Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON] 12.12.2016 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про дострокове розірвання договору та стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 26 вересня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено письмовий Договір позики, згідно якого Позивач передала Відповідачеві грошові кошти в розмірі 322000,00 (триста двадцять дві тисячі) гривень, що на момент укладення договору згідно середнього курсу комерційного банку становило 14 000,00 (чотирнадцять тисяч) доларів США. Відповідно до Договору позики Відповідач зобов'язувався повернути суму позики в строк до 26 вересня 2017 року в тій же самій валюті, що й отримана позика. Повернення грошових коштів повинно було відбуватися щомісячно за місцем проживання позивача не пізніше 26-го числа кожного місяця в розмірі 9660,00 гривень, а решта - 90160,00 гривень - в строк до 26.09.2017 року. Позивач зазначила, що сторони домовилися, що договір позики є безвідсотковим, але, у разі порушення Відповідачем будь-яких зобов'язань за цим Договором, всі суперечки вирішуються відповідно до чинного законодавства України. Позивач свої зобов'язання за укладеним Договором позики виконала в повному обсязі та передала Відповідачеві обумовлену грошову суму, що він і підтвердив підписанням Договору. При цьому Відповідач, не зважаючи на взяті на себе зобов'язання, жодного разу до теперішнього часу не сплачував щомісячні платежі, і врегульовувати спір добровільно відмовляється. Відповідач [PERSON] суттєво порушив умови укладеного договору, жодного разу за 14 місяців не сплатив обумовленої щомісячної суми і не вважає за необхідне повертати отримані грошові кошти, чим спричиняє значну матеріальну шкоду. Тому Позивача вважає за необхідне звернутися до суду з проханням про дострокове розірвання Договору позики та стягнення всієї суми боргу та процентів за користування коштами. Отже, відповідно укладеного Договору позики від 26.09.2015 року Відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача: 322 000,00 (триста двадцять дві тисячі) гривень суми основного боргу 4057,00 (чотири тисячі п'ятдесят сім) гривень - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Всього на загальну суму 326 057,00 (триста двадцять шість тисяч п'ятдесят сім) гривень. Приймаючи заявлені позовні вимоги та ті обставини, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 13.01.2017 року відкрито провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлений позов, з викладених в ньому підстав. У судове засідання відповідач не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, заяв про поважні причини неявки суду не подав, не просив проводити слухання справи за його відсутнаості, позивач проти заочного розгялду спрви не заперечував, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 26 вересня 2015 року між Позивачем та Відповідачем було укладено письмовий Договір позики, згідно якого Позивач передала Відповідачеві грошові кошти в розмірі 322000,00 (триста двадцять дві тисячі) гривень, що на момент укладення договору згідно середнього курсу комерційного банку становило 14 000,00 (чотирнадцять тисяч) доларів США.(а.с.9). Судом встановлено, що відповідно до Договору позики Відповідач зобов'язувався повернути суму позики в строк до 26 вересня 2017 року в тій же самій валюті, що й отримана позика. Повернення грошових коштів повинно було відбуватися щомісячно за місцем проживання позивача не пізніше 26-го числа кожного місяця в розмірі 9660,00 гривень, а решта - 90160,00 гривень - в строк до 26.09.2017 року. Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, не повернув позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач у визначені договором позики строки не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до укладеного Договору позики від 26.09.2015 року Відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача: 322 000,00 (триста двадцять дві тисячі) гривень суми основного боргу 4057,00 (чотири тисячі п'ятдесят сім) гривень - 3% річних за прострочення грошового зобов'язання відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Всього на загальну суму 326 057,00 (триста двадцять шість тисяч п'ятдесят сім) гривень. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору, 3220.58 грн.

Outcome: approved