Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

15.09.2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 23323,29 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідно до укладеного договору №А32NRG46070008 від 13.10.2011 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 6744,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичними особами «Розстрочка», Тарифами складає між ним і Банком кредитно-заставний договір. Оскільки відповідач зобов`язання за кредитним договором не виконав, у нього станом на 25.07.2016 р. виникла заборгованість в сумі 23323,29 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 4486,47 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 0,33 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 3217,33 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором - 14032,34 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг : штраф (фіксована частина) -500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1086,82 грн.Тому позивач просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість. \~Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2016 року визначено головуючого по справі суддю Чулуп О.С. \~Ухвалою від 20.09.2016 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. Розпорядженням керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.02.2021 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі Рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя України від 25.11.2020 р. №3242/3дп/15-20. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2021 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 17.02.2021 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою від 18.02.2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду. Представник позивача просив суд розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Також зазначив, що станом на дату видачі довіреності представнику [PERSON] . Головою Правління ПАТ «Акцент банк» значилась [PERSON] , що підтверджується Рішенням спостережної ради від 13.03.2009 р. та Наказом №8 від 01.04.2009 р. Відповідно до п.9.4.4 Статуту, в редакції, що діяла на дату видачі довіреності, представник [PERSON] дійсно уповноважувався довіреністю №227-О від 11.11.2013 р. на представлення інтересів ПАТ «А-Банк» у судах з правом підпису позовних вимог та з правом власним підписом засвідчувати копії документів. Відповідач надав суду заяву про залишення позову без розгляду посилаючись на те, що позовну заяву подано від імені банку [PERSON] на підставі довіреності №227-О від 11.11.2013 р., виданої йому Головою Правління ПАТ «Акцент-Банк» Н.А. Малихіною, яка не є Головою Правління Банку, оскільки згідно Статуту Банку, Головою Правління є [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ст.3,6,627 ЦК України в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до укладеного договору №А32NRG46070008 від 13.10.2011 р. [PERSON] отримав кредит у розмірі 6744,92 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 23323,29 грн., з якої: заборгованість за кредитом - 4486,47 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 0,33 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 3217,33 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 14032,34 грн., а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг : штраф (фіксована частина) -500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1086,82 грн. - станом на 25.07.2016 р. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ «Акцент-Банк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі). За змістом ст.11, 202,626 ЦК України договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Надаючи оцінку доводам позивача щодо правомірності включення умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд виходить з того, що в силу вимог ст.47,55 «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в законі. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. При цьому, за змістом п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом ст.1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17, від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц. Позивачем не надано інформації які конкретно послуги включає обслуговування кредитної заборгованості крім встановлених частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», що надаються безоплатно, а також які здійснюються на власну користь банку. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 4 ( в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в терміни та у розмірах, є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, вимога Банку про стягнення комісії у сумі 3217,33 грн. не підлягає задоволенню. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в Акцент-Банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку ПАТ «Акцент-Банк» не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, отже, суд доходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 4486,47 грн., оскільки відповідачем не заперечувалось отримання кредиту та не спростовано розмір заборгованості за тілом кредиту у вказаній сумі, а у задоволенні вимог про стягнення комісії за користування кредитом в розмірі 3217,33 грн. слід відмовити. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача пені у сумі 14032,34 грн. та суми штрафів суд зазначає наступне. Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Так, у Заяві позичальника №А32NRG46070008 від 13.10.2011 р. зазначено, що Банк надає позичальнику строковий кредит на строк 24 місяців з 13.10.2011 р. по 12.10.2013 р. включно. За такого, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, розмір пені на час закінчення строку дії договору становить 2834 грн., яка і підлягає стягненню. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитною картою та Умови розумів відповідач та ознайомився, і погодився з ними, підписуючи Заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати неустойки у вигляді штрафів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. При цьому суд враховує, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що саме ця редакція Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, на яку посилається представник позивач, була розміщена на зазначеному веб-сайті до укладання із [PERSON] , а не в інший період часу, та була саме чинною на 13.10.2011 р. Крім того, у цій заяві, підписаній відповідачем, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. До того ж, у даному випадку, необхідно зауважити, що міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, у зв`язку з чим сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів. За такого, у задоволенні суми штрафів (фіксована частина та процентна складова) слід відмовити. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Що стосується заяви відповідача стосовно видачі Головою Правління ПАТ «Акцент -банк» Малихіною Н.А. довіреності представнику Сафіру Ф.О., то суд не може прийняти їх до уваги з огляду на наступне. Так, згідно п.9.4.4 «є» Стутуту ПАТ «Акцент -Банк», затвердженого загальними зборами акціонерів від 11.04.2012 р. до повноважень Голови Правління входить видача довіреностей. Згідно Довідки АА №243431 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, керівником ПАТ «Акцент-Банк» є [PERSON] 11 листопада 2013 року ПАТ «Акцент-Банк» в особі Голови Правління ПАТ «А-Банк» Малихіної Н.А. уповноважено Сафір Ф.О. представляти інтереси ПАТ А-Банк у всіх органах державної влади, в тому числі подавати, підписувати, пред`являти та підтримувати позову. Також зазначено, що довіреність є чинною строком до 07.11.2016 р., тоді як з вказаним позовом представник позивача - [PERSON] звернувся до суду 15.09.2016 р. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги ПАТ «Акцент-Банк» підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на його користь грошових коштів у сумі 7320,80 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову, пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 432,69 грн. ((7320,80 грн. - сума задоволених вимог:23323,29 грн.=0,314 х 1378 грн.).

Outcome: partial