Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

16.02.2017 року позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири [PERSON] та вселення у неї [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2016 року укладеного між нею та відповідачкою [PERSON] Однак, 28 січня 2017 року відповідач [PERSON], за її відсутності, зламавши замок вхідних дверей, самовільно проникла у належну їй квартиру [ADDRESS], заявивши свої права на неї. На даний час у вказаній квартирі незаконно знаходиться відповідач [PERSON], яка відмовилася звільнити квартиру, тобто чинить власникові умисні перешкоди в користуванні квартирою. Проживання відповідача [PERSON] у вищезгаданій квартирі позбавляє можливості [PERSON] повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним її нерухомим майном, придбаним для вільного використання та проживання в такому. Просить позов задоволити. 05.10.2017 року відповідачка [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2016 року недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що через похилий вік, стан здоров'я та брак коштів вона хотіла продати свою однокімнатну квартиру [ADDRESS], площею 32,1 кв.м., за гідні кошти. Одночасно вона хотіла залишити за собою право проживати у квартирі. Про своє бажання повідомила [PERSON], яка виявила намір придбати вказану квартиру та погодилася заплатити за неї 18 тисяч доларів США. Крім цього, після укладення договору купівлі-продажу вона мала право проживати у проданій квартирі. Також зазначила, що часто, особливо у теплу пору року, часто їздить у село, де стоїть братова хата, де саджає городину, може проживати там по декілька днів. 18 жовтня 2016 року з'явилась до нотаріуса Кміть Л.І. по [ADDRESS] для укладення договору купівлі-продажу. Договір підписала не читаючи, оскільки їй важко читати, а також нотаріус не роз'яснила умов договору. Після підписання договору [PERSON] обіцяла заплатити їй 18 тисяч доларів США. У січні 2017 року, у вечірній час, [PERSON] прийшла до неї з дітьми та чоловіком та сказала, що принесла кошти за квартиру, однак [PERSON] відмовилася їх отримувати. Після цього [PERSON] покинула квартиру. На наступний день вона пішла до нотаріуса Кміть Л.І., ознайомилася з підписаним нею 18.10.2016 року договором купівлі-продажу та виявила, що була введена в оману як щодо вартості квартири, оскільки в договорі передбачено оплату лише 83113 грн. так і щодо моменту отримання коштів, оскільки там було вказано, що ці кошти вона вже давно отримала. Вказує, що підписала договір не отримавши жодних коштів і що [PERSON] скориставшись довірою, похилим віком та слабким станом здоров'я обманула її. Також [PERSON] вказує, що якби не обман з боку [PERSON], то вона б не підписала договір купівлі-продажу. Свої позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [PERSON] просить задоволити на підставі ст.230 ЦК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману). Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення викладеним у первісному позові. Просять первісний позов задоволити. Проти зустрічного позову заперечують з підстав того, що відповідачем жодним чином не доведено її порушення прав та підтверджено факту введення її в омануз боку позивача. В зустрічному позові просять відмовити. Крім цього, будучи, у відповідності до ст. 184 ЦПК України, допитаною як свідок, [PERSON] повідомила суд, що згідно договору купівлі-продажу придбала квартиру у [PERSON], за квартиру вона, до підписання договору, заплатила десь 3000 доларів США, тобто суму, яка на момент укладення договору відповідала зазначеній у договорі купівлі-продажу вартості квартири у 83 113 грн. Оцінка вартості квартири проводилася [PERSON], яка і представила висновок про оцінку квартири нотаріусу разом з довідкою з ЖЕКУ та документами на квартиру. Через деякий час нею було змінено замки у квартирі. Однак, через кілька днів після заміни замка, вона виявила, що [PERSON] зламала встановлений [PERSON] замок та продовжувала самовільно користуватися належною [PERSON] квартирою. Крім цього, відмовилася допускати [PERSON] та її сім'ю у квартиру. У судовому засіданні відповідач [PERSON] за її представник зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні викладеному у зустрічному позові, просили у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задоволити. Також представник відповідача зазначив, що [PERSON] можна виселити з квартири лише за умови надання їй іншого житла виходячи з вимог ст. 109 ЖК України. Крім цього, будучи, у відповідності до ст. 184 ЦПК України, допитаною як свідок, [PERSON] повідомила суд, що літом 2016 року вона вирішила продати свою квартиру [ADDRESS]. Для цього, з пропозицією придбати її квартиру, вона спочатку зверталася до сусідів, однак вони купувати квартиру бажання не мали. Тоді вона почала питати своїх родичів, чи не хочуть вони купити її квартиру, або чи не знають вони когось, хто б придбав у неї квартиру. З поміж інших, вона пропонувала придбати в неї квартиру і [PERSON], яка являється внучкою її сестри. На її пропозицію [PERSON] погодилася придбати квартиру. Вони погодили ціну та вирішили укласти договір купівлі-продажу квартири. Для укладення договору купівлі-продажу вона взяла у ЖЕКУ довідку, взяла з дому документи на квартиру та 18 жовтня 2016 року поїхала на трамваї до нотаріуса на [ADDRESS]. У нотаріуса вона підписала договір купівлі-продажу. Також [PERSON] повідомила, що жодних коштів за квартиру їй так і не дали, а підписала вона цей договір не читаючи через те, що їй важко читати. Водночас нотаріус не пояснила їй умов договору, а лише продиктувала по буквах де треба підписати договір. В подальшому, у січні 2017 року вона знову пішла до нотаріуса на [ADDRESS], прочитала договір та зрозуміла, що була введена в оману. Крім цього, вона зазначила, що ключі від квартири не передавала. Також [PERSON] повідомила, що десь у січні, можливо це було 28 січня 2017 року, вона зранку поїхала у село. Повернувшись у вечері вона виявила, що на дверях змінено замок, у зв'язку з чим цього дня вона так і не змогла потрапити до квартири. Переночувала у сусіда, а зранку сусід викликав майстра, який на її прохання змінив замок. Таким чином вона потрапила до квартири. Через кілька днів з'явилася [PERSON] з сім'єю та намагалася вселитися у квартиру, однак [PERSON] такої можливості їм не надала. Вважає, що її обманули, а також вказала, що незалежно від того, кому б вона свою квартиру продала, вона мала намір продовжувати в ній проживати. Третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. у судовому засіданні, пояснила, що 18 жовтня 2016 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу квартири відповідно до якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. 18 жовтня 2016 року сторони договору прийшли у нотаріальну контору. [PERSON] представила їй довідку форми 2 з ЖЕКУ, правовстановлюючі документи на квартиру, а також оцінку квартири та висловила своє чітке бажання укласти договір купівлі-продажу належної їй квартири. Оскільки продавець є особою похилого віку, а при укладенні посвідченні правочинів укладених такими людьми вона ретельно перевіряє, чи дійсно людина усвідомлює що вона робить та чи робить вона це добровільно, Кміть Л.І. перед укладенням договору запросила [PERSON] до себе у кабінет та розпитала: для чого вона прийшла до нотаріуса, чи провели з нею розрахунки, де буде проживати після продажу квартири, чи бачить вона читати, чи може писати. На це [PERSON] повідомила, що прийшла до нотаріуса щоб продати квартиру, що вона з [PERSON], яка є внучкою її сестри, все полагодили щодо оплати за квартиру, що вона має хату в селі де й буде проживати, а тому жодних проблем нема і вона буде підписувати договір. Крім цього, нотаріус Кміть Л.І. попросила [PERSON] при ній прочитати кілька речень проекту договору для того, щоб переконатися у здатності останньої прочитати текст договору. На пропозицію нотаріуса зазначити у договорі іншу вартість квартири сторони відмовилися. Десь у січні чи лютому 2017 року [PERSON] почала приходити до неї та вимагати розірвати договір купівлі продажу заявляючи, що вона більше не бажає продавати квартиру [PERSON], а також, що з нею не розрахувалися. Однак Кміть Л.І. повідомила [PERSON], що для розірвання договору потрібна згода обох сторін. Також приватний нотаріус Кміть Л.І. зазначила, що на момент укладення договору [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій, розуміла, що укладає та підписує саме договір купівлі-продажу квартири. Сторони зазначили у договорі експертну вартість квартири. Іншої вартості вона не знала, до того ж сторони самі визначають за скільки їм продавати/купувати квартиру. Просила первісний позов [PERSON] задоволити, а в зустрічному позові [PERSON] відмовити. Заслухавши думку учасників процесу, допитаних позивача та відповідача, які свідків, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічному позові слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71104771 від 21.10.2016 року належить позивачу [PERSON] (а.с.8-10). Після укладення даного правочину, [PERSON] зайняла квартиру [ADDRESS] та продовжує проживати у такій квартирі, що не заперечується сторонами по справі. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Затишне» від 09.02.2017 року №165 зареєстровані квартирі [ADDRESS] є позивач та її троє членів сім`ї (а.с.4). Цивільним законодавством України, а саме ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Із довідки від 08.02.2017 року №96 виданої виконком Чинизької сільської ради (а.с.5) вбачається, що відповідачка за первісним позовом [PERSON] проживає без реєстраційного обліку в с. Стовпин Буського району Львівської області, а тому забезпечена відповідачка належним житлом для її проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом частини 4 статті 9 та статті 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності до положень ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. А тому проживання у спірній квартирі особи без згоди її власника є порушенням права власника, яке, відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунути. У зв'язку з наведеним, відповідач за первісним позовом [PERSON] не маючи права власності, володіння та користування житлом, безпідставно, протиправно чинить позивачу перешкоди та обмеження щодо здійснення права власності на вказане житло. Таким чином, відповідач за первісним позовом [PERSON] продовжуючи проживати у спірній квартирі, порушує права власності теперішнього власника цієї квартири [PERSON] і перешкоджає їй у здійсненні права власності, користування власністю і це право позивача [PERSON], в силу викладених правових положень, підлягає судовому захисту. При цьому, суд не бере до уваги посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що згідно ч.1 та ч.2 ст.109 ЖК України особі, яку виселяють з житла одночасно надається інше постійне жиле приміщення, оскільки [PERSON] добровільно продала свою квартиру, отримала за неї передбачену договором купівлі-продажу від 18.10.2016 року суму коштів. Більше того, згідно п. 13 даного Договору, [PERSON] взяла на себе зобов'язання звільнити квартиру і передати її [PERSON], знятися з реєстраційного обліку не пізніше 18 листопада 2016 року. Незважаючи на викладене, [PERSON] безпідставно зайняла придбану [PERSON] квартиру зламавши встановлені [PERSON] замки. В цей же час, у відповідності до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, враховуючи ті обставини, що проживання у даній квартирі відповідача за первісним позовом [PERSON] створює перешкоди у користуванням житловим приміщенням позивачу [PERSON], яким у встановленому законом порядку набуто право власності, а тому суд вважає, що первісний позов слід задовольнити. Вирішуючи питання щодо зустрічного позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18.10.2016 року недійсним, суд приходить до висновку, що у його задоволенні належить відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені природою правочину. Підставою недійсності правочину, згідно із ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-шостою ст. 203 ЦК України. Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В ст. 229 ЦК України зазначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, в п. 20 своєї Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином, обманом є навмисне цілеспрямоване введення особи в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладання договору, тобто при обмані завжди є цілеспрямований умисел другої сторони, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, якщо б друга сторона володіла такою інформацією, не вступила би в правовідносини, не вигідні для неї, але спрямовує свої дії на досягнення цілі укладання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це підтверджується і Конституцією України, де вказано, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, заявивши даний позов, [PERSON] не виконала, передбаченого статтею 60 ЦПК України, процесуального обов'язку із доказування належними і допустимими доказами факту введення її [PERSON] в оману, тобто [PERSON] не довела, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений нею під впливом обману зі сторони [PERSON]. Якихось достовірних доказів про те, що [PERSON] була введена при цьому в оману щодо обставин які мають істотне значення суду не надано. Надані пояснення [PERSON] та її представника в суді щодо ведення відповідача в оману при укладенні договору купівлі-продажу квартири, суд вважає надуманими в зв'язку з погіршенням на даний час стосунків щодо продажу даного майна. Також суд вважає, що з огляду на вимоги п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», [PERSON] також не довела, а суд на встановив того факту, що 18.10.2016 року під час укладення договору купівлі-продажу відповідачка [PERSON] перебувала під впливом обману з боку [PERSON]. Більше того, в судовому засіданні достовірно встановлено, що всі дії [PERSON] були направлені на підготовку документів для продажу квартири та для наступного укладання договору купівлі-продажу, а контрагентом по даній угоді була особа, яка була її знайомою, оскільки [PERSON] являється онучкою її сестри. Водночас, відповідно до п.5 договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 18.10.2016 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 83 113,00 грн., які на момент підписання цього договору повністю оплачені [PERSON] та отримані [PERSON] до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку. Згідно п.15 Договору, [PERSON] стверджувала, що договір не укладається під впливом тяжкої для неї обставини. Згідно п.18 Договору, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Згідно п.21 Договору, сторонам роз'яснено всі правові наслідки приховування реальної продажної вартості квартири. Таким чином, сторони договору загалом і [PERSON] зокрема, засвідчили, що зазначена ціна відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання [PERSON] грошей за продаж квартири, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу метою якого є реальний оплатний перехід права власності на квартиру. Крім цього, виходячи з п. 23 Договору, [PERSON] вказує, що їй повністю зрозумілий зміст договору і що немає жодних нез'ясованих питань. А виходячи з п.25 Договору вона погодилася, що договір містить всі наявні домовленості між сторонами, а ті, що до нього не ввійшли є недійсними та відміненими. Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача за первісним позовом [PERSON] слід стягнути в користь позивача за первісним позовом [PERSON] витрати по сплаті судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви у розмірі 1280 грн..

Outcome: approved