Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

15.09.2017 позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Самарський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своєї вимоги позивач зазначив, що згідно ордеру, у 1983 році, [PERSON] (дідусь позивача) отримав квартиру [ADDRESS] для його проживання та проживання його сімї: [PERSON] (батька позивача) та [PERSON] (рідної тітки позивача). Бабуся [PERSON] (дружина [PERSON]А.) померла ще до народження позивача. Таким чином, [PERSON] являється рідною тіткою по батькові позивачу. 06.08.2017 [PERSON] померла. На даний час у квартирі зареєстрованих немає. [PERSON], тобто позивач, з народження проживав у [INFO] у дідуся та тітки разом з батьками і був там зареєстрований. У 1991 році, батьки позивача розлучилися і в звязку із чим, у шестирічному віці його було знято з реєстраційного обліку матірю, після чого перейшли проживати до бабусі, по стороні матері, за адресою: [ADDRESS]. Будинки були розташовані поряд, тому він все дитинство почергово перебував то у матері, то у тітки [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Його тітка, [PERSON], весь свій вільний час проводила із позивачем, вони разом відвідували розважальні заклади, їздили на відпочинок, оскільки у неї не було своєї родини та не було дітей. Коли позивач навчався у школі, його дідусь, [PERSON], помер. Після закінчення школи, у 2000 році, позивач пішов навчатися до ДНЗ «Кулінарний технікум» у м. Дніпропетровську, з того часу переїхав проживати до тітки, [PERSON] У той час, з матірю у позивача іноді були напружені стосунки, а у тітки йому було спокійно, він відчував себе як у дома. Батько позивача, [PERSON], наприкінці 90-х років знявся з реєстраційного обліку та переїхав проживати за іншою адресою. Згодом був засуджений до позбавлення волі, та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Після звільнення, одружився та проживає наразі з жінкою де і зареєстрований. Його тітка, [PERSON], постійно вважала позивача своїм «сином» та бажала, щоб дана квартира залишалася йому. Позивач у свою чергу, не зареєстрував своє місце проживання, оскільки не мав при собі посвідчення про приписку, що перебуває на військовому обліку, оскільки його загубив, що унеможливлювало зняття з реєстрації місця проживання та реєстрацію місця проживання. Тітка неодноразово наполягала, щоб він відновив посвідчення про прописку та зареєстрував своє місце проживання у неї. [PERSON], майже ніколи не хворіла, тому смерть була для всіх несподіванкою, діагноз був встановлений за декілька днів до смерті, та лікарі допомогти їй вже не змогли. Як до смерті [PERSON] так і після, позивач постійно проживає у спірній квартирі, що підтверджується квитанціями про сплату комунальних послуг. На даний час зареєструвати своє постійне місце проживання позивач вже не може. Іншого житла у нього не має. На підставі вищевикладеного позивач просив визнати за ним право користування квартирою № 91 у будинку № 16 по вулиці Космонавтів у місті Дніпро (Дніпропетровську). Позивач надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовну заяву підтримав просив задовольнити (а.с.31). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача у засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, надав письмові заперечення (а.с.61-62). Свідками [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні було підтверджено обставини викладені в позовній заяві, а також те, що по закінченню навчання у школі позивач переїхав жити до своєї тітки [PERSON], останні весь час проводили разом. З 2000 року та, по сьогодні, позивач проживає у квартирі своєї тітки. Відносини у них були гарні, свідки взагалі вважали, що позивач є сином [PERSON] Представники третіх осіб Комунального підприємства «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Самарського районного у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надали заяви про розгляд справи у їх відсутність (а.с.20, 22). Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, у судове засідання не зявились, про час, місце і дату розгляду справи повідомлявся, про причини своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши доводи та пояснення представників сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права на користування житловим приміщеннямпідлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії ІV КИ № 412968 виданого 29.01.1985, [PERSON], тобто позивач, народився 24.01.1985, батьками позивача записано [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с.4). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00018724451 від 20.09.2017 [PERSON] народилась 25.11.1961, батьками [PERSON] зазначено [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.23-24). Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00018726231 від 21.09.2017 [PERSON], помер 09.01.1996 (а.с.25). Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00018724473 від 20.09.2017 [PERSON] народився 05.03.1967, батьками [PERSON] зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.26-27). Таким чином, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідними батьками [PERSON] та [PERSON], відповідно [PERSON] являється рідним сином [PERSON], онуком [PERSON], [PERSON] та племінником [PERSON] Як встановлено із ордеру № 1290 від 13.10.1980 виданого Виконавчим комітетом Самарської районної ради народних депутатів міста Дніпропетровська [PERSON] та його сімї, яка складається із [PERSON] та [PERSON] надано право зайняття квартири [ADDRESS] (а.с.20). В той же час, [PERSON], після смерті [PERSON] основного квартиронаймача, будучи рідною донькою, постійно проживаючи з батьком до дня його смерті, та продовжуючи жити у вказаній квартирі, за відсутності інших зареєстрованих осіб, набула всіх тих прав та обовязків, якими був наділений до смерті її батько, тобто наймач квартири за зазначеної вище адресою. Відповідно до довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 9290 від 04.10.2017, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.60). Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00018725654 від 21.09.2017 [PERSON], померла 06.08.2017, місце проживання - квартира [ADDRESS] (а.с.28-29). Як вбачається із квитанцій від 31.08.2017, [PERSON] було здійснено оплати за надані комунальні послуги за адресою: квартира [ADDRESS], на рахунок ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» у сумі 177, 27 грн., Дніпроводоканал 45, 00 грн., КП «ЖГСР» ДМР 4391,00 грн., ТОВ «Дніпропетровськаз Збут» - 75,54 грн. (а.с. 8-11). 25.09.2017 позивачем сплачено вартість наданих комунальних послуг за адресою: квартира [ADDRESS], на рахунок ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» у сумі 100,00 грн., ТОВ «Ліфтреммонтаж Дніпро Самарський» - 100,00 грн., Дніпроводоканал 117, 00 грн., КП «ЖГСР» ДМР 4391,00 грн. (а.с.-34-35). З наданих у судовому засіданні копій фотокарток вбачається спільне проводження часу [PERSON]В./рідною тіткою, [PERSON] позивача та [PERSON]А./дідусем ще у 1992 року (а.с.36-38). 25.09.2017 [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO] та [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO] склали акт про те, що [PERSON], [INFO], дійсно постійно проживав за адресою: [INFO], без реєстрації, разом із своєю рідною тіткою, [PERSON], [INFO] з 2000 року, та разом вели спільне господарство. 06.08.2017 [PERSON] померла. Після смерті [PERSON], [PERSON] залишається проживати у квартирі 91, будинку 16 у м. Дніпрі та виконувати обовязки члена сімї наймача (а.с.53). Дані спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом Української РСР. Згідно зі\~статтею 3 ЦК України\~загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У\~статті 9 ЖК України\~встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. ч. 1, 2\~ст. 61 ЖК УРСР\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст.\~64\~ЖК УРСР\~члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Згідно зі\~ст. 65 ЖК УРСР\~наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Частиною 1\~статті 106 ЖК УРСР\~передбачено, що повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. В той же час, як роз'яснено у п. 15\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9\~(з подальшими змінами) «Про застосування\~Конституції України\~при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 №6-60цс-12, яка в силу\~ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами України, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч. ч. 1, 2\~ст. 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2\~ст. 65 ЖК УРСР). При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім'ї наймача, в розумінні ч. 2\~ст. 64 ЖК УРСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом\~ст. 65 ЖК України\~за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Згідно зі\~ст. 107 ЖК УРСР\~у разі вибуття наймача та членів його сім'ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ч. 2\~ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Судом встановлено, що позивач з 2000 року постійно проживав разом з [PERSON] до її смерті 06.08.2017, в квартирі [ADDRESS]. Позивач вселився у спірну квартиру та проживав у ній за усної згоди [PERSON], тобто його рідної тітки, за життя останньою питання про виселення позивача не ставилось. При цьому, відсутність письмової згоди [PERSON] на вселення позивача у спірну квартиру не свідчить про те, що він не набув права користування спірною квартирою, оскільки фактичними обставинами безспірно встановлено, що позивач за згодою рідної тітки, [PERSON], як наймача спірного житла, вселився у квартиру [ADDRESS], проживав у цій квартирі з наймачем, як члени її сім'ї до смерті останньої. Після смерті наймача [PERSON], позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує вартість наданих комунальних послуг, погашає заборгованість за комунальні послуги за попередні періоди. Іншого житла позивач не має. Окрім вище зазначеного, суд звертає увагу, що згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Згідно ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також уст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. [PERSON] охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у\~справі № 1-33/2004. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини\~справи,\~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, Самарський районний у місті Дніпропетровську відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3\~ст. 88 ЦПК України\~якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved