Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

15 січня 2021 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів. В обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] вказав, що 10 грудня 2019 року Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 євро щомісячно. На даний час матеріальний стан позивача змінився, доходи значно зменшилися, у зв`язку з чим позивач [PERSON] просить зменшити розмір аліментів з 1000 євро на 200 євро. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 січня 2021 року цивільну справу № 753/717/21 передано судді Шаповаловій К.В. Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 24 лютого 2021 року на 12:00 год. 18 лютого 2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на по, в якому відповідачка заперечувала щодо заявлених вимог, вказала, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами зменшення його доходів, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 14017,26 євро. Також вказала, що на даний час їх спільна з позивачем дитина відвідує дошкільний навчальний заклад санаторного типу (логопедичний) та має ряд проблем зі здоров`ям, зокрема знаходиться під наглядом лікаря гастроентеролога, все це потребує додаткових витрат, а позивач кошти на утримання дитини не надає. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року засідання по справі було відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 23 березня 2021 року. Підготовче засідання, призначене на 23 березня 2021 року було відкладено на 21 квітня 2021 року з метою надання сторонам часу на врегулювання спору мирним шляхом. Підготовче засідання призначене на 21 квітня 2021 року було відкладено на 12 травня 2021 року у зв`язку з неявкою представників сторін. 11 травня 2021 року на адресу суду надійшла заява (вх. №31907) від представника позивача про перенесення розгляду справи. 12 травня 2021 року підготовче засідання було відкладено на 06 липня 2021 року. Ухвалою суду від 6 липня 2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті на 16 серпня 2021 року. У судовому засіданні 16 серпня 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Також представником позивача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи довідки про доходи позивача станом на 11 серпня 2021 року. Суд, з урахуванням думки відповідачки та її представника відмовив у задоволенні вказаного клопотання, з огляду на те, що відповідно до статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Представником позивача не надано суду належного обґрунтування чому вказана довідка не подавалась позивачем разом із позовною заявою, а також не була подана під час підготовчого провадження. Крім того, представником позивача не надано суду обґрунтування поважності причин неподання цих доказів до суду у строки, визначені нормами ЦПК. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримали доводи, викладені у відзив на позов, просили суд врахувати відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження зменшення доходів у позивача. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи таке. Судом встановлено, що 14 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 395. [INFO] у подружжя народився син [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 грудня 2019 року у справі № 753/11064/19 шлюб, зареєстрований 14 березня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 395, між громадянином Італійської Республіки [PERSON] та [PERSON] - розірано. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 (одна тисяча) євро, щомісячно, починаючи з 03 червня 2019 року, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно із статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини другої статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частинами другою, третьою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18). Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Крім того, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу зазначених правових норм також вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Звертаючись із позовом до суду, позивачем не надано суду достатніх та допустимих доказів, зокрема щодо розміру його заробітної плати (доходу) станом на грудень 2019 року (ухвалення рішення про стягнення аліментів) та станом на день звернення із цим позовом до суду. В той же час на підтвердження зміни майнового стану відповідач надав суду лист, який як він зазначає у позові надійшов на його електронну адресу від роботодавця з приводу зниження заробітної плати на 2020 рік у зв`язку із пандемією COVID-19. При цьому позивач у позовній заяві вказав, що його дохід станом на 15 квітня 2020 року становив 35000 євро в рік, а в місяць 2916 євро. З жовтня 2020 року його заробіток зменшився на 25% та складає 26250 євро на рік, а на місяць 2187,50 євро. Проте, як зазначалось судом, доказів вказаного позивачем та його представником суду надано не було. Інші докази щодо вартості житла, харчування обслуговування автомобіля та витрати на комунальні послуги, як на підтвердження неможливості сплачувати відповідачці аліменти в розмірі 1000 євро на місяць не приймаються судом до уваги, з огляду на те, що позивачем не надано доказів розміру заробітної плати, яка була у нього станом на час ухвалення рішення про стягнення аліментів та доказів розміру заробітної плати станом на день звернення із цим позовом до суду. Суд зауважує, що під час розгляду справи Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення аліментів в розмірі 1000 євро, [PERSON] не заперечував проти заявленого позову, погодився із розміром аліментів - 1000 євро. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, належних та допустимих доказів щомісячного доходу позивача суду не надано. Відсутні і будь-які інші докази того, що з моменту ухвалення судового рішення (10 грудня 2019 року) суттєво погіршився матеріальний стан позивача або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Відтак, аналізуючи зібрані у справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, визначені статтею 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів, позивачем суду не надано. Також, позивачем не надано і доказів зміни його матеріального чи сімейного стану, стану здоров`я, внаслідок чого виникла необхідність у зменшенні розміру аліментів через неможливість їх сплачувати у визначеному розмірі. Інші доводи позивача не можуть бути прийняті судом, оскільки не відносяться до безумовних підстав для зменшення розміру аліментів. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що належних доказів в обґрунтування позову не надано, приймаючи до уваги рівний обов`язок обох батьків утримувати до повноліття своїх дітей, повноцінно забезпечувати їх інтереси, неприпустимість покращення майнового стану платника аліментів за рахунок зменшення їх розміру, а також те, що позивач є працездатною особою, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про зменшення розміру аліментів, а тому відмовляє в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed