14.12.2018, Трудовим договором (Додаток), укладеним 01 березня 2020 року, Договором оренди житлового приміщення від 26 жовтня 2019 року. Суд не визначає конкретне місце проживання дитини, а відповідно до ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Тому суд не може примушувати дитину проживати з ким-то із батьків. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed