Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

17.10.2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди та повернення земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 01 березня 2008 року між її мамою [PERSON] та Агрофірмою «Вересень» було укладено договір № 37 оренди земельної ділянки, розташованої на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, загальною площею 4,4102 га. П. 40 зазначеного Договору визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті позивач прийняла спадщину, в тому числі орендовану земельну ділянку, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 19.08.2016 року. 29.05.2018 року позивач направила відповідачу лист, яким повідомила орендаря про офіційне набуття нею права власності на спірну земельну ділянку та з посиланням на п. 40 Договору просила вважати договір розірваним і передати їй земельну ділянку за актом приймання-передачі. Посилаючись на викладене, позивач просила суд розірвати договір № 37 оренди земельної ділянки, розташованої на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, загальною площею 4,4102 га, укладений 01 березня 2008 року між [PERSON] та Агрофірмою «Вересень»; зобов'язати Агрофірму «Вересень» повернути [PERSON] земельну ділянку загальною площею 4,4102 га, що розташована на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області. В судове засідання позивач, представник позивача не з'явилися, подали до суду заяви, в яких просили справу розглядати за їх відсутності, позовні вимоги підтримували, не заперечували проти ухвалення заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Представник відповідача повторно в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне. [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] належала земельна ділянка площею 4,4102 га, розташована на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, кадастровий номер [NUMBER]. 01 березня 2008 року між [PERSON] та Агрофірмою «Вересень» в особі директора Журавель Миколи Сергійовича укладено договір № 37 оренди земельної ділянки загальною площею 4,4102 га, у тому числі рілля, розташованої на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області, який зареєстровано у Глобинському районному центрі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», запис від 25 червня 2009 року. Згідно Акту приймання-передачі від 01 березня 2008 року, що є невід'ємною частиною договору, орендодавець - [PERSON] передала, а орендар - Агрофірма «Вересень» прийняла в оренду земельну ділянку площею 4,41 га на території Градизької селищної ради. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19 серпня 2016 року державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори Глобинського району Полтавської області, [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO], зокрема приватизованої земельної ділянки площею 4,4102 га, кадастровий номер [NUMBER], що знаходиться на території Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області. Листом-повідомленням від 29 травня 2018 року [PERSON] повідомила Агрофірму «Вересень» про те, що згідно п.п. 36, 40 вказаного договору вважає договір оренди земельної ділянки розірваним, в зв'язку з бажанням самостійно обробляти земельну ділянку. Проте, земельну ділянку не було повернуто. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У справі яка розглядається судом, виникли правовідносини пов'язані з орендою землі, які регулюються Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (далі - Закон), ЦК України, іншими законами України, а також договором оренди землі. Як зазначено в ч.1 ст.14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Згідно з ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договіроренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частина перша статті 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі ч. 1 статті 210, ч. 3 статті 640 ЦК України, ч. 2 статті 125 Земельного кодексу України є укладеним з моменту його державної реєстрації. Судом встановлено, що між [PERSON] та відповідачем було укладено спірний Договір оренди, який на момент розгляду справи є дійсним. Позивач для визнання розірваним договору оренди в односторонньому порядку зазначає пункт 40 Договору, в якому зазначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Пункт 40 Договору не суперечить нормам законодавства, насамперед Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом і має пріоритет перед іншими законами в застосуванні до даних правовідносин, іншим актам законодавства, в тому числі положенням статей 525, 651 ЦК України, тощо. Згідно ч. 1,3,4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених Кодексом. Статтею 14 Конституції України, визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Таким чином, укладаючи спірний договір оренди землі, сторони узгодили усі умови (пункти) договору, визначились з їх змістом. Право власності на спірну земельну ділянку перейшло до іншої особи - позивача, що згідно з п. 40 Договору є підставою для зміни умов або розірвання договору. Позивач повідомив орендаря про зміну власника земельної ділянки, та про намір обробляти її самостійно. Жодного доказу на спростування позовних вимог чи подання пропозицій позивачу для зміни умов договору відповідачем не надано. Приймаючи до уваги викладене, позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивачем [PERSON] при подачі позову було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 гривень, позовні вимоги задоволені в повному обсязі, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення з АФ «Вересень» на користь позивача судових витрат у виді судового збору у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved