Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

16 травня 2019 року [PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до батька дітей [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтуваннях позовних вимог позивач посилається на те, що з 25.01.2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу у сторін народилося двоє синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 18.01.2013 року шлюб між сторонами було розірвано, однак фактично сімейні відносини з відповідачем були припинені ще в січні 2012 року, з того часу сторони проживають окремо. Відповідач по справі, як батько дітей, жодного з покладних законом обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Жодного разу [PERSON] , навіть не поцікавився за які кошти виховуються діти. Крім того, відповідач є злісним неплатником аліментів, які стягується з нього на утримання дітей за рішенням суду. Всі питання щодо виховання дітей вирішується позивачем самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача. Іншої матеріальної допомоги на утримання дітей відповідач не надав і не надає на цей час, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з дітьми, і вони не отримують від батька жодного подарунку на день народження, останній не відвідує дітей вдома. Все вищевказане свідчить виключно про те, що відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому, посилаючись на вимоги ст. 164 Сімейного кодексу України, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей. Ухвалою суду від 03 червня 2019 року відкрито провадження у справі (а.с.13-14). 13.03.2020 року канцелярією суду зареєстровано уточнений позов [PERSON] (а.с.18-20), який відповідною ухвалою суду від 16.03.2020 прийнятий до розгляду (а.с.34-35). Представник позивача в судове засідання не з`явилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, згідно якої позов підтримала у повному обсязі та не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.28). Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час, дату і місце розгляду справи, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання (а.с.31), причина неявки не відома, а тому в силу вимог ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Представник третьої особи - органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, а також висновок щодо розв`язання спору (а.с.22). Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Суду подано копію свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] (а.с.7) та [PERSON] , [INFO] (а.с.6), батьками дітей значаться сторони по справі. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, вимоги ст. 150 СК України, свідчать про спільний обов`язок батьків виховувати дитину. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Аналіз всіх поданих позивачем письмових доказів свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості, наданого державним виконавцем Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.27) станом на 01.05.2019 року, заборгованість по аліментам, що стягуються з [PERSON] за виконавчим листом №183/4870/18 від 25.05.2017 у розмірі 1/3 частки, - складає 20550,42 грн. Жодного платежу за період з серпня 2018 року по квітень 2019 року відповідачем не було внесено, що також підтверджується довідкою про неотримання аліментів №26625 від 21.05.2019 року (а.с.26). В свою чергу, орган опіки та піклування Черкаської селищної ради надали до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у якому зазначено наступне. Так, органом опіки та піклування було встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох синів. Однак подружнє життя не склалося, і в 2011 році відповідач залишив родину (ще під час вагітності дружини другою дитиною). Зі слів позивача, перший рік батько дітей інколи відвідував їх, потім самоусунувся. Протягом восьми років він не приймає участі в житті дітей жодним чином, не виходить на зв`язок, не надає коштів на утримання дітей, рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей не виконує. На сьогоднішній день, місце перебування відповідача не відомо, позивач припускає, що він залишив Україну. За таких обставин, враховуючи поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, повноважний орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей (а.с.23). Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з 2012 року і до цього часу всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач самостійно, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які фактично ростуть під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю однієї матері. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України). А тому, суд погоджується з позивачем, що така поведінка та бездіяльність відповідача, як батька, суперечить інтересам дітей, порушує їх права, гарантовані міжнародним та національним законодавством. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав обґрунтовані та підлягають задоволенню, [PERSON] , слід позбавити батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved