Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

16 листопада 2015 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся заявник [PERSON] із вищевказаною заявою, яку в подальшому було уточнено. В обґрунтування заяви посилався на ті обставини, що 23 червня 2008 року померла його мати, - [PERSON], про що Довгинцівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено актовий запис за №790, що посвідчується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №222607. Після її смерті відкрилася спадщина. Після відкриття спадщини, відповідно до ст.ст.1268 - 1270 Цивільного кодексу України у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини він особисто не звернувся, тому що відразу після смерті матері він звернувся за консультацією до юриста. Юрист роз'яснив йому, що відповідно до ч.3 ст.1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкритої спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Ґрунтуючись на отриманій консультації, він вважав, що не повинен звертатись до нотаріальної контори до закінчення шестимісячного строку після відкриття спадщини, оскільки на момент смерті, - 23 червня 2008 року і тривалий час до цього, а саме з 01 лютою 2003 року, він постійно проживав без реєстрації разом зі своєю матірю, - [PERSON] за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Мухіної, буд.№6, кв.№21, оскільки він доглядав за нею у зв'язку з її хворобою. Але, з огляду на певну сукупність обєктивних причин, його мати не зареєструвала його за своїм місцем проживання. Дана обставина підтверджується довідкою Житлово-будівельного кооперативу «Схід-16», та актом про фактичне проживання в квартирі. Посилався на ті обставини, що оскільки оформлення спадщини вимагає значних матеріальних коштів, він звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом тільки в 2015 році, після того як зміг зібрати необхідні кошти. Вказував, що 04 серпня 2015 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом після смерті матері, - [PERSON], у звязку із тим, що він пропустив строк для прийняття спадщини. На підставі викладеного просив заяву задовольнити, та винести рішення, яким встановити факт постійного його спільного проживання, та спадкодавця, - [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з 01 лютого 2003 року і до часу відкриття спадщини, - 23 червня 2008 року. Заявник [PERSON] до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, скористався правом представництва. Присутній представник заявника [PERSON], - [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав заяву у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у ній, просив суд її задовольнити. Представник зацікавленої особи, - Виконавчий комітет Криворізької міської ради Дніпропетровської області, до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі представника зацікавленої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника заявника, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України). За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Так, з матеріалів справи вбачається, що23 червня 2008 року померла громадянка [PERSON], про що видано свідоцтво про смерть серії 1-КИ №222607 (а.с.7), яка з 17 листопада 1970 року та по день смерті, - 23 червня 2008року, проживала за адресою: [INFO], кв.№21 (а.с.10), та сином якої є заявник [PERSON] (а.с.4, 5, 6). Після ї смерті відкрилась спадщина в порядку ст.ст.1216 - 1218 ЦК України. Судом встановлено, що заявник [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], для оформлення свідоцтва про право на спадщину на майно, яке належало [PERSON] Постановою від 04 серпня 2015 року у видачі такого документу нотаріусом було відмовлено, посилаючись на те, що вчинення такої дії суперечить законодавству України, а саме те, що спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений законом, до нотаріуса не подав (а.с.8, 9). З копії акту від 05 серпня 2015 року, складеного мешканцями будинку №6 по вулиці Мухіної в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, вбачається, що останніми було встановлено що в квартирі №21 будинку №6 в м. Кривому Розі Дніпропетровської області на момент складання акту не зареєстрований, але фактично проживає заявник [PERSON], [INFO] з 01 лютого 2003 року по теперішній час. Також було встановлено, що заявник [PERSON] доглядав за своєю хворою матірю, - [PERSON] до дня її смерті, а також здійснював її поховання за свій рахунок (а.с.11). Відповідно до п.23 пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.2 ст.1223 цього Кодексу, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, прийняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом). Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так судом встановлено, що заявник [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом після смерті його матері [PERSON] відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с.6). Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. При цьому, у разі наявності підстав для застосування ч.3 ст.1268 ЦК України, питання про надання додаткового строку для прийняття спадщини не вирішується, оскільки вважається, що особа, що постійно проживала разом із спадкодавцем на момент його смерті, прийняла спадщину, якщо не заявляє про відмову про неї. Судом встановлено, що [PERSON] не звертався із заявами про відмову від прийняття спадщини протягом строку, визначеного ст.1270 ЦК України. На підставі викладеного, суд, оцінивши пояснення представника заявника, наявні в справі письмові докази, з урахуванням положень ст.ст.236, 256 ЦПК України, приходить до висновку, що [PERSON] на момент смерті його матері, - [PERSON], постійно проживав зі спадкодавцем з 01 лютого 2003 року. На підставі викладеного, відповідно до ст.55 Конституції України, ст.ст.1216, 1217, 1218, 1223, 1268, 1270 ЦК України, ст.ст.3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved