Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

15.02.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних. Свій позов мотивувала тим, що 11.02.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 2 000,00 (1\~500+500) доларів США, в підтвердження чого відповідач 11.02.2014 року надала розписку. Відповідно до умов розписки [PERSON] зобовязалася повернути позику до 21.02.2014 року. Однак, станом на день звернення позивачем з позовом до суду відповідач борг не повернула. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму неповернутої позики в розмірі 54\~330,22 гривень та 3% річних в розмірі 1\~590,18 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в у повному обсязі, просила позов задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечила, справу просила розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, повідомлялася судом завчасно та належним чином про день, час та місце судового розгляду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання. За таких обставин суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності та взаємозвязку, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами та відповідні їм фактичні обставини справи. Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а в ч.1 ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В свою чергу Верховним Судом України у своїй постанові від 18.09.2013 року у цивільній справі №6-63цс13 висловлена правова позиція, відповідно до змісту якої письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 679цс14). У відповідності до приписів ч.1\~ст.360-7 ЦПК України\~рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 11.11.2015 року у справі №61967 цс 15 розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Судом встановлено, що 11.02.2014 року між позивачем [PERSON] з однієї сторони та відповідачем [PERSON], з другої сторони укладено договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримала грошові кошти в сумі 2\~000 (1\~500+500) доларів США, в підтвердження чого 11.02.2014 року надала розписку. Відповідно до розписки [PERSON] зобовязалася повернути всю суму позики в повному обсязі, до 21.02.2014 року (а.с.3). Однак, станом на день звернення позивачем з позовом до суду, відповідач в повному обсязі борг не повернула, про що свідчить наявність оригінала розписки у позивача, яка долучена до матеріалів справи. З представленої суду як доказ оригіналу розписки, що видана [PERSON] [PERSON] вбачається, що позивач позичила, а відповідач взяла у борг грошові кошти у сумі 2\~000 (1500 та 500) доларів США, які зобовязалася повернути до 21.02.2014 року (а.с.3), однак зазначену суму боргу не повернула. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі №679цс14, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютного платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно в національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати передбачені ст.625 ЦК України. Враховуючи встановлення судом невиконання відповідачем свого грошового зобовязання перед позивачем, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума основного зобовязання із розрахунку 2000 доларів США, по курсу НБУ станом на день ухвалення судового рішення (2000 х 26,76 (курс долара США до гривні станом на 21.04.2017 року), що становить 53520 грн. Враховуючи наявність боргу за основним зобовязанням, з відповідача підлягають стягненню 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. Позивачем в позовній заяві здійснено розрахунок 3% річних в розмірі 1\~590,18 гривень. Суд, перевіривши зазначений розрахунок, встановив, що розмір 3% річних за період з 21.02.2014 року по 14.02.2017 року (дата розрахунку позивача) становить 4\~790,04 гривень (179 доларів США* 26,76 грн. курс долара США станом на 21.04.2017 року). Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення суми основного боргу та 3% річних в розмірі 55\~110,18 гривень, з яких: сума неповернутої позики - 53520 грн. та 3% річних - 1\~590,18 грн. (в межах заявлених вимог). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позов на користь позивача задовольняється частково, з відповідача на його користь слід стягнути судові витрати (судовий збір), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто в розмірі 630,72 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial