Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

15 травня 2019 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про встановлення факту смерті [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] в місті Кіровське Донецької області помер її чоловік [PERSON] , [INFO] , про що було видане свідоцтво про смерть. Оскільки її чоловік помер на непідконтрольній Україні території та зазначене свідоцтво про смерть на території України не має юридичної сили, вона звернулась до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в особі Саксаганського районного у м. Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою проведення державної реєстрації смерті чоловіка, однак у проведенні такої реєстрації було відмовлено. Отже, вона вимушена звернутися до суду з даною заявою. Просить встановити факт смерті громадянина України - [PERSON] , [INFO] , місце народження: місто Ленінськ-Кузнецьк, Кемеровської області, Росія , померлого [INFO] в Україні, Донецької області, м. Кіровське, причина смерті- лівосторонній гнійний плеврит. Заявник в судове засіданні не з`явилась, надала заяву про розгляд заяви у її відсутності, заяву підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити, посилаючись на підстави викладені у заяві. Представник Покровського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, до суду не прибув, направив письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема, встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно ст. 317 ЦПК України - заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхнім представником до суду за межами такої території України. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , від 13.04.1977 року. Згідно довідки № 0000655822 від 26.11.2018 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , зареєстроване фактичне місце проживання: [ADDRESS] . Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті є недійсними і не створює правових наслідків, а тому рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. У відповідності до ст. 1 вказаного вище Закону , тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Обґрунтовуючи свою заяву, [PERSON] посилається на те, що її чоловік [PERSON] помер у місті Кіровське, Донецької області. Вказана територія на теперішній час є тимчасово окупованою територією, вона отримала свідоцтво про смерть, однак отримане свідоцтво перешкоджає їй скористатися законними правами про реєстрацію факту смерті, оскільки воно посвідчене та видане Кіровським міським відділом записів акту громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки, та воно не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту смерті чоловіка заявниці, оскільки є недійсним та не створює правових наслідків. Суд, погоджується з доводами заявниці, що дане свідоцтво про смерть, видане на тимчасово окупованій території, яке не може вважатися належним та допустимим доказом на підтвердження факту смерті [PERSON] , оскільки є недійсним та не створює правових наслідків. У абзаці першому п. 13 постанови від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення про те, що заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону, державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання (ч. 3 ст. 17 Закону). Відповідно до ст.3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 р. «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Порядок встановлення факту смерті та її причин, встановлений Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (далі - Закон) та Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о), затвердженою наказом МОЗ України від 08.08.2006 р. № 545 (Інструкція). Відповідно до вимог п. 3 Розділу 1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні затверджених наказом МЮУ від 18.10.2000 р. № 52/5, за заявами громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території України або переселилися з неї, державну реєстрацію актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання здійснюють відділи державної реєстрації актів цивільного стану за місцем звернення заявника. Із наведеного вище вбачається, що державна реєстрація смерті у позасудовому порядку проводиться при наявності документа встановлений форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою. Заявником на підтвердження факту смерті [PERSON] , надано медичне свідоцтво про смерть №32 від 25.03.2019 року, відповідно до якого причиною смерті [PERSON] зазначено - лівосторонній гнійний плеврит. Згідно відмови Саксаганського районного у місті Кривому Розі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за № 961/14.13-81 від 14.05.2019 року [PERSON] було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON] , оскільки заявником було пред`явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно до положень ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Оскільки заявник не має можливості в іншому, ніж у судовому порядку встановити факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території, а також надати для реєстрації смерті [PERSON] документи, передбачені законодавством України, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приймає до відома відомості щодо смерті чоловіка заявниці видані на тимчасово окупованій території та вважає, що факт смерті [PERSON] , [INFO] , місце народження: місто Ленінськ-Кузнецьк, Кемеровської області, Росія , померлого [INFO] в Україні, Донецької області, м. Кіровське, від лівостороннього гнійного плевриту, підтверджується наданими суду доказами, тому є правові підстави для задоволення заяви та встановлення факту, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України (ч. 4 ст. 317 ЦПК України).

Outcome: approved