Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

16\~січня 2021\~року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою. На підтвердження\~свої позовних\~вимог вказав,\~що з 29 листопада 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від вказаного шлюбу в них є неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 15 грудня 2020 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області шлюб було розірвано. Питання місця проживання неповнолітніх дітей під час розірвання шлюбу вирішено не було. Ще до розірвання шлюбу відповідач [PERSON] переїхала жити до своїх батьків у с.Застугна Обухівського району Київської області разом із дітьми та прожила там близько місяця. У жовтня 2020 року відповідач [PERSON] зателефонувала та сказала забрати дітей у зв`язку з своїм переїздом до Республіка Польща та залишила обох дітей на його утримання. Зазначив що у 2017 році він усиновив [PERSON] та з того моменту відбувався тісний психологічний зв`язок який триває до тепер. Крім того він з самого народження займається вихованням рідної дочки [PERSON] , добре знає як за нею доглядати та має з нею стійкий психологічний зв`язок. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утримання своїх неповнолітніх дітей, нелажного спілкування у них не має. Вважав, що діти мають проживати з ним, оскільки він має постійну роботу з визначеним графіком, тому він має час відводити дітей до школи та дитячого садочка, займатися з ними вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про них. Має стабільний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити гармонійний розвиток їх особистості в атмосфері любові моральної та матеріальної забезпеченості. Разом з дітьми він проживає в квартирі [ADDRESS] . В даній квартирі для дітей обладнані кімнати, щоб останні могли мати здоровий сон, навчатися та гратися. Діти знаходяться на обліку КНП «Миргородський міський центр первинно медико- санітарної допомоги» та спостерігаються у лікаря-педіатра [PERSON] . Діти хворіють не часто, щеплення зроблені згідно віку, вчасно проходять всі профілактичні огляди. Він співпрацює з лікарем, приводить дітей на прийом та виконує всі його призначення. Спиртними напоями не зловживає, на роботі характеризується позитивно. Просив суд визначити місце проживання малолітніх сина та дочки за місцем його проживання. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити з підстав вказаних у позовній заяві. Суду пояснив, що має бажання та всі умови, щоб піклуватися про своїх дітей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала, щоб діти постійно жили з батьком. Представник третьої особи Миргородської міської ради Ревенчук С.Ю. надала в судовому засіданні висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якому визнано за доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком [PERSON] за його місцем проживання. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи суд прийшов до наступних висновків. Сторони по справі мають двох спільних малолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.12-13). Рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради від 13.01.2021 року № 6 визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] (а.с.17). Висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради від 19.03.2021 року про визначення місця проживання [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] з вересня 2020 року одноосібно у виховує та утримує дітей, військовослужбовець, працює старшим авіаційним техніком в/ч [NUMBER] , матеріально забезпечений. Відповідно до довідки голови будинкового комітету вихованням дітей займався і займається виключно батько [PERSON] , а матір дітей [PERSON] за місцем проживання характеризують вкрай негативно. На засіданні комісії [PERSON] підтримав свої вимоги і просив визначити місце проживання дітей разом з ним. В свою чергу [PERSON] повідомила. Що недавно повернулася із-за кордону, і найближчим часом планує знову виїхати за межі України, не заперечувала проти визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком (а.с.34-35). За приписами ст. 7 СК України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Законами України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, положеннях Сімейного Кодексу України, роз`ясненнях, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Крім того, відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини) закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Мати дитини, у разі визначення місця проживання останньої з батьком, не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. У відповідності до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до п. 72 Постанови КМУ від 24.09.2008 №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаних із захистом прав дитини» під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. За таких обставин, оскільки судом встановлено, що протягом тривалого часу, спільні діти сторін проживають з батьком, при цьому, умови проживання дітей є належними, з усіма побутовими зручностями, потрібними для повноцінного проживання, мати дітей участі у їх вихованні не приймає, не проявляє свого інтересу, суд звертає увагу та враховує ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дітей до кожного із них, вік дітей, а також, «якнайкращі інтереси дитини», які і мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця їх проживання з одним із батьків, визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовні вимоги батька підлягають задоволенню в повному обсязі. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що проживання дітей з одним із батьків, ніяким чином не перешкоджає іншому з них брати участь у вихованні, матеріальному забезпеченні дітей, спілкуванню з ними, що передбачено чинним законодавством, а в разі зміни обставин, які впливають на вирішення спору про місце проживання дітей, другий з батьків не обмежений повторно ставити таке питання. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved