Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

16.12.2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила : визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 29 листопада 2001 року, видане державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 травня 2008 року на ім'я відповідача на земельну ділянку, площею 6,30 га, видане державним нотаріусом Великолмихайлівської державної нотаріальної контори; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 08 травня 2008 року на ім'я відповідача на земельну ділянку, площею 7,30 га, видане державним нотаріусом Великолмихайлівської державної нотаріальної контори; судові витрати стягнути з відповідача. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 06 листопада 1949 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. За час подружнього життя вони набули майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 09 вересня 1989 року, який був посвідчений виконавчим комітетом Виноградарської сільської ради народних депутатів Роздільнянського району Одеської області; земельну ділянку, площею 6,30 га, що знаходиться на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, яка надавалася [PERSON] для ведення особистого селянського /фермерського/ господарства, на підставі Державного акту серії ОД-20-0143 на право приватної власності на земельну ділянку від 22 червня 1994 року, який зареєстрований Роздільнянським відділом земельних ресурсів в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3; земельну ділянку, площею 7,30 га, що знаходиться на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, яка надавалася [PERSON] для ведення особистого селянського /фермерського/ господарства, на підставі Державного акту серії ОД-20-67 на право приватної власності на земельну ділянку від 22 червня 1994 року, який зареєстрований Роздільнянським відділом земельних ресурсів в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилася спадщина на ? частину зазначеного вище спільного майна подружжя ( в силу ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на момент відкриття спадщини). Однак відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 листопада 2001 року, виданого державним нотаріусом Роздільнянської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], значиться, що він є спадкоємцем до майна померлої, а спадкове майно складається із земельної ділянки площею 6,30 га, вказаної вище. Таким чином, на думку позивача, не враховано, що [PERSON] є спадкоємцем лише ? частки майна, нажитого під час шлюбу. Крім того, у нього за №688 від 07.11.2001 року відібрано заяву про те, що він відмовляється від свідоцтва про право власності на ? частку майна відповідно до ст.22 КЗпШС. При видачі даного свідоцтва від 29.11.2001 року нотаріус порушила норми діючої на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, зокрема п.121 Інструкції, який встановлював, що після смерті одного із учасників спільної сумісної власності свідоцтво про право на спадщину видається лише після виділення (визначення) часток померлого у спільному майні. Якщо у спільному майні подружжя правовстановлюючий документ на таке майно оформлений на того з подружжя, що є живим, державний нотаріус вимагає його (її) письмову згоджу на виділ на ім'я померлого його частки в спільному майні. Також при видачі вказаного свідоцтва не було враховано, що після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги, крім [PERSON] - чоловіка померлої, були її сини [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] постійно проживав з батьками за адресою: [ADDRESS] та вважається таким, що фактично прийняв спадщину після смерті матері, згідно ст.549 УК УРСР (ред..1963 року), яка діяла на час відкриття спадщини. [PERSON] спадщину після смерті матері на прийняв, оскільки з нею не проживав на день її смерті та не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини [PERSON] протягом шести місяців після її смерті, що настала [INFO]. На думку позивача майно [PERSON] успадкували її чоловік [PERSON] та син [PERSON] - по ? частині кожний. [PERSON] помер [INFO]. За життя він склав заповіт від 25.02.2004 року. відповідно до якого все своє майно заповідав своїм дітям - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 08.05.2008 року відповідач [PERSON] успадкував ? частину майна померлого [PERSON], а саме: ? частину земельних ділянок площею 6,30 га та 7,30 га, що належали спадкодавцю. З урахуванням того, що [PERSON] фактично прийняв ? частину майна, що належало його матері [PERSON], то, на думку позивача, після смерті батька сини повинні були успадковувати по 3/8 частині вказаних земельних ділянок кожний. [PERSON] та позивач [PERSON] 15 вересня 2009 року зареєстрували шлюб. [INFO] [PERSON] помер. За життя він склав заповіт від 22.06.2011 року, яким все своє майно заповів позивачу [PERSON]. На даний час між позивачем та відповідачем є спір про поділ спадкового майна, а вона вважає, що її права порушені вищевказаними свідоцтвами про право на спадщину за законом від 29.11.2001 року та заповітом від 08.05.2008 року, тому вона звернулася в суд з позовом про визнання цих свідоцтв недійсними, оскільки вважає, що при видачі свідоцтва від 29.11.2001 року не було враховано, що її чоловік фактично прийняв ? частину спадщини після смерті матері [PERSON], тобто на сьогоднішній день вона, як спадкоємець [PERSON] має право на ? частину фактично прийнятої ним спадщини після [PERSON] та на 3/8 частини спадщини після смерті [PERSON], а загалом вона має право на 5/8 частин майна. що складається, зокрема з: житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також двох земельних ділянок площами 6,30 га та 7,30 га, а відповідач [PERSON] в свою чергу має право лише на 3/8 частини вказаного спадкового майна. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні посилаючись на те, що обставини, викладені у позові вже були предметом розгляду як місцевого, так і апеляційного суду Одеської області (стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, а також права власності позивача на 5/8 частин вказаного вище житлового будинку) за позовом [PERSON] та їй було відмовлено у позові повністю. Суд визнав частки [PERSON] та [PERSON] у спадковому майні рівними і рішення набрало законної сили, а тому у позивача немає законних підстав для фактичного перегляду рішення апеляційного суду з цього приводу. Також [PERSON] зазначив, що за життя його брат [PERSON] ніяких претензій ні до батька [PERSON], ні до нього не пред'являв щодо неправильного визначення часток у спадковому майні. Після смерті матері сини не зверталися із заявами про прийняття її спадщини та фактично погодилися на отримання батьком свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2001 року. Після смерті батька [INFO] [PERSON] та його брат [PERSON] успадкували майно батька за заповітом, по ? частині кожний, а [PERSON] також уповноважив відповідача отримати від його імені документи на вказані земельні ділянки, про що надав заяву від 08.09.2010 року, долучену до матеріалів справи. [PERSON] вважає, що позов [PERSON] не оснований на законі. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали спадкової справи №467/01 до майна померлої [INFO] [PERSON], матеріали спадкової справи №140/05 до майна померлого [INFO] [PERSON], оглянувши матеріали цивільної справи №511/847/13-ц (номер провадження 2/511/25/14) за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичних фактів, визначення часток у спадщині, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на 5/8 часток спадкового майна, суд прийшов до наступного. Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює право на справедливий суд - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України (обов'язок доказування і подання доказів) - у частині 1 зазначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Підстави звільнення від доказування, зокрема передбачені ч.3 ст.61 ЦПК, а саме: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному із них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Приписами ст.1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не має права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.1949 року, від якого народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] та син [PERSON] - [INFO]. [INFO] [PERSON] померла. Спадщину після її смерті прийняв чоловік - [PERSON], отримавши у нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.12,13). Сини померлої - [PERSON] та [PERSON] не зверталися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті матері, не отримували свідоцтв про право на спадщину за законом та не оспорювали права та дії їх батька [PERSON] з приводу прийняття ним спадщини після смерті [PERSON]. Такі дії [PERSON] та [PERSON] свідчать про те і фактично є доказом того, що вони схвалювали дії батька щодо прийняття ним спадщини після смерті матері, і не мали наміру приймати спадщину після смерті матері. [INFO] помер [PERSON]. Спадщину після його смерті прийняли сини: [PERSON] і [PERSON], отримавши у нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. Частка кожного сина у спадковому майні становить ? частину спадкового майна. На час прийняття спадщини і після отримання свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 08.05.2008 року - [PERSON] та [PERSON] не заперечували проти визначених їм нотаріусом часток у спадковому майні. Як вбачається із спадкової справи №140/05 до майна померлого [INFO] [PERSON], сини отримали вказані свідоцтва про право на спадщину за заповітом та спір з приводу часток кожного у спадковому майні на день видачі свідоцтв був відсутній. 15.09.2009 року [PERSON] зареєстрував шлюб з позивачем у справі - [PERSON], а [INFO] - він помер. Спадкоємцем померлого [PERSON] за заповітом є його дружина [PERSON], яка своєчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Позивач вважає, що видачею [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.11.2001 року та видачею [PERSON] 08.05.2008 року свідоцтв про право на спадщину за заповітом порушені її права на спадкування, так як нотаріуси неправильно визначили частки у спадковому майні, які мали належати її чоловікові після смерті його матері та батька. Судом встановлено і підтверджено матеріалами спадкової справи №467/01 до майна померлої [INFO] [PERSON],що після її смерті спадщина відкривалася та отримана її чоловіком [PERSON], про що видане відповідне свідоцтво від 29.11.2001 року. Порушень з боку державного нотаріуса ст.113, ст.121 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин та втратила чинність 03.03.2004 року), судом не встановлено. Згідно зі ст.9 УК УРСР (1963 р) цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до змісту розділу УІІ УК України (1963 р), який був чинним на час смерті [PERSON], до складу спадщини входять лише ті права та обов'язки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах. Неправомірність набуття речей, рівно, як і незаконне володіння ними, не створює права власності у спадкодавця, а тому не дає підстав для виникнення його у спадкоємців останнього. Судом також з'ясовано, що [PERSON] у межах строків позовної давності після [INFO] не звертався за захистом його права на спадщину після смерті матері. Судом з'ясовано, що [PERSON] раніше зверталася з позовом про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема і факту прийняття спадщини її чоловіком [PERSON] після смерті матері, але їй було відмовлено в цій частині рішенням місцевого суду від 21.02.2014 року, залишеним без змін у цій частині рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.05.2014 року (справа №511/847/13-ц, номер провадження 2/511/25/14). Крім того, [PERSON] пред'являла вимогу про збільшення її частки у спадковому майні до 5/8 частин, а саме: у житловому будинку [ADDRESS], але рішенням апеляційного суду Одеської області від 14.05.2014 року по вказаній вище справі їй відмовлено у задоволенні цієї вимоги. Рішення апеляційного суду набрало законної сили і є обов'язковим для суду першої інстанції при розгляді спорів між тими ж сторонами і є підставою звільнення від доказування згідно ч.3 ст.61 ЦПК, яка зазначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті матері не прийняли. До складу спадщини, яка належала спадкодавцеві [PERSON] входить майно, отримане ним, як спадщина після смерті батька, а саме: ? частина житлового будинку [ADDRESS]; ? частина майнового паю в СВК «Дружба» в с.Виноградар Роздільнянського району; ? частина грошового вкладу, який знаходиться у філії Ощадбанку №3175/043 Роздільнянського відділення №3175 ПАТ «Державний ощадний банк України» на відповідних рахунках; ? частина земельної ділянки площею 7,30 га, розташованої на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району; ? частина земельної ділянки площею 6,30 га, розташованої на території Виноградарської сільської ради Роздільнянського району. Судом апеляційної інстанції встановлено, що видачею свідоцтва про право власності [PERSON] на ? частину спірного житлового будинку не були порушені права позивача на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON], тому правових підстав для визнання недійсним цього свідоцтва у суду апеляційної інстанції не знайшлось. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними - ч.1 ст.1267 ЦК України. Як вбачається із заповіту, складеного 25 лютого 2004 року [PERSON], останній заповів усе своє майно своїм дітям: [PERSON], [PERSON] в рівних долях кожному. На підставі викладеного, оцінивши всі докази по справі у їх сукупності,

Outcome: dismissed