Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

17.04.2019 [PERSON] звернулась до Новозаводського районного суду м. Чернігова із позовом до [PERSON] , неповнолітньої [PERSON] [INFO] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що в квартирі за адресою [ADDRESS] зареєстровані та постійно проживають вона та її батько [PERSON] . Також у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають її племінниця [PERSON] та її діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Дана трикімнатна квартира загальною площею 59,1 кв.м., житлова площа 44,2 кв.м. не приватизована, належить до комунального житлового фонду. Приблизно з 25.05.2018 відповідачі за місцем реєстрції не проживають з частиною речей переїхали на постійне місце проживання в житловий будинок за адресою [ADDRESS] до [PERSON] , колишнього чоловіка [PERSON] та батька її дітей. В серпні 2018 позивач на прохання відповідачки [PERSON] найняла автомобіль, за допомогою якого були перевезені холодильник, телевізор, пральна машина, тощо за адресою постійного проживання відповідачів. З травня 2018 відповідачі у спірному житловому приміщенні не проживають, втратили інтерес до спірної квартири, не утримують, комунальні послуги не сплачують. Рішення про непроживання у квартирі було прийнято відповідачами добровільно, перешкод у користуванні їм не чинилось. Позивач вказує, що [PERSON] та її чоловік [PERSON] які є матір`ю та батьком малолітньої [PERSON] добровільно в порядку ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, ч. 1, 2 ст. 160 СК України з травня 2018 визначили фіктичне постійне місце проживання своєї неповнолітньої дитини за місцем їх спільного проживання, а саме в будинку [ADDRESS] . Позивач наполягає на застосуванні ст. 107 ЖК України на підставі якої відповідачі втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13.05.2019 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради та [PERSON] . Ухвалою суду від 17.07.2019 долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву ( а.с. 59-60). Ухвалою суду від 29.07.2019 прийнято зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового будинку до спільного розгляду з первісним позовом. Зустрічний позов мотивовано тим, що [PERSON] зі свого народження була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] , знімалася з реєстраційного обліку на нетривалий період та з 13.12.2007 знову зареєстрована вказаним місцем проживання за згодою наймача і членів його сім`ї разом із сином [PERSON] . Малолітня [PERSON] зі свого народження була зареєстровані і фактично проживала у квартирі [ADDRESS] . Квартира не приватизована, перебуває у комунальній власні територіальної громади міста Чернігів. Квартиронаймачем був [PERSON] , який помер [INFO] . Сторони по даній справі були членами родини квартиронаймача. Позивачі фактично займали одну із трьох кімнат квартири площею 10,8 кв.м. Наприкінці травня 2018 р. з [PERSON] , яка є рідною тіткою [PERSON] загострились відносини на побутовому рівні. Колишній чоловік [PERSON] та батько її дітей дозволив їй разом з дітьми тимчасово, на період літніх канікул, пожити у будинку, співвласником якого він є. У фактичному користуванні [PERSON] знаходяться дві кімнати, одну з яких він надав для тимчасового проживання позивачам. Наприкінці травня 2018 року позивачі, взявши лише літні речі, та переїхали до будинку по [ADDRESS] , маючи намір провести там лише літні місці. При цьому в спірній квартирі залишилася майже всі їх речі, в тому числі меблі, побутова техніка, одяг. Однак, через декілька місяців після їх від`їзду відповідач [PERSON] змінила замок на вхідних дверях квартири, не надавши при цьому позивачам ключів від нового замка. Проте протягом 2018 - квітня 2019 р. ні вона, ні наймач квартири [PERSON] не перешкоджали позивачам приходити до квартири, користуватися квартирою. [PERSON] продовжувала навчання у школі, яка знаходиться за поблизу спірної квартири. Після занять [PERSON] , навідувалася до спірної квартири, брала необхідні їй речі, іноді залишалася разом з матір`ю ночувати в квартирі. Наймач квартири [PERSON] майже завжди був вдома, тож у позивачів ніколи не виникало труднощів щодо доступу до спірної квартири та до своїх речей, що перебували у квартирі. Позивачі за даним позовом не мають іншого постійного житла ні у власності, ні у постійному користуванні. Вважають, що мають право на рівних підставах з [PERSON] користуватися спірною квартирою. Після смерті квартиронаймача [PERSON] стосунки між позивачами та відповідачем погіршилися, оскільки [PERSON] , на переконання позивачів, поставила собі за мету усунути [PERSON] та її дітей від участі у приватизації спірної квартири з подальшим оформленням права власності на квартири лише на своє ім`я. Саме з цією метою вона перестала допускати позивачів до квартири, та звернулася з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити його в повному обсязі. Заперечила проти зустрічного позову. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірну квартиру отримавав батько [PERSON] на сім`ю. Згодом з даної квартири виселились її три сестри та залишилась проживати вона, батько та племінниця з дітьми. У грудні 2017 року вони розпочали в квартирі ремонт. За домовленістю вона купувала будівельні матеріали, а колишній чоловік відповідачки [PERSON] робив ремонт. В травні 2018 року [PERSON] з дітьми добровільно виїхала проживати в будинок до свого чоловіка [PERSON] Частину речей взяли в травні 2018 року, а в кінці серпня 2018 року в побутову техніку та інші речі, які вона допомагали збирати та наймала автомобіль для перевезень. [PERSON] та [PERSON] заходили до дідуся в гості, поїсти, зарядити телефон. Речей відповідачів у квартирі ніяких не залишилось, крім полиці у ванній кімнаті та непридатної до використання микрохвильової печі. У вересні 2018 року вона змінила в квартирі замок, оскільки він прийшов у непридатність. Ключі відповідачам не надавала. Проте у них була можливість зробити дублікат, коли вона була за кордоном, а ключі залишала для догляду за батьком. Вважає, що відповідачі залишили квартиру з метою постійного проживання у будинку по [ADDRESS] , оскільки вони втратили інтерес до квартири і [PERSON] не заперечила, що б у її кімнаті проживала [PERSON] . За обставин реєстрацї відповідачів у квартирі вона не має змоги оформити субсидію та несе підвищені витрати на утримання квартири. Після смерті батька, особовий рахунок не переоформлений. Намір щодо проживання у квартирі відповідачі почали проявляти після того як вона подала до суду позовну заяву. Вважає, що вони втратили право користування спірною квартирою з моменту її залишення, а тому на даний час їм обмежений доступ до квартири. Представник позивача в судовому засіданні просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] на підставі ст. 107 ЖК України, оскільки в травні 2018 року добровільно визначили постійне місце проживання за іншою адресою. Також батьками правомірно визначено місце проживання малолітньої [PERSON] . Позивач звернулась до суду з вказаним позовом як член сім`ї наймача спірної квартири, оскільки весь тягар утримання вказаної квартири ліг на неї, відповідачі квартирою не користуються і вона не має можливості оформити субсидію. Зазначив, що факт постійного проживання відповідачів за іншою адресою підтверджується виїздом їх за конкретною адресою, вивезенням майна, проживанням малолітньої дитини за місцем проживання її батька. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала просила відмовити у його задоволенні. Підтримала зустрічний позов. [PERSON] була допитана в судовому засіданні як свідок в порядку ст.. 234 ЦПК України. Вказала, що з 1 червня 2018 року вона з дітьми переїхала тимчасово, на період літніх канікул, проживати в будинок по [ADDRESS] до свого колишнього чоловіка, з яким з лютого 2018 року почали проживати однією сім`єю. При від`їзді взяли тільки літні речі. Пізніше позивач найняла автомобіль спакувала їх речі та повідомила, що б забирали. Вона забрала ці речі в тому числі і побутову техніку, оскільки була потреба ними користуватись. Проте наміру виселятись з квартири та змінювати постійне місце проживання у неї не було. В їх кімнаті залишалась шафа, диван «малютка», двухярусне ліжко, мікрохвильова піч, дитячі речі та іграшки. Перед від`їздом вона спільно з позивачкою здійснили ремонт кухні та купили газову плиту, що свідчить про бажання проживати і користуватись житловим приміщенням. Позивач звернулась до неї з проханням що б на час відсутності в їх кімнаті тимчасово пожила подруга [PERSON] . За квартиру в період з червня 2018 не платила, оскільки позивач оплачувала за неї комунальні послуги в рахунок проданого двохярусного ліжка. Її діти [PERSON] та [PERSON] часто заходили до квартири взяти свої речі, провідати дідуся, залишались на ніч. Донька [PERSON] відвідує школу № 10, фактична адреса якої на даний час за адресою школи № 6: м. Чернігів по вул. І.Мазепи , яка знаходиться поруч з спірною квартирою. Повернутись до квартири вона не мала змоги, оскільки її кімната була зачинена та заповнена речами [PERSON] Іншого житла ні вона, ні її діти не мають. На даний час їй чиняться перешкоди у користуванні квартирою, оскільки відсутні ключі від вхідних дверей квартири. Позивач змінила замки до вхідних дверей квартири в вересні 2018 року, проте доступ до квартири був не обмежений і в неї не виникало ніяких підозр, що в подальшому їй будуть чинитись перешкоди у користуванні житлом. Відповідач [PERSON] допитаний в судовому засіданні як свідок в порядку ст. 234 ЦПК України зазначив, що в кінці травня 2018 його мати [PERSON] вирішила на літній час переїхати до будинку батька [PERSON] Він був проти переїзду, хотів залишитись у своїй кімнаті, але мама не дозволила і наполягла на переїзді. Часто заходив до квартири із сестрою [PERSON] , ночував у дідуся в кімнаті, коли його кімната була зачинена. У вересні 2018 позивачкою у його присутності був замінений замок у вхідних дверях. Причин заміни йому не повідомили. Не втратив інтересу до квартири, має намір там проживати, проте йому чиняться перешкоди у вільному доступі до квартири. Представник органу опіки і піклування в судовому засіданні вказав, що 26 липня 2019 року до служби в справах дітей Новозаводської районної в м. Чернігові ради звернулась [PERSON] для здійснення огляду умов проживання неповнолітньої [PERSON] . Позивач доступу до житлового приміщення не надала мотивуючи тим, що дитина фактично не проживає. Заперечив проти позбавлення права користування квартирою неповнолітньої [PERSON] , оскільки це суперечить праву дитини на житло, та враховуючи що квартира не приватизована, вважає, що неможливо допустити позбавлення права дитини на приватизацію квартири. Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до частини першої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, квартира за адресою: [ADDRESS] є неприватизованим житловим приміщення, уповноваженим наймачем якої був [PERSON] . Даний факт визнається сторонами, та підтверджується довідкою Управління адміністративних ресурсів від 08.04.2019 ( а.с. 10), а також формою особового рахунку на його ім`я ( а.с. 11). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] ( а.с. 82). Як вбачається з довідки Управління адміністративних ресурсів від 08.04.2019, у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] - з 18.12.1994 як донька квартиронаймача, [PERSON] - з 13.12.2007 як онука квартиронаймача, [PERSON] - з 13.12.2007 як онук квартиронаймача, [PERSON] - з 05.04.2009 як онука квартиронаймача( а.с. 10). Таким чином, сторони є членами сім`ї покійного квартиронаймача - [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, [PERSON] як підставу позову зазначила вибуття відповідачів на постійне проживання в інше жиле приміщення. Відповідно до статті 107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Отже, на підставі ст. 107 ЖК України наймач житлового приміщення або член його сім`ї може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим приміщенням, якщо фактичні дані свідчать про обрання ним іншого постійного місця проживання. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». У матеріалах справи відсутні належні та допустимі беззаперечні докази про обрання [PERSON] та її дітьми постійного місця проживання у будинку по [ADDRESS] , Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що [PERSON] являється його колишньою дружиною з якою розлучився 3 роки тому. [PERSON] , та [PERSON] являються їх дітьми. Після розлучення проживав у будинку по [ADDRESS] який належить на праві власності йому та двум його сестрам по 1/3 частині. В кінці 2017 на початку 2018 року робив ремонт в квартирі відповідачів, після цього почав проживати з [PERSON] однією сім`єю. В травні 2018 вирішили тимчасово на літній період пожити в будинку, враховуючи, що його одна сестра з сім`єю переїхала до іншого житла. Отримавши усну згоду всіх співвласників, відповідачі переїхали до будинку, взявши тільки літні речі. Через деякий час позивачка замовила машину, спакувала речі та сказала, щоб вони приїжджали та забирали речі. Не заперечили перевезти холодильник, телевізор та пральну машину, оскільки мали намір ними користуватись. Стверджує, що давав дозвіл на тимчасове проживання відповідачів у будинку по [ADDRESS] , оскільки інші співвласники можуть будь-коли повернутись і вимагати звільнення житла. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що позивач є її рідною сестрою, відповідач [PERSON] - її донька. Вказала, що їй донька повідомляла, що переїде на літо в будинок до свого колишнього чоловіка. Спочатку взяли тільки одяг, потім - побутові речі, якими необхідно було користуватись. До моменту смерті батька [PERSON] 16.05.2019 вона постійно приходила в квартиру з [PERSON] та [PERSON] , доглядала за батьком. Бачила, що кімната доньки та внуків була зайнята, там проживала подруга позивачки [PERSON] . На період коли Позивач і її подруга з грудня 2018 року по березень 2019 року були на заробітках за кордоном, кімната відповідачів була замкнена і вільного доступу вони туди не мали. До смерті батька вона та відповідачі мали вільний доступ до квартири. В кімнаті відповідачів після переїзду залишалась шафа, диван, двухярусне ліжко. Вони мали намір повернутись у квартиру і там проживати, але кімната була зайнята [PERSON] Іншого житла на праві власності відповідачі не мають. Свідок [PERSON] зазначила, що часто була в квартирі, де жила її кума [PERSON] На літо відповідач та її діти тимчасово переїхали до будинку її колишнього чоловіка з наміром повернутись восени до квартири. В літку 2019 вона з [PERSON] ходила до позивача з метою взяти ключ від квартири, проте ключ та не надала, в квартиру не впустила в результаті чого викликали поліцію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що [PERSON] - це його сусідка. Відповідачі - [PERSON] певний час проживали в квартирі [PERSON] Бачив як влітку 2018 вони виїжджали з квартири, бачив як [PERSON] загружав речі в автомобіль «Газель». Чому вони поїхали сказати не може. Конфліктів не чув. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що 3 вересня 2018 року переїхала в квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вона знала про переїзд [PERSON], а тому попросила [PERSON] дозволу тимчасово перевезти речі, доки вона не знайде квартири. У місті вона зустріла [PERSON] , яка сказала їй, щоб вона не хвилювалась та жила в квартирі, скільки їй буде потрібно. Вона вселилась в квартиру зі згоди [PERSON] та [PERSON] . В кімнаті була тільки 2-х ярусне ліжко та частково меблі відповідача. Вона зробила замок у кімнаті та зачиняла її, враховуючи, що там знаходиться товар, який вона продає на ринку. [PERSON] інколи приходив до дідуся, дивився телевізор, грав у телефоні. Після смерті батька [PERSON] , матір [PERSON] просила ключі, але вона їй відмовила, оскільки провідувати вже було нікого. [PERSON] вони більше не відчиняли двері. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою [PERSON] . На даний час там проживає [PERSON] з подругою. Бачила як в травні 2018 року відповідачі [PERSON] грузили речі у велику вантажну машину та виїжджали з квартири. [PERSON] сказав, що вони переїжджають на Бобровицю . Після цього вона відповідачів в квартирі не бачила. Аналізуючи покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , суд дійшов до висновку про те, що вказані свідки підтверджують факт перевезення речей відповідачем [PERSON] з спірної квартири, однак не доводять, поза розумним сумнівом, зміну місця проживання відповідачів. Відповідно до акту, складеного 27.05.2019 головою вуличного комітету № 9, відповідно до якого [PERSON] має частку на праві власності у будинку за адресою: [ADDRESS] , а тому не може повноцінно забезпечити дітям гідне проживання за наявності інших співвласників будинку (а.с.100). З пояснень відповідачів [PERSON] та [PERSON] вбачається, що при тимчасовій відсутності у спірній квартирі вони продовжують зберігати намір ставитися до вказаного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, про що свідчить постійне його відвідання, залишення там речей, відвіданням неповнолітньою [PERSON] школи поблизу квартири. Не сплата житлово-комунальних послуг по квартирі, не може бути підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування. Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] та неповнолітня [PERSON] набули право власності або право постійного користування в будинку по [ADDRESS] , чи набудуть його в майбутньому, суду не надано. Отже, за вищевказаних обставин визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , призведе до неспівмірного втручання в право на житло та необґрунтованого позбавлення їх житла. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Отже, суд також враховує, що неповнолітня [PERSON] не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартири не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Також, суттєвою є обставина, що спірна квартира не приватизована, тому неповнолітня [PERSON] має право на її приватизацію, а отже визнання її такою, що втратила право користування та, як наслідок, знаття її з реєстрації буде порушувати права дитини на житло. З урахуванням наведеного, суд вважає, що підстав для визнання [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відсутні, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що через деякий час після того, як [PERSON] з дітьми переїхала на тимчасове проживання до будинку по [ADDRESS] , [PERSON] змінила замок на вхідних дверях спірної квартири, не надавши позивачам за зустрічним позовом ключів від нового замку. Даний факт відповідачем за зустрічним позовом [PERSON] не оспорюється. Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що протягом 2018 - квітня 2019р. ні її тітка [PERSON] , ні наймач квартири [PERSON] не перешкоджали їм приходити до квартири та користуватися нею. Оскільки [PERSON] майже завжди був вдома, а тому доступ до квартири у [PERSON] та її дітей не був обмежений та потреби у створенні дублікатів ключів не було. З висновку по результатам звернення [PERSON] від 05.07.2019 убачається, що 01.07.19 до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява [PERSON] з проханням прийняти міри до [PERSON] , яка обмежує їй доступ до житла в якому зареєстрована вона та її малолітня дочка. 01.07.19 до ЧВП ГУНП в Чернігівській області надійшла заява гр. [PERSON] з проханням прийняти міри до [PERSON] , яка обмежує йому доступ до житла, в якому він зареєстрований. Під час проведення перевірки з гр. [PERSON] було проведена профілактична бесіда про недопущення антигромадської поведінки, а також дотримання норм діючого законодавства. При цьому вона повідомила, що її племінниця [PERSON] після смерті батька почала претендувати на квартиру. Хоче, щоб вона дала ключі від квартири, але ж вона ніякого права на це не має тому, що всі речі були вивезені і вона тривалий час не проживала ( а.с. 148). Таким чином, фактичні дані по справі вказують на те, що у первісних позивачів [PERSON] та [PERSON] відсутні дублікат ключів від вхідних дверей до квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідач у зустрічному позові [PERSON] чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням відповідачам [PERSON] , [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , а тому суд дійшов висновку про те, що порушені права [PERSON] , [PERSON] підлягають поновленню, шляхом задоволення зустрічного позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог, з первісного позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved