Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

16.04.2015 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївського національного аграрного університету про захист гідності, честі та ділової репутації, в якому зазначав, що на головній сторінці сайту Миколаївського національного аграрного університету 17 лютого 2015 року опубліковано лист-звернення до Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем'єр Міністра України, Генерального прокурора України, Міністра освіти і науки України, Голови Миколаївської обласної державної адміністрації, лідерів політичних партій та депутатів Верховної ради України. Інформація що була поширена відповідачем, абсолютно не відповідає дійсності. Більш того, поширена інформація порушує особисті немайнові права, зокрема, ганьбить честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації викладача. Вищевказана інформація порушує особисті немайнові права, що виражається у негативному упередженому ставленні до позивача з боку осіб, які ознайомлюються з листом-зверненням. Крім того, подібними діями відповідач охарактеризував позивача, як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон, як особу, яка не має високих моральних цінностей. Така необґрунтована характеристика пригнічує його честь та гідність. Неправомірне поширення широкому колу осіб недостовірної негативної інформації відносно позивача негативно впливає на виконання трудових обов'язків та на повагу робочого колективу та студентів. Просив визнати недостовірною інформацію відносно нього поширену Миколаївським національним університетом у вказаному листі-зверненні; зобов'язати національний аграрний університет не пізніше наступного дня від набрання рішення законної сили, спростувати інформацію, шляхом розміщення на головній сторінці офіційного сайту Миколаївського національного аграрного університету звернення до Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем'єр Міністра України, Генерального прокурора України, Міністра освіти і науки України, Голови Миколаївської обласної державної адміністрації, лідерів політичних партій та депутатів Верховної ради України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, висловив сумнів, що лист-звернення на який вказує позивач взагалі публікувався університетом, зазначив, що інформація викладена в листі є думкою тих працівників університету, які його підписали, тобто є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню. Просив відмовити в задоволенні позову. Миколаївський національний аграрний університет звернувся з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недостовірною інформацію. Позовні вимоги з уточненнями та доповненнями обґрунтовували тим, що розповсюджена інформація є фактичним твердженням, а не оцінюючим судженням, тому підлягає спростуванню. В судовому засіданні представники Миколаївського національного аграрного університету зустрічний позовом підтримали, просили його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно роздрукованого зображення на веб-сторінці за адресою: http://www.mnau.edu.ua/ua/index.html опубліковано лист звернення викладачів співробітників та студентів Миколаївського національного аграрного університету до Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем'єр Міністра України, Генерального прокурора України, Міністра освіти і науки України, Голови Миколаївської обласної державної адміністрації, лідерів політичних партій та депутатів Верховної ради України. Конкретних авторів листа-звернення не зазначено. Крім вказаного листа на вказаній сторінці розміщена інформація про Миколаївський національний аграрний університет. Пунктом 12 Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено: Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно з частинами 2, 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України, п. 18 вказаної постанови Пленуму ВСУ позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Позивач, не надав суду жодного доказу, що відповідач є власником сайту, на якому опубліковано лист-звернення. Витребувати такий доказ вони також не просили. Тобто, позивачем не доведено, що саме відповідач створив технологічну можливість та умови для поширення інформації, яку він оспорює, а тому відсутні підстави для задоволення позову. Судом не приймаються до уваги доводи позивача, що оспорювану ним інформацію поширив відповідач, оскільки сайт містить інформацію про університет. Такий висновок є припущенням, на якому не може ґрунтуватись рішення суду. Відповідно до ч. 1,3 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення нею та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати інформацію (в контексті ст. 277 ЦК України), в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка порушує право особи на повагу до її гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 40 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 10.04.2003 року №8-рп/2003, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових осіб і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів за заявою, і в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може само по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізацію особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації. Крім того, згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночним судженням, за винятком, образи чи наклепу, є висловлюванням, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема, гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. З урахуванням викладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed