Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

16.08.2019 позивачі звернули до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. У резолютивній частині позовної заяви викладено прохання постановити рішення, яким визнати нечинним та скасувати державний акт на право колективної власності на землю серії ПЛ № 3 від 21.12.1993, земельну ділянку для виробництва сільськогосподарської продукції розташовану в межах згідно з планом на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. Позовна заява обґрунтована тим, що 12.06.2019 року, позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Ярмарківської сільської ради Миргородського району Полтавської області відповідно до графічних матеріалів. 21.06.2019 Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області відмовило у задоволенні вищевказаного клопотання. Підставою відмови стало те, що згідно інформації відділу у Миргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області вищезазначені земельні ділянки відносяться до земель колективної власності, що належить кооперативу садоводів любителів «Алмаз», згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № З від 21.12.1993 року. Позивачі вважають, що перепоною в отримані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2.0 га на території Ярмарківської сільської ради Миргородського району Полтавської області є формальне існування державного акту на право колективної власності на землю. У позові зазначено, що у даному випадку охоронюваний законом інтерес позивачів полягає у реалізації їх прав на отримання у приватну власність земельної ділянки. Також позивачі в обґрунтування позивних вимог посилались на статтю 30 Земельного кодексу України, якою передбачено, що при ліквідації сільськогосподарських підприємств несільськогосподарські угіддя, що перебували у їх власності, розподіляються відповідно до установчих документів цих підприємств або за згодою власників земельних часток (паїв). У разі недосягнення згоди це питання вирішується в судовому порядку. Земельні ділянки державної і комунальної власності, які перебували у користуванні сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, що ліквідуються, включаються до земель запасу або передаються у власність чи користування відповідно до цього Кодексу. Посилаючись на декілька інших положень різних нормативних актів позивачі вказують, що Кооператив садоводів любителів «Алмаз» припинив своє існування, а тому припинило існування і його право власності на земельну ділянку і, як наслідок, існування державного акт є формальною перешкодою для набуття ними права власності на вказані землі. Скориставшись своїм правом, представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, подав відзив на позовну заяву. У відзиві вказано, що позовні вимоги є необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Представник підтвердив, що 21.06.2019 року до Головного управління від Позивачів надійшли клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. За результатами розгляду вищевказаного клопотання Головним управлінням 27.06.2019 року надано відповідь, про те, що згідно інформації відділу у Миргородському районі Головного управління Дерожгеокадастру у Полтавській області земельні ділянки, які бажають отримати Позивачі у власність, знаходяться в межах земельної ділянки, яка перебуває у власності кооперативу садоводів любителів Алмаз, згідно державного акту на право колективної власності на землю серії ПЛ № 3 від 21.12.1993 року. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діє відповідно до положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, та реалізує покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України, які знаходяться за межами населених пунктів. Згідно з частиною п`ятою статті 116 Кодексу, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Право колективної власності на землю посвідчувалось державними актами на право колективної власності за формою, затвердженою Постановою Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2201-XII. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Цивільного кодексу України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області діє відповідно до Положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, та реалізує покладені на нього повноваження згідно ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України по передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у відповідності до вимог Земельного кодексу України, які знаходяться за межами населених пунктів. Рішення щодо надання земельних ділянок у власність або користування, приймаються органами виконавчої влади видаються у відповідності та на підставах згідно вимог чинного законодавства, зокрема ст. 116,118,121 Земельного кодексу України. З ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України випливає, що Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області розпоряджається тільки вільними землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів. За інформацією наданою відділом Держгеокадастру у Миргородському районі, відповідно до Державного акту на право колективної власності до земель колективної власності спірний Державний акт є чинним. Також представник відповідача вказує, що зазначення відповідачем у даній справі Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області є пред`явлення позовну до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у його задоволенні. У судове засідання позивачі особисто не з`явились. Їх інтереси представляв адвокат Бозовець О.В., який наполягав на задоволенні позовних вимог, так як садовий кооператив припинив своє існування і наявність акту позбавляє законного права позивачів на отримання земельних ділянок у власність на підставі чинного законодавства. Суд вислухавши пояснення представника позивачів та дослідивши матеріли справи приходить до висновку, що позовні вимоги громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю, серії ПЛ № 3, від 21 грудня 1993 р. Кооперативу садоводів любителів «Алмаз» при нафтогазовидобувній експедиції глибокого буріння, м. Миргород на праві власності належить земельна ділянка для ведення колективного садівництва, площею 10,7 га, (а.с.78 -79.) Позивачі хочуть реалізувати своє право на безоплатне отримання у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства по 2 га саме за рахунок земель, які перебувають у власності Кооперативу садоводів любителів «Алмаз». Звертаючи з позовом до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області позивачі вказують, що Кооператив садоводів любителів «Алмаз» припинив свою діяльність, а тому земельна ділянка є вільною і єдиною перешкодою для реалізації їх права є наявність оспорюваного державного акту. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи. Позивача та їх представниками не надано жодного належного та допустимого доказу про припинення юридичної особи Кооперативу садоводів любителів «Алмаз» при нафтогазовидобувній експедиції глибокого буріння, м. Миргород. Відповідно до ст. 29 Закону України «Про кооперацію» кооператив ліквідується за рішенням зборів членів кооперативу або зборів уповноважених, а також за рішенням суду. Тому належним доказом ліквідації кооперативу може бути рішення суду або рішення про його ліквідацію членів кооперативу. Слушно зауважити, що припинення господарської діяльності кооперативу і припинення юридичної особи є різними поняття, які мають різні правові наслідки. Статтею 140 Земельного кодексу України визначено правові підстави для припинення права власності на земельну ділянку, серед яких : а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Суду не надано жодного доказу, який підтвердив припинення права власності Кооперативу садоводів любителів «Алмаз» на спірну земельну ділянку. Позивачем заявлено вимогу про фактичне позбавлення Кооперативу садоводів любителів «Алмаз» та його членів права власності на земельну ділянку, однак сам кооператив та його члени не були залучені до участі у справі, як відповідачі. Згідно ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. Позивачі та їх представник клопотань про залучення до участі у справі Кооперативу садоводів любителів «Алмаз» та Ярмаківську сільську раду Миргородського району Полтавської області як співвідповідача не заявляли. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Outcome: dismissed