Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

17.10.2017 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (далі відповідач) про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 15.11.1999 року померла його тітка [PERSON]. За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла належний їй житловий будинок розташований по вулиці Центральній, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області у власність позивачеві. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по вулиці Центральній, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області. Позивач вказує, що після смерті [PERSON] позивач разом зі своєю сімєю у грудні 1999 року переїхав жити до успадкованого будинку по вулиці Центральній, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області без реєстрації (прописки), де і проживає по сьогоднішній день. Позивач стверджує, що згідно з записом у погосподарській книзі № 28 за роки 2011-2015 роки Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області власником житлового будинку № 18 в с. Чумаки Петропавлівський район Дніпропетровської області є він. Позивач зазначає, що йому терміновою необхідно було зареєструватися за місцем свого проживання, тобто у цьому будинку. Він звернувся у ДМС в Петропавлівському районі Дніпропетровської області, але йому усно повідомили, що для реєстрації місця проживання особи потрібна згода власника будинку, що передбачено п. 2.2. Розділу ІІ Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012 № 1077. У звязку з чим постала необхідність у перереєстрації права власності на житловий будинок на нього. Позивач 29.08.2017 року звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право па спадщину за заповітом, але завідувач Петропавлівської державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій з причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 Цивільного кодексу ( далі ЦК) України. Позивач вказує, що у встановлений законодавством шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори, тому що перебував у пригніченому стані, спричиненому втратою близької людини, та не був юридично обізнаний стосовно процедури спадкування і необхідності додатково звертатися із заявою до нотаріуса. Крім того, він розпорядився речами померлої до закінчення шестимісячного строку, вступив в управління спадковим майном, почав проживати у будинку зі своєю сімєю, доглядав будинок, проводив поточні ремонти, сплачував комунальні послуги, порався по господарству. Інші спадкоємці за законом відсутні. Позивач зазначає, що у нього відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, тому що нотаріус вважає, що у він пропустив строк для прийняття спадщини. Більше того, нотаріус у порушення п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, застосовує до його випадку вимоги ст. 1270 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, що не дає позивачу можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Позивач вважає, що оскільки спадкодавець померла 15.11.1999 року, то застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме норми Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЦК УРСР), тому він звернувся з позовом до суду. На підставі статей 254, 529-531, 534, 548-550, 555 ЦК УРСР позивач просить суд визнати за ним, як спадкоємцем за заповітом, право власності на спадкове майно, яким є житловий будинок № 18 по вулиці Центральній в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області, що складається із наступних споруд, позначених в технічному паспорті житлового будинку спеціальними знаками: житловий будинок літ. «А»; сіни літ. «а»; тамбур літ. «а1»; ганок; сарай літ. «Б»; погріб літ. «пд.В»; гараж літ. «В»; сарай літ. «Г»; навіс літ. «Д»; навіс літ. «Е»; вбиральня літ. «Ж»; огорожа 1-3, який належав померлій 15.11.1999 року [PERSON]. Позивач у судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити. Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності його представника, позов визнав у повному обсязі. Вивчивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.4 ст.174 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що 17.11.1994 року тітка позивача [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Дмитрівської сільської ради народних депутатів Петропавлівського району та зареєстрований в реєстрі за № 165, відповідно до якого заповіла належний їй житловий будинок, розташований по вул. Центральній, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області у власність позивачу (а.с.11-12). 15.11.1999 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 342477, виданим 26.11.1999 року виконкомом Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області (а.с.10). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по вул. Центральній, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області, який належав спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02.03.2001 року на підставі рішення Дмитрівської сільської ради народних депутатів Петропавлівського району № 27 від 24.04.1996 року, та зареєстрованого в реєстрову книгу № 26 за реєстровим № 3 05.04.2001 року Павлоградським МБТІ (а.с.13-14). Позивач разом зі своєю сімєю після смерті [PERSON] у грудні 1999 року переїхав жити до успадкованого будинку за адресою вул. Центральна, 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області, без реєстрації (прописки), де і проживає по сьогоднішній день, що підтверджується актом депутата Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 05.09.2017 року, складеного у присутності свідків [PERSON] і [PERSON] та довідкою Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області № 1746 від 02.10.2017 року (а.с.19). Відповідно до пунктів 4 і 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки спадкодавець померла 15.11.1999 року, спадщина відкрилась і була прийнята позивачем до 1 січня 2004 року, то застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Положеннями ст. 549 ЦК УРСР визначені дії, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно приписів вказаної статті визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач прийняв спадщину, фактично вступивши у володіння спадковим майном протягом місяця після відкриття спадщини, поселившись зі своєю сімєю в житловому будинку, що належав спадкодавцю. Згідно з довідкою Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району № 2386 від 19.10.2012 року власником житлового будинку № 18 в с. Чумаки Петропавлівського району Дніпропетровської області у погосподарській книзі № 28 за 2011-2015 роки записаний позивач (а.с.18). У позивача виникла необхідність зареєструватися за місцем свого проживання, тобто у зазначеному будинку, але для реєстрації місця проживання особи потрібна згода власника будинку. Відсутність реєстрації у позивача підтверджується копією його паспорта громадянина України АЕ № 623801, виданого 02.04.1997 року Петропавлівським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с.8-9). Позивач 29.08.2017 року звернувся до державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право па спадщину за заповітом, але завідувач Петропавлівської державної нотаріальної контори винесла постанову про відмову у вчинення нотаріальних дій з причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини, передбаченого ст. 1270 ЦК України (а.с.20-21). Відповідно до розяснень, що містяться в ч.2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Суд вважає дії нотаріуса протиправними, тому що позивач своєчасно прийняв спадщину за нормами ст.549 ЦК УРСР, які діяли на час її відкриття і прийняття позивачем. Враховуючи, що у вказаний у ст.549 ЦК УРСР строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, виготовленим 27.03.2001 року КП Павлоградське МБТІ, цей будинок побудований в 1975 році і складається з наступного: житловий будинок літ. «А»; сіни літ. «а»; тамбур літ. «а-1»; ганок; сарай літ. «Б»; погріб літ. «пд.В»; гараж літ. «В»; сарай літ. «Г»; навіс літ. «Д»; навіс літ. «Е»; вбиральня літ. «Ж»; огорожа №1-3 (а.с.15-17). Суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, бо судом встановлено, що позивач фактично прийняв спадщину до закінчення шестимісячного строку, а тому нотаріус безпідставно відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на це майно з причини пропуску ним строку на прийняття спадщини. Вартість спадкового будинку складає 32527 (тридцять дві тисячі пятсот двадцять сім) грн., що підтверджується висновком про вартість майна: житлового будинку літ. А, загальною площею 64,3 кв. м, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Петропавлівський район, с. Чумаки, вул. Центральна, 18, виконаним ТОВ «Земля і Право» на підставі договору № 110-1/17-ПТ-М від 12.09.2017 року (а.с. 22-23). Виходячи з цієї ціни позову та вимог пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн., про що до позову додана квитанція банку від 23.03.2017 року (а.с.1). На підставі викладеного, ст. ст. 524-526, 534, 548, 549 ЦК УРСР,

Outcome: approved