Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

16 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту складеного 07 лютого 2013 року [PERSON], посвідченого Державним нотаріусом Першої Вінницької Державної нотаріальної контори та зареєстрований за реєстраційним номером №8-153 недійсним. Позов мотивований тим, що [PERSON] проживав постійно у своїй квартирі в [ADDRESS], а протягом останніх декількох років до моменту його смерті, в цій квартирі він проживав один. Також, в період самостійного життя [PERSON] часто хворів та через стійкий розлад здоров'я не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, а також не впізнавав близьких та висловлював недоречні думки. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Згідно з поясненнями представника відповідача [PERSON]. за життя був активною людиною, відомою в місті особою, був старшим по будинку, писав листи, скарги в органи влади та різні інстанції, виписував періодичну літературу (газети та журнали), писав скарги в газету «Голос України», вів переписку з банком. Так, [PERSON] хворів на цукровий діабет 2 форми, але ніде не сказано про те, що він консультувався у психіатра. Він був на оздоровленні в судинному відділенні психіатричної лікарні №2. Якби [PERSON] був психічно хворим, його б ніхто не залишав одного у квартирі. В 2014 р. був випадок, коли сталось залиття адвокатського офісу, в якому працює представник відповідача з квартири [PERSON] Відповідач [PERSON] суду пояснив, що у квартирі [PERSON] він мешкає з серпня 2010 р. і не знав, що той перебував у психіатричній лікарні. [PERSON] не був спокійною людиною, він скандалив, коли поштар не приносила йому газету «Голос України», коли не приходила доглядальниця з єврейської общини. [PERSON]. вів постійні переписки з різними установами, писав скарги в газету «Голос України», йому надходили відповіді. До 2014 року [PERSON] був старшим по будинку. Останні півроку до його смерті за [PERSON]. доглядав [PERSON] По ампутацію ноги [PERSON]. повідомив [PERSON] по телефону. Коли відповідач навчався в м. Києві, він періодично приїздив до [PERSON] Чому [PERSON] написав заповіт саме на нього, відповідач не може пояснити. Казав, що так буде надійніше, тому що його квартирою хтось хоче заволодіти. Допитані в судовому засіданні свідки дали суду такі показання. Свідок [PERSON] суду повідомила про те, що вона посвідчувала заповіт 07.02.2013 р. від імені [PERSON]. За кілька днів до цього надійшов лист від [PERSON] з проханням посвідчити заповіт вдома. В нотаріальну контору з»явився [PERSON] Спочатку нотаріус [PERSON] поспілкувалась із заповідачем, він поводився адекватно, розповідав про те, що оформляв в Першій вінницькій державній нотаріальній конторі спадщину після смерті матері, розказував, що у нього є брат в Ізраїлі. [PERSON] читав текст заповіту і писав його власноручно. Текст заповіту був набраний на комп»ютері. Перший раз нотаріус виїздила додому до [PERSON], щоб з»ясувати суть нотаріальних дій, потім повернулась в нотаріальну контору, щоб набрати на комп»ютері текст заповіту, вдруге приїхала до [PERSON], щоб він прочитав та підписав цей заповіт. [PERSON] добре знав нотаріальний процес, був лежачим, писав доволі непогано, без помилок. При першій зустрічі з [PERSON] нотаріус запитала його анкетні дані, він розповідав про [PERSON], про свого брата в Ізраїлі, про себе багато розповідав, казав що квартиру після смерті матері він оформив на себе. Свідок пояснила, що вона не сумнівалась в дієздатності [PERSON]. Аби у неї виникали з цього приводу сумніви, вона б не посвідчила заповіт від його імені. Якщо б [PERSON] повідомив нотаріуса про те, що він лікувався в психоневрологічній лікарні №2, свідок-нотаріус відклала б вчинення нотаріальної дії для звернення із запитом в психіатричну лікарню. Але про лікування в цій лікарні [PERSON] в своїй розмові нотаріуса не повідомив. Нотаріус [PERSON] склала два примірники заповіту, один з яких залишила [PERSON] Свідок [PERSON] дала показання суду про те, що знає [PERSON] з того часу як він одружився, тобто 35-40 років. Спочатку він працював кіномеханіком в кінотеатрі імені М.М. Коцюбинського, потім черговим в цьому ж кінотеатрі. Їхні матері спілкувались за життя. Було таке, що його мати казала, що [PERSON] десь пішов і вона не знає, де він. Коли в [PERSON] був інсульт, свідку зателефонував завідувач відділенням з лікарні, що на Вишеньці. Свідок [PERSON] з іншою жінкою прийшли в лікарню його провідати, але [PERSON] спочатку їх не впізнав, а впізнавши, кидав в них взуттям, та став кричати на них. Так було неодноразово. Лікар у зв»язку з такою поведінкою [PERSON] порадив звернутись у профільну лікарню. І свідок перевела його в психіатричну лікарню №2 в смт. Березина, медмістечко. В цій психіатричній лікарні [PERSON] відмовлявся брати їжу від осіб, які його навіщали, у зв»язку з тим, що боявся, що його хочуть отруїти цією їжею. Тоді відвідувачі залишали лікарю гроші на їжу для [PERSON] З психіатричної лікарні №2 [PERSON]. забрали додому, його доглядали жінки з єврейської общини. Брат [PERSON] - [PERSON], який мешкає в Ізраїлі, передавав гроші на його лікування. Свідок [PERSON] також повідомила суду про те, що коли померла мати братів [PERSON], [PERSON] не вірив в це і казав, що мати жива. Брат [PERSON] написав відмову від спадщини на користь брата [PERSON] [PERSON] лаявся на патронажних сестер, які його обслуговували з єврейської общини. Казав, що з ним хтось живе, хоча в дійсності в квартирі нікого, крім нього не було, інколи забував закривати двері в квартирі. Про смерть [PERSON]. родичам та знайомим стало відомо через два тижні після його поховання. Про його смерть ніхто родичів, знайомих та працівників «Хеседу» не повідомив. Додатково суду пояснила про те, що працює в школі і кожен день відвідувала [PERSON] в лікарні на Вишеньці, де він лежав з інсультом, приносила ліки та їжу, від їжі він відмовлявся, тому що вважав, що його хочуть отруїти. Після інсульта він погано говорив, але мова до нього поступово поверталась. Коли [PERSON] було переведено в психіатричну лікарню №2, свідок [PERSON] продовжувала його відвідувати, спілкувалась з лікарем про стан його здоров»я, купляла дорогоцінні ліки за кошти, які передавав брат [PERSON] В психіатричній лікарні його відвідували й інші працівники «Хеседу». Знаючи [PERSON] десь 35-40 років в свідка весь цей час виникали сумніви щодо його психічного здоров»я, а останні два роки до смерті [PERSON] виганяв свідка [PERSON] з його квартири, лаявся на неї. [PERSON] був членом іудейської общини і постійно отримував від общини продуктові набори і ліки. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що працює в Хеседі. В [PERSON] вона працювала 11 місяців з липня 2013 р. по липень 2014 року, прибирала в квартирі, варила їсти, купляла продукти. Про стан здоров»я [PERSON] розповіла, що він був дивний, агресивний. В Хеседі про його поведінку знали всі працівники. Сусідів у квартиру [PERSON] нікого не впускав, постійно сварився, писав листи, скарги в різні інстанції, був старшим по будинку. Про те, що [PERSON] лікувався в психіатричній лікарні свідку [PERSON] не було відомо. [PERSON] свідок бачила в квартирі один раз, про нього [PERSON]. свідку нічого не розповідав. [PERSON] казав, що написав заповіт на свою сестру, а потім його скасував. Додатково свідок суду пояснила про те, що до [PERSON] вона ходила кожного дня з 10 год. до 14-15 год. протягом 11 місяців. [PERSON]. давав свідку гроші на продукти та інші побутові речі, вона купляла необхідне, приносила [PERSON] чеки і здачу, яку він перераховував. Свідок радилась із [PERSON] про те, що йому готувати їсти, зазвичай готувала на тиждень, прала йому білизну, прибирала в квартирі. Він ніколи не закривав двері в квартирі. Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що вона - родичка [PERSON] Весь час він казав, що перепише свою квартиру на племінницю [PERSON]. [PERSON]. лежав в лікарні на Вишеньці, в психіатричній лікарні №2. За час перебування в лікарнях [PERSON] весь час кричав, лаявся, не брав продуктові передачі. Коли [PERSON] лежав в ендокринологічному диспансері, де йому ампутували ногу, брат [PERSON] прилітав з Ізраїлю, оплатив його перебування в лікарні, і на той час [PERSON] погодився переїхати до Ізраїлю, але потім відмовився. Патронажні сестри [PERSON] не влаштовували, він їх постійно виганяв, з братом [PERSON] він не хотів спілкуватись. Додатково суду свідок пояснила, що [PERSON] був неадекватний, кричав на неї, лаявся. На вимогу [PERSON] 11.05.2010 р. свідок [PERSON] забрала його з психіатричної лікарні до нього додому. 15.05.2010 р. в свідка [PERSON] помер чоловік [PERSON]. Коли свідок повідомила про це [PERSON], він їй не повірив і обізвав брехункою. В цей період свідок [PERSON] після приїзду від дочки з Німеччини ходила до [PERSON] провідувати його, двері в квартирі він не зачиняв, в квартирі за ним доглядала працівник Ліля. Коли [PERSON] після ампутації ноги погодився їхати в Ізраїль, почали оформляти документи. Для цього свідок на прохання брата з Ізраїлю [PERSON] звернулась до нотаріуса [PERSON], спочатку нотаріус відмовляла [PERSON] бути представником [PERSON], тому що він скандальна особа, але все ж таки вони разом поїхали в ендокринологічний диспансер, де лежав [PERSON] для написання довіреності на оформлення документів для виїзду в Ізраїль. Довіреність від [PERSON] на три особи була посвідчена нотаріально. Додатково свідок дала показання суду про те, що вона домовилась в агентстві «Аріна» про цілодобовий нагляд за ним. Свідок [PERSON] в присутності працівників агентства «Аріна» повернула [PERSON] 1630 доларів США. Свідок помічала неадекватну поведінку [PERSON], який кричав на неї. В 2012 році в нього була патронажна сестра Ліля. Довіреність на оформлення документів для виїзду за кордон [PERSON] анулював, для чого викликав додому нотаріуса [PERSON] Свідок [PERSON] дала суду показання про те, що покійний чоловік свідка і дружина позивача [PERSON] - [PERSON], яка теж мешкає в Ізраїлі, були родичами. Коли у [PERSON] стався інсульт [PERSON] попросила свідка [PERSON] контролювати його лікування, це було восени 2009 р., з Ізраїля вони постійно передавали свідку [PERSON] ліки. Пройшов місяць лікування в лікарні на Вишеньці, потім [PERSON] перевели на півроку в психіатричну лікарню №2. Свідок передавала гроші лікарю в психіатричній лікарні, щоб купляти продукти [PERSON], тому що їжу, яка приносила свідок, він відмовлявся брати. Свідок купила глюкометр для виміру рівня цукру в крові [PERSON], в якого був цукровий діабет, постійно запрошувала до нього лікарів-спеціалістів, гроші на такі потреби надходили від брата [PERSON] Коли свідок приходила до [PERSON] в лікарню він лаявся на неї матом, телефонував свідку, щоб та приносила йому гроші. Свідок [PERSON] дала показання про те, що в будинку [ADDRESS] в них розміщений офіс адвокатської контори, що й квартира, в якій мешкав [PERSON] [PERSON] вона знає з 1959 року, вони разом вчились в середній школі №17 в м. Вінниці. Потім постійно його зустрічала в дворі будинку. Як [PERSON] захворів свідок [PERSON] декілька раз заходила до нього в квартиру, питання стосувалось того, що він хотів розпорядитись своїм майном. За 7-10 днів до його смерті свідок була у квартирі [PERSON] з приводу затоплення офісу з його помешкання. Додатково суду свідок пояснила про те, що коли вона розмовляла з [PERSON], у неї не було враження, що він заговорюється, у нього було ясне мислення, як адвокат за своїм досвідом свідок може достеменно побачити в особі шизофреника. Раніше свідок часто зустрічалась із [PERSON]. на вул. Соборній, вони згадували шкільні роки, він часто консультувався з юридичних питань. В квартирі він мешкав один, коли свідок заходила одразу впізнавав її по голосу. Про свого брата [PERSON]. нічого не розповідав. З приводу питання розпорядження майном свідок порадила звернутись до нотаріуса. Свідок [PERSON] дала показання про те, що вона посвідчувала довіреність [PERSON] від 13.04.2012 р. [PERSON]. нотаріус особисто не знала. В зв»язку з його хворобою довіреність була посвідчена в ендокринологічному диспансері на виклик когось з його родичів. Довіреність містила елементи генеральної довіреності, про повноваження повіреного нотаріус визначалась з уст [PERSON] З [PERSON] вона розмовляла достатньо часу і відповідно до ст. 8 Закону України «Про нотаріат» в нотаріуса не виникало жодних сумнівів в його побажаннях. [PERSON] в своїх думках не плутався, нотаріуса нічого не насторожувало, сумнівів, чи може вона вчинити нотаріальну дію, не було. Потім через деякий період часу була заява [PERSON]. про скасування цієї довіреності. Виклик нотаріуса [PERSON] здійснив по телефону. В нього вдома нотаріус посвідчила його заяву від 10.09.2012 р. про скасування довіреності від 13.04.2012 р. Додатково свідок пояснила суду, що її фах нотаріуса, період роботи і напрацювання внутрішніх мотивацій дозволяють їй перевірити дієздатність особи. Свідок [PERSON] дала показання про те, що працює державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори. Свідок посвідчувала довіреність [PERSON] від 07.10.2014 р. за місцем його проживання. Нотаріальна дія вчинялась в два етапи. Перший раз встановлювалась особа, її дієздатність, суть нотаріальної дії, вдруге коли текст довіреності, який був надрукований в нотаріальній конторі, підписувався довірителем [PERSON] в його квартирі. Нотаріус спілкувалась з [PERSON], він хотів дати повноваження особі на прописку (реєстрацію) інших осіб в своїй квартирі. [PERSON]. знав наперед, який документ має скласти нотаріус, він хотів зареєструвати своє право власності на квартиру в реєстрацій службі. [PERSON] вільно володів відповідними термінами і знав назви установ, наприклад : БТІ, реєстраційна служба. При бесіді з [PERSON] нотаріус не помічала порушення його мислення, він був повністю адекватним. Додатково суду свідок пояснила, що про стан його здоров»я вона не питала, пересвідчилась, що [PERSON] розуміє значення своїх дій і сумніву в його дієздатності в нотаріуса не виникало. Вірогідність помилки нотаріуса щодо психічного стану хворого може бути, але у випадку із [PERSON] підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії були відсутні. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши матеріали справи. суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. 26.10.2016 року помер [PERSON], на підтвердження чого позивачем надано копію Свідоцтва про смерть виданого Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. На підтвердження родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] до суду надано копію Свідоцтва про народження [PERSON], виданого 18 листопада 2014 року Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 Сімейного кодексу України за №00014726950 від 18 листопада 2014 року, виданого на ім'я [PERSON]. Відповідно до Свідоцтва та Витягу [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, оскільки в них спільні матір та батько. При розгляді справи судом було витребувано заповіт складений на ім'я [PERSON] від 07 лютого 2013 року та з лікарень медичні карти відносно хворого [PERSON]. Судом було досліджено медичну документацію стаціонарного хворого [PERSON] з Вінницької обласної психіатричної лікарні №2, Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 та з Вінницького обласного клінічного ендокринологічного диспансеру. Витребовувалась також медична документація відносно [PERSON] з Вінницької міської станції швидкої медичної допомоги, але така документація не була отримана, оскільки закінчився строк її зберігання. Показання свідків зі сторони позивача і відповідача в судовому засіданні містять суттєві розбіжності щодо психічних характеристик поведінки [PERSON] за життя і більш детально в період з жовтня 2009 р. (після перенесеного інсульта і тривалого лікування в Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні №2) і до для дня його смерті [INFO] р. На підтвердження позовних вимог свідки зі сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали показання про те, що [PERSON] часто хворів, не контролював свою поведінку, з невідомих підстав нецензурно висловлювався в бік близьких, а в останній час не пам'ятав ситуації, які з ним траплялись, а також висловлював недоречні думки. І навпаки свідки зі сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] дали показання суду про те, що поведінка [PERSON]. була адекватна, він часто складав документи, які нотаріально посвідчувались, консультувався з юридичних питань, писав листи і скарги в різні інстанції і сумнівів в його дієздатності в оточуючих не виникало. Допитані свідки - нотаріуси [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які вчиняти нотаріальні дії на прохання [PERSON], не знали про те, що [PERSON] перебував на лікуванні в Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні №2 з листопада 2009 р. по травень 2010 р., оскільки він їх про такі обставини не повідомляв. Аби такі відомості були відомі нотаріусам відповідно до законодавства нотаріальна дія мала бути відкладена до отримання відповіді з психіатричної лікарні на запит нотаріуса. Після допиту свідків за клопотанням представника позивача і відповідача було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу та визначено її проведення в Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. На вирішення експертів було поставлено такі питання: -чи страждав [PERSON] на 07 лютого 2013 року психічним захворюванням, якщо страждав, то які дані свідчать про це? - в якому психічному стані перебував та чи хворів на стійке психічне захворювання [PERSON] станом на 07 лютого 2013 року з урахуванням його хвороб під час укладення заповіту? - за станом психічного здоров»я на 7 лютого 2013 року чи усвідомлював [PERSON] значення своїх дій та міг керувати ними, передбачати наслідки своїх дій? 05.02.2016 р. експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено висновок судово-психіатричного експерта №67, в якому надані такі відповіді: 1.[PERSON] на 07 лютого 2013 року страждав стійким, хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з когнітивними порушеннями і вираженими розладами особистості. 2.[PERSON] на час складання заповіту від 07 лютого 2013 року страждав стійким хронічним психічним розладом у вигляді Органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу з когнітивними порушеннями і вираженими розладами особистості. 3.[PERSON] за своїм психічним станом на час складання заповіту від 07 лютого 2013 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На адвокатський запит представника відповідача [PERSON]. було проведено наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 05.02.2016 р. №67, про що надано висновок фахівця №18 від 28.11.2016 р., складений фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] Оцінюючи цей висновок, суд зазначає про його неприйнятність як письмового доказу. Положеннями ЦПК України не передбачено можливість надання оцінки, рецензування висновку судового-психіатричної експертизи. Крім того слід зазначити, що наукову оцінку висновку експерта може надати будь-який фахівець в галузі судово-психіатричної експертизи. Проте, в порівнянні з тривалістю проведення експертного дослідження, комісійним його проведенням, наявності в експертів матеріалів справи та медичної документації, попередження експертів про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок в Київському міському центрі судово-психіатричної експертизи, суд не знайшов висновок фахівця №18 від 28.11.2016 р. таким, що може спростувати відповіді на питання суду, викладені у висновку №67 від 05.02.2016 р. Посилання представника відповідача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим судом до уваги не приймається, оскільки як вбачається з матеріалів справи, експертами надано мотивований висновок у письмовій формі. У висновку зокрема зазначено: коли, де, ким, на якій підставі була проведена експертиза, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерти використали, докладний опис проведених досліджень, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання. У висновку зазначено, що експертів попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків. Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок судово-психіатричного експерта №67 за результатами проведення посмертної судово-психіатричної експертизи від 05 лютого 2016 року є обґрунтованим і повним та відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України. При цьому суд враховує положення частини 6 та 7 ст. 147 ЦПК і оцінює цей висновок за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу та вважає, що підстав для непогодження з висновком експертів немає. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до вимог частин 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правоч ину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За правилами визначеними ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а вразі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. З роз'яснень, які містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» слідує, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч. 1 ст. 1257 ЦК є нікчемним, тому на підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. В той же час, з роз'яснень, які містяться в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 23 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Суд зазначає, що в даному випадку відсутня повна цивільна дієздатність [PERSON] для складання заповіту від 07 лютого 2013 року. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено, на користь позивача слід стягнути з відповідача понесені і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved