Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-17 00:00:00

15 листопада 2016 року до Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] в особі представника [PERSON] з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що з 2009 року [PERSON] працював у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця». 31 березня 2016 року позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді рядового строком на три роки та приймав участь в антитерористичній операції. Під час перебування на військовій службі, дружина позивача [PERSON] , отримала лист від виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» від 29 червня 2016 року про припинення трудового договору з 04 квітня 2016 року. При цьому виробничий підрозділ посилався на те, що частина третя статті 119 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП України) не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної мобілізації. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки контракт ним було укладено в особливий період, в умовах виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Просив суд поновити його на посаді сторожа у виробничому підрозділі «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20\~439,20 грн., стягнути моральну шкоду в розмірі 50\~000 грн. Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07.12.2016 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 червня 2017 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою суду від 14 вересня 2018 року призначено справу до розгляду. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, надав суду відзив на позов (т. 2 а.с. 64-68). Також в матеріалах справи містяться заперечення проти позову (т. 1 а.с. 58-62). Заперечення відповідача полягають у наступному: -позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з позовом у справах про звільнення, встановлений ст. 233 КЗпП України; -відсутні підстави для твердження про порушення відповідачем законодавства під час звільнення позивача, оскільки на час звільнення [PERSON] особливий період в Україні не діяв; -позивачем не доведено протиправність діянні відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та виною, не надано розрахунку суми моральної шкоди, тобто з чого позивач виходив, оцінюючи заподіяну йому шкоду. Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 21 грудня 2009 року [PERSON] на підставі наказу № 84/ОС від 21.12.2009 було прийнято на роботу до виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» на посаду машиніста бурової установки 4 розряду. 28 березня 2016 року [PERSON] було переведено на посаду сторожа гірничо-дробильно сортувального цеху на підставі наказу №11/ОС від 28.03.2016. 31 березня 2016 року [PERSON] уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, строком на три роки. Рекомендованим листом №451 від 29 червня 2016 року, який було направлено за адресою реєстрації позивача та отримано його дружиною [PERSON] , було повідомлено про звільнення [PERSON] з посади за ч. 3 ст.36 КЗпП України та запропоновано забрати трудову книжку. Разом з листом було надіслано наказ начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» № 36/ОС від 29 червня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху 04 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та виплату компенсації за невикористану відпустку в кількості 5 днів. При цьому, у вказаному листі виробничий підрозділ «Трудівський кар`єр» посилався на те, що ч.3 ст. 119 КЗпП України не поширюється на позивача, так як він прийнятий на військову службу за контрактом за відсутності кризової ситуації, що погрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. З табеля обліку використання робочого часу вбачається, що починаючи з 04 квітня 2016 року по день видання наказу від 29 червня 2016 року про звільнення [PERSON] значиться як неявка його на роботу з нез`ясованих причин. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , начальник відділу кадрів виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» пояснила суду наступне: «[PERSON] працює з 2009 року. В 2016 році зменшилися обсяги виробництва, було здійснення попередження працівників про звільнення за скороченням. Була вільна посада сторожа. Тому 28.03.2016 [PERSON] переведений сторожем. 28.03.2016 він взяв відпустку на три дні. Повинен був вийти 04.04.2016. Проте дружина надала довідку про укладення контракту. Спочатку було видано наказ про увільнення від роботи. Документів про мобілізацію не надано. Лише 10.05.2016 було надано контракт. Тоді ми дійшли висновку про можливість звільнення. При цьому зверталися і до Управління, і до Філії. Також було звернення до Держпраці. 29.06.2016 було видано наказ про звільнення. Наказ було надано дружині [PERSON] . Оригінал був висланий поштою на домашню адресу. Телефону [PERSON] також не було. 21.09.2016 [PERSON] на прохання [PERSON] зайшов до відділу кадрів і забрав трудову книжку. Рішення про звільнення [PERSON] було прийнято внаслідок вивчення та відповідного тлумачення норм законодавства, зокрема й на підставі листа Управління Держпраці». Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду наступне: «29.06.2016 мене особисто на Трудівському кар`єрі повідомили про звільнення чоловіка, надавши листа про звільнення №451 разом з копією наказу №36/)С від 29.06.2016. Пізніше зазначений лист з наказом надійшли поштою. Після отримання листа звернулася за правовою допомогою до Бюро безоплатної вторинної допомоги за консультацією. Було підготовлено звернення до відповідних органів. 31.08.2016 військкомат надіслав звернення до Трудівського кар`єру Трудова книжка була отримана чоловіком 21.09.2016. 19.10.2016 була відповідь Держпраці, яке я отримала 25.10.2016. 01.11.2016 я отримала довідку про заробітну плату. Рішення про звернення до суду виникло наприкінці жовтня після отримання відповіді з Держпраці, в якій було зазначено про порушення законодавства. Потім 15.11.2016 звернулася до суду з позовом. Позов підготовлено Бюро безоплатної вторинної допомоги. Оскільки під час підписання контракту військкомат запевнив, що соціальні гарантії розповсюджуються на чоловіка, робоче місце зберігається, тому зверталися до військкомату». Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. За змістом частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені загальні умови укладення контракту на проходження військової служби. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Позивач уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України після 02 березня 2014 року, строком на три роки. Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. За таких обставин відповідачем було допущено порушення статті 119 КЗпП України під час звільнення [PERSON] .. Відповідно до частин першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, вимоги про скасування наказу № 36/ОС від 29 червня 2016 року начальника виробничого підрозділу «Трудівський кар`єр» про звільнення [PERSON] з посади сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху 04 квітня 2016 року на підставі ч.3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та поновлення [PERSON] на посаді сторожа гірночо-дробильно сортувального цеху з 04 квітня 2016 року підлагають задоволенню. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення про поновлення на роботі позивача підлягає виконанню негайно. Також відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Позивачем заявлено до стягнення 20\~439,20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Враховуючи положення ст.13 ЦПК України, розглядаючи дану справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що відповідачем порушено трудові права позивача [PERSON] на своєчасну оплату праці, а тому, вони підлягають відновленню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку. Як роз`яснено в п. 32 Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №9\~від 06.11.1992\~року «Про\~практику розгляду\~судами трудових\~спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. 2 ч. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім передбачених абз.1,2 Порядку) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В абз. 4 вказаного Порядку зазначено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно довідки ВП «Трудівський кар`єр» Філії «Центр управління промисловістю» ПАТ «Українська залізниця» у лютому 2016 року [PERSON] відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 2\~573,31 грн, до виплати 1\~996,03 грн. У березні 2016 року [PERSON] відпрацьовано 22 дні, нараховано заробітної плати 3\~537,99 грн. , до виплати 2\~762,95 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата [PERSON] , визначена шляхом ділення заробітної плати за лютий та березень 2016 року (4\~758,98 грн.) на відпрацьовані за цей період робочі дні (44 дні) становить 108,18 грн. В період з 04.04.2016 по 31.10.2016 144 робочих дні. Відповідно середня заробітна плата, що підлягає виплаті позивачу, за цей період становить 15\~575,04 грн. Тобто позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суду при вирішенні вказаного питання необхідно в кожній справі з`ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Пунктом 9 вказаної Постанови передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів на підтвердження спричинення позивачеві моральної шкоди суду не надано. Згідно довідки військової частини [NUMBER] від 29.11.2016, позивач, перебуваючи у Збройних Силах України, отримував заробітну плату значно вищу, ніж за місцем роботи, тобто втрачена робота не була єдиним джерелом його існування, вимушені зміни у житті позивача відбулися за його бажанням, оскільки він добровільно уклав контракт на проходження військової служби. За таких обставин підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Надаючи оцінку доводу відповідача про порушення строків звернення до суду з позовом про звільнення, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Зазначені строки застосовуються незалежно від заяви сторони спору та підлягають перевірці судом під час розгляду справи. Відповідно до довідки від 15.09.2016 (т. 1 а.с. 16) [PERSON] брав участь в антитерористичній операції з 02.06.2016 по 15.09.2016. Наказ про звільнення був направлений позивачу поштою на домашню адресу. Перебуваючи на військовій службі, приймаючи участь у проведенні антитерористичної операції, позивач був позбавлений можливості за наведених умов отримати наказ особисто. Трудова книжка була отримана позивачем 21 вересня 2016 року, що підтверджено допитаними в судових засіданнях в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Тобто місячний строк на звернення до суду мав сплинути 20 жовтня 2016 року. Відповідно до довідки №1723/9 від 16.11.2016 [PERSON] брав безпосередню участь у антитерористичній операції з 26.09.2016 по 06.10.2016, з 03.11.2016 по 16.11.2016. Надаючи оцінку цим доказам, суд вважає, що позивач, приймаючи безпосередню участь у антитерористичній операції, перебуваючи на військовій службі, був обмежений у свободі пересування, позбавлений можливості в повному обсязі реалізовувати свої права щодо звернення до суду протягом встановленого законом місячного строку. За таких обставин пропущений на звернення до суду строк підлягає поновленню. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 22 листопада 2018 року по справі №405/5362/16-ц, від 20 червня 2018 року по справі №592/2567/17, За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи часткове задоволення позову, кількість позовних вимог, виходячи зі ставок судового збору, що діяли на час звернення позивача до суду, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 975,63 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial