Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

17.10.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав позивача та стягнення грошових коштів. В обгрунтування заявленого позову позивач вказує, що ним з грудня 2012 по грудень 2013 року були укладені договори у формі заяви з ПАТ КБ «Приватбанк», а саме: - договір вкладу від 20.12.2012 року № SAMDN25000731619900 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 10000,00 доларів США строком до 20.12.2013 під 10% річних, в подальшому строк вкладу було продовжено до 23.12.2014 включно з процентною ставкою 10,5 % річних, - договір вкладу від 06.12.2013 року № SMDNWFD0070029235100 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 20000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 06.12.2014 року, - договір вкладу від 30.12.2013 року № SMDNWFD0070049114100 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 15000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 30.12.2014 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 25287,97 доларів США за договором від 20.12.2012 року № SAMDN25000731619900; 20671,15 доларів США за договором від 06.12.2013 року № SMDNWFD0070029235100; 15372,84 доларів США за договором від 30.12.2013 року № SMDNWFD0070049114100, всього 61331,96 доларів США. В решті позовних вимог щодо стягнення процентів відмовлено. Оскільки, відповідачем рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 р. виконано лише 23.05.2017 року, позивач вважає, що в станнього в силу ЗУ «Про захист прав споживачів» породжується право на стягнення процентів за користування депозитними коштами та 3% річних. 17.11.2017 р. ухвалою суду відкрито провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон, яким внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. З урахуванням характеру спірних відносин, ціни позову та способу захисту права обраного позивачем встановлено, що дану справу слід вирішити в загальному позовному провадженні. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2018 року закрито підготовче провадження у цивільній справі з призначенням справи до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача Кобзар Ю.Б. щодо задоволення позову заперечував, просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладені наступні договори банківського вкладу у формі заяви, а саме: - договір вкладу від 20.12.2012 року № SAMDN25000731619900 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 10000,00 доларів США строком до 20.12.2013 під 10% річних, в подальшому строк вкладу було продовжено до 23.12.2014 включно з процентною ставкою 10,5 % річних, - договір вкладу від 06.12.2013 року № SMDNWFD0070029235100 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 20000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 06.12.2014 року, - договір вкладу від 30.12.2013 року № SMDNWFD0070049114100 на оформалення вкладу «стандарт» на суму 15000,00 доларів США з процентною ставкою 10 % річних, строком по 30.12.2014 року. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 25287,97 доларів США за договором від 20.12.2012 року № SAMDN25000731619900; 20671,15 доларів США за договором від 06.12.2013 року № SMDNWFD0070029235100; 15372,84 доларів США за договором від 30.12.2013 року № SMDNWFD0070049114100, всього 61331,96 доларів США. В решті позовних вимог щодо стягнення процентів відмовлено. Між тим, обставини встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року мають преюдиціальне значення при вирішенні даних спірних правовідносин. Так, судом встановлено, що датою розірвання вище згаданих договорів банківського вкладу, а саме: № SAMDN25000731619900, № SMDNWFD0070029235100, № SMDNWFD0070049114100, є 12.07.2014 року. Як вбачається із матеріалів справи, рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року виконано відповідачем 23.05.2017 року. Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або з іноземній валюті, які розмішені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до ч. 2 ст. 1066 ЦК України Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 1061 Цивільного кодексу України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи наведене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Згідно з преамбулою ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. У даному спорі, правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди, а відтак спірні правовідносини поширюється дія положень ЗУ «Про захист прав споживачів». З урахуванням вище наведеного, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення суми процентів за користування депозитними коштами та 3 % річних, оскільки між сторонами були укладені договори банківського вкладу та враховуючи преюдиціальне значення встановлених обставин рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року. Разом з тим, у відзиві на позовну заяву, представник відповідача вважаючи пропущеними строки на звернення до суду за захистом свого порушеного права, просив застосувати строки спеціальної позовної давності, та даний висновок представника є необгрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його прушила (частина перша статті 261 ЦК України). Частиною п'ятою статті 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки, відповідачем рішення Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2016 року було виконано 23.05.2017 року то, відповідно від цієї дати починає перебігати строк позовної давності та позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду у межах таких строків. Визначаючи розмір процентів, які підлягають стягненню за користування коштами вкладника та 3 % річних суд бере до уваги розрахунок складений представником відповідача, оскільки останній грунтується на вищенаведених нормах закону та постанови Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 759/13827/15-ц, Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-37цс16 та від 01.06.2016 у справі № 2558цс15. При цьому, представник позивача помилково дійшов висновку при розрахунку процентів за користування коштами вкладника, пені та 3% річних та правильного представником відповідача, що у загальному своєму розрахунку сума яка підлягає стягненню за договорами № SAMDN25000731619900, № SMDNWFD0070029235100, № SMDNWFD0070049114100 становить, а саме проценти за користування депозитними коштами за період з 12.07.2014 по 22.05.2017 у розмірі 525,04 долари США, три відсотки річних за період з 12.07.2014 по 22.05.2017 у розмірі 5 160,81 доларів США, що складає 135 316,43грн., пеню в розмірі 4 900,00грн. З огляду на зазначене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що доводи позовної заяви знайшли своє підтвердження наявними доказами у справі, при цьому з урахуванням помилковості при розрахунку позивачем грошових коштів, що підлягають стягненню з відповідача, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, позивача якого звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial