Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

15 січня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому без поважних причин та зняття з реєстрації, посилаючись на те, що відповідачка з 2009 року по даний час не проживає в [ADDRESS]. Поряд з цим вона не проводить оплату комунальних послуг, у зв'язку з чим всі витрати на утримання даної квартири проводяться ним, що і змусило останнього звернутися до суду з вказаним позовом. Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників процесу по справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому без поважних причин та зняття з реєстрації таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Так, згідно рішення виконавчого комітету Полтавської Міської ради від 26 травня 2009 року (ордер на жиле приміщення № 25) на сім'ю [PERSON] та [PERSON] було надано дві кімнати № [NUMBER], [NUMBER] в гуртожитку в будинку [ADDRESS]. В подальшому кімнати були переплановані та присвоєно єдиний номер [NUMBER] (копія технічного паспорту а.с. 37-39). Позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 21.06.2002 року. Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 06.12.2012 року (а.с. 5). На даний час у сторін є спільна дитина [PERSON], [INFO] На підставі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом також встановлено, що відповідачем не заперечувався той факт, що за період з 2009 року (з моменту отримання вищевказаного житлового приміщення) вона не відвідувала та не проживала у [ADDRESS] і відповідно не несла витрат по його утриманню. Всі обов'язки, що випливають з утримання даної квартири виконувались лише позивачем, що підтверджується квитанціями щодо оплати комунальних послуг (а.с. 12-36). Факт не проживання відповідача [PERSON] у вказаному житловому приміщенні підтверджується актами, про не проживання та відсутність особистих речей складених 11.03.2013, 18.06.2013, 03.09.2013 року, які підписані сусідами та засвідчені начальником КП «ЖЕО» №2 Полтавської міської ради (а.с. 6, 8-10). Довідкою Вищого державного навчального закладу України «Українська медична стоматологічна академія» №71/113 від 15.08.2013 року, у якій зазначено факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Частиною 2 ст. 107 ЖК України визначено, якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я , то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, утрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Таким чином, суд приходить до висновку, що з 2009 року відповідач не відвідувала та не проживала у [ADDRESS] і відповідно не несла витрат по його утриманню. Всі обов'язки, що випливають з утримання даної квартири виконувались лише позивачем. З огляду на це, суд приходить до висновку, що у відповідності до положення ст. 107 ЖК України, [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] з моменту фактичного вибуття на інше постійне місце проживання. Крім того, позивач просить суд зняти [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS]. Однак, вказані вимоги позивача про скасування реєстрації відповідача, є такими, що задоволенню не підлягають, у зв'язку з їх передчасністю. Відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Зняття з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема на підставі рішення суду про виселення особи з житлового приміщення. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржують ся в порядку, встановленому КАС України. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] про скасування реєстрації відповідача не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, що свідчить про безпідставність вимог [PERSON] щодо зняття [PERSON] з реєстрації за адресою [ADDRESS].

Outcome: partial