Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

16.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] року помер її чоловік [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований в [ADDRESS]. Вона являється спадкоємцем за законом і прийняла спадщину шляхом подачі відповідної заяви до органів нотаріату. Однак нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок, оскільки правовстановлюючий документ на нього відсутній. Просила визнати за нею право власності на вказаний будинок з господарськими спорудами. Представник позивачки, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Заінтересована особа: [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила справу розглянути без її участі, про що повідомила суд письмовою заявою. Представник відповідача Хустянської сільської ради надал суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсягу, просив справу розглянути без його участі. Приймаючи до уваги, що сторони в судове засідання не явилися, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши представлені докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловій позивачки [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 18.11.2016 року [NUMBER] та свідоцтвом про одруження від 22.03.2000 року [NUMBER] (а.с. 6,7) У 1969 році на відповідно відведеній земельній ділянці був побудував житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок ( а.с.10-13). Згідно державних актів на право власності на земельну ділянку [NUMBER] [NUMBER] земельні ділянки за адресою: [ADDRESS], тобто ділянки, на яких розташований спірний будинок, належать [PERSON] (а.с. 14,15) Зазначений житловий будинок з господарськими будівлями був зареєстрований у 1984 році за [PERSON] в погосподарській книзі виконавчого комітету Хустянської сільської ради, що вбачається з довідки -характеристики вказаної сільської ради № 349 від 29.08.2017 року (а.с.61). Як вбачається з матеріалів спадкової справи 24.01.2017 року [PERSON], як єдиний спадкоємець померлого [PERSON], звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.(а.с. 55-60) Проте, свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок [PERSON] не отримала, через відсутність правовстановлюючих документів, що вбачається з листа № 541/01-16 від 31.07.2017 року приватного нотаріуса Анохіна О.В.(а.с. 8) При цьому в 1984 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26.08.1948 року), який втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22.02.1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26.08.1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26.08.1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26.08.1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26.08.1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок на той час був сам факт збудування або купівлі ним будинку з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. 14.09.2010 року КП «Буринське бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами, гзгідно якого вбачається, що за адресою: [ADDRESS], розташовані житловий будинок «А-1» з верандою «а» 1969 року будування; гараж «Б» -1981 р.б., погріб з шийкою «Пг», веранда «з», сарай «В», сарай «Ж», літня кухня «З», сарай «И», навіс «І» 1984 року будування; сінник «Г», навіс «Д», навіс «Е»- 2005 року будування (а.с.10-13). Згідно звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, виконаного ФОП [PERSON], сертифікат серії [NUMBER] від 15.03.2017 року вбачається, що спірний житловий будинок збудований відповідно до державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів (а.с.17-40). Таким чином, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] побудував зазначений будинок на належно відведеній земельній ділянці, за відповідними технічними і санітарними нормами, однак за свого життя не оформив належним чином право власності на нього, не провівши його реєстрацію в органах БТІ та помер. Тобто [PERSON], придбавши та добудувавши в 1960-1984 роках житловий будинок з господарськими спорудами, а саме: житловий будинок «А-1» з верандою «а» 1969 року будування; гараж «Б» -1981 р.б., погріб з шийкою «Пг», веранда «з», сарай «В», сарай «Ж», літня кухня «З», сарай «И», навіс «І» 1984 року будування, набув статусу власника житлового будинку та, згідно зі ст.86 ЦК Української РСР 1963 року, набув право, в межах, установлених законом, володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) кожен має право на повагу до його приватного, сімейного життя та до житла. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги факт визнання позову відповідачем та, враховуючи, що позивачка прийняла спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість її вимог, а тому, позов підлягає задоволенню в частині визнання права власності на житловий будинок «А-1» з верандою «а», гараж «Б», погреб з шийкою «Пг», веранду «з», сарай «В», сарай «Ж», літню кухню «З», сарай «И», навіс «І». Проте, вказаний висновок суду не розповсюджується на господарські споруди, що були збудовані у 2005 році, а саме: сінник «Г», навіс «Д», навіс «Е, з наступних підстав. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України, який набрав чинності 01.01.2004 року, тобто до побудови спірних сінника та нависів, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Враховуючи, що в силу ст. 60 ЦПК України, позивачами не доведено факту дотримання вимог вищевказаних норм закону при будуванні сінника «Г», навісу «Д», навісу «Е, суд вважає позовні вимог в частині визнання права власності на ці споруди не обґрунтованим та відмовляю у їх задоволенні.

Outcome: partial