Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

17.01.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.11.1997 року по 20.12.2013 року працюючи гірником з ремонту гірничих виробок, машиністом електровозу, гірником очисного вибою та був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку з переходом на пенсію. В день звільнення він працював, однак відповідач при звільненні не провів з ним розрахунок і останні нараховані кошти йому були виплачені 27.01.2014 року, тому він просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахункових грошових сум у розмірі 5058,72 грн. за 24 робочих дні. Затримкою виплати заробітної плати йому відповідач завдав моральної шкоди, оскільки із-за фінансових труднощів він став нервовий та дратівливий, були порушені його нормальні життєві зв'язки і свої моральної страждання він оцінює у розмірі 650,00грн. Відносно вимог стосовно затримки видачі трудової книжки, то він в своїй уточненій позовній заяві від 17.02.2014 року просить залишити їх без розгляду, а справу розглянути у його відсутність, з участю представника [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги [PERSON] Представник відповідача позов не визнав і в своїх запереченнях зазначив, що у зв'язку з тим, що оплата праці позивача здійснювалася за відрядно-преміальною формою, то на час звільнення було неможливим встановити розмір заробітної плати позивача і розрахунок кінцевого розміру заробітної плати був проведений 27.01.2014 року. Також вважає, що завдану моральну шкоду позивач не підтвердив в судовому засіданні. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до ЦПК в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст.213 ч.3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем з 12.11.1997 року по 20.12.2013 року працюючи гірником з ремонту гірничих виробок, машиністом електровозу, гірником очисного вибою та був звільнений за ст.38 КЗпП України у зв'язку з переходом на пенсію (а.с.3а-7,13). В день звільнення позивач [PERSON] працював, однак відповідач при звільненні не провів з ним розрахунок і останні нараховані кошти йому були виплачені 27.01.2014 року відповідно до наданої суду довідки (а.с.14). Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при відсутності їх спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999року «Про практику застосування судами законодавства по оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства , установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при проведенні його до розгляду справи -по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В судовому засіданні встановлено і це не заперечують сторони, що підприємство відповідача при звільненні позивача з підприємства нарахувало йому розрахункові суми, які були перераховані на рахунок позивача [PERSON] [NUMBER] в Ощадбанку (а.с.14), а саме: - заробітна плата за першу половину грудня 2013 року в сумі 1530,00грн. - 25.12.2013 року; - заробітна плата за першу половину грудня 2013 року в сумі 1122,98грн. - 27.01.2014 року; - розрахункові в сумі 15733,00грн. - 25.12.2013 року. Таким чином, суд вважає, що відповідач повинен сплатити відповідачу за час затримки розрахунку з моменту його звільнення до моменту виплати належних сум за 24 робочих дні затримки за період з 20.12.2013 року по 27.01.2014 року з урахуванням середньоденної заробітної плати, яка становить 210,78грн. (а.с.15-16) в розмірі: 210,78грн. х 24роб.дні= 5058,72грн. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не провів з позивачем остаточного розрахунку при звільненні, що негативно відобразилося на звичному позивачу образі життя, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого побуту. У зв'язку з цим відповідач повинен сплатити позивачу заподіяну неправомірними діями моральну шкоду. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням характеру заподіяної шкоди позивача, ступені фізичних та душевних страждань позивача. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з принципів справедливості, розумності та достатності, передбачених ст.23 ЦК України. З урахуванням тривалості душевних страждань позивача, суд вважає, що справедливим та достатнім відшкодуванням моральної шкоди буде грошова сума у розмірі 650,00грн., яку відповідач Державне підприємство «Вугільна компанія «Краснолиманська» повинен сплатити позивачу. Крім того, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 243,60 грн., згідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial