Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

15 листопада 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до договору, укладеного 12 грудня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON], остання отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідачка свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 30 вересня 2016 року у неї утворилася заборгованість у сумі 28 638 грн. 39 коп., яка складається з наступного: 2 582 грн. 73 коп. - заборгованість за кредитом, 21 265 грн. 74 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2 950 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, зокрема, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 339 грн. 92 коп. - штраф (процентна складова). У зв'язку з тим, що [PERSON] у добровільному порядку не вчиняє дій, спрямованих на повернення кредитних коштів, процентів, комісії та штрафів, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з останньої вказану суму боргу. Представник позивача у судове засідання не з'явився, надіслав заяву про розгляд справи в його відсутність, позов підтримує (а. с. 39). Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Представник останньої за довіреністю [PERSON] у задоволенні позовних вимог просив відмовити за необґрунтованістю та недоведеністю. Заслухавши відповідачку, її представника, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв'язку, суд приходить до наступних висновків. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості (ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 12 грудня 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відкрив [PERSON] кредитну лінію із встановленням кредитного ліміту на платіжну кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду». Зі змісту вказаної вище заяви вбачається, що [PERSON] під розпис ознайомлена із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку та погодилась, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між нею і банком договір про надання банківських послуг, а також зобов'язалася виконувати вимоги вказаних Умов та Правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку (а. с. 6). Підписуючи договір, [PERSON] погодилася з його умовами у повному обсязі, дійсність кредитного договору не оспорювала, а навпаки, користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість за кредитним договором. Таким чином, суд вважає, що сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, а тому ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Твердження [PERSON] стосовно того, що Умови та Правила надання банківських послуг не є доказами існування самих правовідносин в розумінні ст. ст. 57-61 ЦПК України, які вона обґрунтовує відсутністю документального підтвердження факту ознайомлення із зазначеними Умовами та Правилами, у тому числі її підпису, а також сумніви відповідачки щодо можливої зміни позивачем Умов та Правил без її відома, суд вважає безпідставними, враховуючи наступне. Так, у судовому засіданні відповідачка визнала факт підписання нею анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 12 грудня 2011 року. Зі змісту вказаної заяви вбачається, що [PERSON] під розпис ознайомлена з Умовами і Правилами, зобов'язалася виконувати їх вимоги та регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку (а. с. 6). Також у подальшому відповідачка користувалась кредитними коштами, вносила платежі на погашення заборгованості по кредиту, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи. А отже, суд вважає, що між сторонами склалися договірні правовідносини. Суд вважає безпідставними доводи сторони відповідача про те, що підписання анкети - заяви було лише пропозицією позивача укласти договір (оферту), а не договором приєднання, зважаючи на наступне. У відповідності з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 641 ЦК України оферта - пропозиція укласти договір в майбутньому, яка містить істотні умови договору та намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Так як анкета - заява і Умови та Правила кредитування містять у собі умови, запропоновані банком в стандартній формі, з якими [PERSON] погодилася, про що свідчить її підпис у вказаній заяві, суд вважає, що відповідачка приєдналася, до умов, запропонованих банком. Заперечення відповідачки та її представника щодо недійсності правочину суд також вважає безпідставними, враховуючи наступне. Так, частиною 1 статті 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. У відповідності з ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу належить вчиняти у письмовій формі. Судом встановлено, що на момент підписання заяви про приєднання відповідачка досягла повноліття та мала повну цивільну дієздатність. Вчинені нею дії були спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених умовами договору, тобто відповідали її внутрішній волі, оскільки остання користувалася кредитними коштами, частково погашала заборгованість по кредиту та правочин вчинено у письмовій формі шляхом приєднання до запропонованого позивачем договору, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Посилання сторони відповідача про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважає безпідставними з огляду на те, що вказаним нормативно - правовим актом регулюються відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності. Проте, у судовому засіданні відповідачка не довела належними і допустимими доказами, що кредитні кошти надавалися їй саме на споживчі цілі. Твердження [PERSON] про те, що в заяві-анкеті не визначено суму кредитного ліміту, що вказує на відсутність домовленості між сторонами щодо всіх істотних умов договору, суд вважає безпідставними, враховуючи наступне. Згідно з п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк здійснює перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт надає свою згоду на те, щоб кредитний ліміт встановлювався за рішенням банку і клієнт надає право банку в будь - який час змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання вказаного договору є прямою та безумовною згодою клієнта стосовно прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а. с. 9-32). У відповідності з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (картрахунок [NUMBER] від 29 серпня 2013 року) позивач змінював розмір кредитного ліміту відповідачки, а саме: 29 серпня 2013 року - 300 грн. та 30 серпня 2013 року - 500 грн., що було проведено у відповідності з Умовами та правилами, узгодженими Клієнтом (а. с. 90). Як вже зазначалося вище, підписавши заяву-анкету про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, відповідачка погодилася з тим, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, а клієнт надає йому право в будь - який час змінити його розмір. Крім того, [PERSON] користувалася кредитними коштами та частково погашала заборгованість по кредиту. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання. Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1048 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором та сплатити відсотки за користування коштами у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦПК України за користування грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У відповідності з п. 1.1.7.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Згідно з п. п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов'язаний: погашати заборгованість за кредитом, процентам за його використання, по перевищенню платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених діючим договором. Пунктом 2.1.1.12.6 Умов та Правил передбачено, що за користування кредитом та овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами банку, із розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 (а. с. 9-32). Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» базова відсоткова ставка на місяць нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році, і становить 2,5%. Розмір щомісячних платежів, враховуючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді, становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. і не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним (а. с. 7). З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачка користувалася кредитними коштами, частково погашала заборгованість за кредитним договором, але не своєчасно і не в повному обсязі вносила щомісячні платежі. Останній платіж було здійснено 17 лютого 2014 року у розмірі 2 750грн. 00 коп. Внаслідок цього станом на 30 вересня 2016 року у [PERSON] утворилася заборгованість за кредитом (тіло кредиту) у сумі 2 582 грн. 73 коп. та заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 21 265 грн. 74 коп. (а. с. 4-5). Суд вважає безпідставними заперечення сторони відповідача щодо недоведеності заявленої позивачем суми боргу, оскільки сам по собі вищезгаданий розрахунок не є належним доказом існування боргу, зважаючи на те, що в матеріалах справи наявна виписка з основної карти [PERSON], яка є первинним обліковим бухгалтерським документом та містить у собі детальну інформацію про операції, вчинені по картковому рахунку відповідачки, у тому числі зняття коштів з рахунку, нарахування процентів, штрафу (процентна складова), пені, комісії та не суперечить вказаному вище розрахунку (а. с. 86-89). Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнення з [PERSON] основної заборгованості за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами у вказаних у розрахунку розмірах, тобто 2 582 грн. 73 коп. та 21 265 грн. 74 коп. відповідно. Стосовно позовних вимог про стягнення пені та штрафів суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (ст. 610, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). У відповідності з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» пеня за несвоєчасне погашення заборгованості нараховується наступним чином: пеня (1) = (базова відсоткова ставка за договором) / 30 - нараховується за кожен день прострочки кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць, нараховується один раз на місяць, при наявності прострочки за кредитом або відсотками на п'ять і більше днів при виникненні прострочки на суму більше 50 грн. (а. с. 7). У відповідності з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь - яким із грошових зобов'язань, передбачених діючим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. за кредитними картками відкритими у валюті USD) + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Штраф враховується на окремому рахунку та підлягає сплаті в першу чергу (а. с. 9-32). Згідно з позовною заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з [PERSON] заборгованість за пенею та комісією у загальному розмірі 2 950 грн. та 1 339 грн. 92 коп. штрафу (процентна складова» Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку, через невиконання [PERSON] умов договору щодо сплати заборгованості по кредиту та процентам у строки, визначені договором, станом на 30 вересня 2016 року банком нарахована пеня та комісія в сумі 2 950 грн. 00 коп., яка не розмежовується одна від одної і штраф (процентна складова) у сумі 1 339 грн. 92 коп. (а. с. 4-5). Разом з тим, з виписки по основній картці відповідачки вбачається, що за період з 29 серпня 2013 року по 30 вересня 2016 року їй нарахована комісія у сумі 273 грн. 33 коп., пеня за прострочення по кредиту у загальному розмірі 600 грн. та штраф за прострочення кредиту в сумі 2 350 грн. (а. с. 86-89). За правовою позицією Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. З огляду на те, що відповідачем у справі заявлено вимогу щодо застосування до спірних правовідносин в частині нарахування пені та штрафних санкцій строку позовної давності в один рік, а позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладенні договору Умовами та Правилами надання банківських послуг передбачалось застосування позовної давності терміном 50 років, а також в порушення ст. 259 ЦК України не надано письмового договору з відповідачем відносно збільшення строку позовної давності, суд вважає необґрунтованими твердження позивача про застосування до спірних правовідносин позовної давності у 50 років. Відповідно до ст. 258 ЦК України та правової позиції Верховного суду України у справі №6-3006цс15 стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Враховуючи, що стороною відповідача заявлено вимогу про застосування строку позовної давності щодо вимог по нарахуванню пені, а позивачем не надано належних та допустимих доказів про необхідність застосування строку позовної давності терміном 50 років та не подано клопотання про його поновлення, з урахуванням виписки по карті, стягненню з [PERSON] на користь банку підлягає пеня за прострочення по кредиту в сумі 600 грн. та штраф у сумі 500 грн., які нараховані в межах строку позовної давності, за період з 15 листопада по 2015 року по 30 вересня 2016 року, тобто по дату, станом на яку позивач просить стягнути заборгованість. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості по штрафу в розмірі 1 850 грн., які нараховані за період із 01 квітня 2014 року по 31 жовтня 2015 року задоволенню не підлягають, так як позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення поза межами позовної давності. Дослідивши виписку з основної карти [PERSON], враховуючи умови нарахування пені та штрафів, визначених кредитним договором, суд приходить до висновку про відсутність одночасної подвійної цивільно-правової відповідальності за порушення строків внесення платежів по грошовому зобов'язанню, застосування якої заборонено ч. 1 ст. 61 Конституції України, на яку посилається відповідачка, оскільки в період нарахування пені, а саме: з 30 квітня по 30 вересня 2016 року нарахування штрафів не здійснювалось і навпаки, в період стягнення штрафів за прострочку за кредитом, а саме: з 15 листопада 2015 року по квітень 2016 року, нарахування по пені не здійснювалось, тобто відсутнє їхнє одночасне нарахування, про що зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-2003цс15. Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідачки 500 грн. штрафу (фіксована частина) за порушення строків платежів за будь - яким із грошових зобов'язань, передбачених діючим договором, суд зазначає наступне. Як передбачено п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів за будь - яким із грошових зобов'язань, передбачених діючим договором більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. (в еквіваленті 500 грн. за кредитними картками відкритими у валюті USD) + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Штраф враховується на окремому рахунку та підлягає сплаті в першу чергу (а. с. 9-32). У даному випадку нарахування штрафу за порушення строку платежу у фіксованому та відсотковому розмірі є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, застосування якої заборонено ч. 1 ст. 61 Конституції України. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] штрафу у фіксованому розмірі, у сумі 500 грн. задоволенню не підлягають. З приводу позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] комісії суд відмічає. Так, згідно з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка є невід'ємною частиною договору кредиту, за зняття готівки в банкоматах та пунктах видачі готівки ПриватБанку нараховується комісія, яка становить 3% від суми операції; в банкоматах інших банків України - 3% + 5 грн./1$; в зарубіжних банкоматах - 3%+15 грн./3$. (а. с. 7). У відповідності з випискою по картковому рахунку відповідача останній за період з 29 серпня 2013 року на 18 лютого 2014 року нарахована комісія у загальній сумі 273 грн. 33 коп. (а. с. 86-89). Враховуючи викладене вище, суд вважає безпідставними твердження відповідачки щодо відсутності в підписаній нею заяві умови про сплату комісії та відсутність правової підстави для її нарахування. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають 273 грн. 33 коп. комісії, яка була нарахована за період з 29 серпня 2013 року по 18 лютого 2014 року. До позовних вимог про стягнення з відповідачки комісії не підлягає застосування строків позовної давності, так як вона переривалася вчиненням останньою платежів по погашенню заборгованості по кредиту. Підсумовуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» і стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом у загальному розмірі 25 221 грн. 80 коп., із них 2 582 грн. 73 коп. - заборгованість за кредитом, 21 265 грн. 74 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 600 грн. 00 коп. - заборгованість за пенею, 500 грн. - штраф (процентна складова) та 273 грн. 33 коп. - комісія. В іншій частині позовні вимоги банку задоволенню не підлягають. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що відсоток задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 88,07% (25 221 грн. 80 коп. /28 638 грн. 39 коп.)х100%) стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають судові витрати у виді сплаченого при зверненні до суду з даним позовом судового збору пропорційно сумі задоволених вимог у розмірі 1 213 грн. 60 коп. (а. с. 1). Всього стягненню із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають кошти в сумі 26 435 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial