Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

15.09.2017 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.06.2002 між сторонами був зареєстрований шлюб. Сторони від шлюбу мають дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], які мешкають з відповідачем. Під час шлюбу позивач зрозумів, що він з відповідачем є зовсім різними людьми, в них різні життєві цінності та інтереси, різні погляди на життя, зокрема на виховання спільних дітей. Крім того відповідач не виконує обов'язки подружжя, у зв'язку з чим з цього приводу у сторін в сім'ї постійно виникали сварки та непорозуміння. З січня 2016 року сторони проживають в одному будинку, але у них склався певний порядок користування житловим приміщенням і мешканням у відокремлених кімнатах; продукти харчування, одяг та інші покупки проводяться за власні окремі рахунки, тобто сторони спільного господарства не ведуть. Через вказані обставини позивач втратив до відповідача почуття любові та поваги. Сім'я практично розпалася, а її примирення та збереження неможливе. В зв'язку із чим, позивач просить шлюб розірвати. Позивач надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Також, позивач зазначив, що сторони дітей віком до 1 року не мають, спір про поділ майна відсутній, досягнуто згоди про місце проживання дітей, відповідач у стані вагітності не перебуває. Відповідач надала до суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі та зазначила, що сторони дітей віком до 1 року не мають, спір про поділ майна відсутній, досягнуто згоди про місце проживання дітей, відповідач у стані вагітності не перебуває. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 15.06.2002 сторони по справі знаходяться в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про одруження від 15.06.2002, серія [NUMBER] запис № 143, шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Самарського районного управління юстиції м. Дніпропетровська (а.с. 4). Під час шлюбу у сторін народились діти: [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 11.12.2002 серії [NUMBER] запис № 507 та [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 26.01.2011 серії [NUMBER], актовий запис № 58 (а.с. 6, 7). Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідало б інтересам одного із них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Судом було встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами припинені. Спільне господарство вони не ведуть. Статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що відповідає ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені та більше не відновлювалися, суд дійшов висновку про те, що сім'я сторін розпалася остаточно, примирення бути не може і шлюб підлягає розірванню. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, то у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved