Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

15 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням і вселення. В позовній заяві зазначає, що з 15 жовтня 1996 року до 24 травня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], під час якого у порядку спадкування набув право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. На час звернення до суду із даним позовом, у зазначеній квартирі зареєстровані сторони та їх діти: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати у зазначеній квартирі і на підставі укладеного між ними договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року право власності на цю квартиру було зареєстровано за [PERSON] Проте, у листопаді 2011 року, незважаючи на усну домовленість про безперешкодне проживання [PERSON] у квартирі, [PERSON] подала до суду позов про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а він в свою чергу звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2012 року, в задоволенні обох указаних позовів відмовлено. В березні 2013 року [PERSON] повторно звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення, при цьому [PERSON] звернулась із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування квартирою у звязку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад 1 рік. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, в задоволенні первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON], відмовлено. Як на підставу свого позову [PERSON] зазначає, що [PERSON] продовжує чинити йому перешкоди у користуванні квартирою: змінила замки на вхідних дверях квартири, ключів від нового замка не надає, чим порушує його право на житло, як члена сімї, тому [PERSON] просив зобовязати її не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою № 70 у будинку № 28 по вул. Баженова у м. Вінниці та вселити його до цієї квартири. До початку розгляду справи по суті, судом було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON], зустрічну позовну заяву [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Зустрічний позов мотивовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року, укладеного між сторонами у справі, вона є власником квартири [ADDRESS], у якій на час звернення до суду з зустрічним позовом, проживає вона разом з дітьми. [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає з грудня 2010 року, забрав усі свої речі, при цьому ніякі перешкоди у користуванні житлом йому не створюються. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовільнити, заперечували щодо задоволення зустрічного позову, просили суд у його задоволенні відмовити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримали в повному обсязі, просили суд його задовільнити, вимоги первісного позову не визнали у його задоволенні просили суд відмовити. Вислухавши думку позивача, відповідача та їх представників, а також свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши належну оцінку усім доказам, що є у справі, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову з наступних підстав. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24 травня 2005 року між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-АМ № 000841, видане 24 травня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції (а.с. 9). Згідно договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] колишній дружині [PERSON] (а.с. 55). Право власності на зазначену вище квартиру у встановленому законом порядку було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 57). Даючи оцінку правовідносинам, що є предметом судового розгляду, суд виходить із наступного. Статтею 8 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованою Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. З огляду на зазначене, спірні правовідносини, які є предметом розгляду по даній справі, виникли між [PERSON], як колишнім членом сімї та [PERSON], як власника житла. Як на підставу заявленого первісного позову [PERSON] посилається на ту обставину, що [PERSON] було змінено замок до вхідних дверей квартири, при цьому, ключів від нового замка останньою надані не були, про що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON]. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є матір'ю [PERSON]. Проживає по сусідству з відповідачем, квартира останньої та свідка розташовані на одному поверсі (у спільному тамбурі). [PERSON] чинить її сину та їй перешкоди в користуванні квартирою, не дає спілкуватися з онуками. При цьому підтвердити ту обставину, що відповідачем чиняться перешкоди у спосіб, який зазначений позивачем [PERSON], а саме, заміною замка до вхідних дверей квартири, не змогла, зазначивши, що їй таке не відомо, замок було замінено лише у тамбурі, заміною якого, весною 2015 року, займався чоловік свідка. Крім того додала, що позивач [PERSON] у приміщенні квартири, за відсутності [PERSON], спілкується зі своїми дітьми. Свідок [PERSON] судом не був допитаний, оскільки позивачем було відкликано клопотання про його допит. Щодо тверджень представника позивача [PERSON]-[PERSON], що обставиною, яка підтверджує порушення [PERSON] право на користування житловим приміщенням квартири, є те, що [PERSON] неодноразово звертався до суду за захистом свого порушеного права, суд зазначає наступне. Користуючись правом, встановленого статтею 3 ЦПК України на звернення до суду за захистом, [PERSON] звертався до суду з позовами до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири (в листопаді 2011 року), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення (02 квітня 2013 року), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення (в жовтні 2014 року). За результатами розгляду вищезазначених позовів рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 26 липня 2012 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, було відмовлено. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 травня 2014 року, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення, відмовлено. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2014 року, за заявою позивача, судом було залишено без розгляду позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення. Наведенні вище рішення суддів, які набули законної сили, дають підстави для висновку, що позови [PERSON] до [PERSON] були безпідставними, оскільки у їх задоволенні було відмовлено. [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом, просив, також, суд захистити його порушене право, шляхом вселення у квартиру [ADDRESS], при цьому обставина, яка б підтверджувалась належними та допустимими доказами про незаконне його виселення із зазначеної квартири, судом не встановлена. З огляду на вищевикладене, в судовому засіданні [PERSON]Г не доведено та нічим не підтверджено факт існування перешкод в користуванні спірною квартирою [PERSON]. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування перешкод в користуванні спірною квартирою [PERSON] суду не надав, а тому первісний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та про вселення у житлове приміщення не підлягає задоволенню. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою № 70 в будинку № 28 по вул. Баженова в м. Вінниці, суд виходив з наступного. В пункті 39 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Згідно статті 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Отже, припинення сімейних відносин з відповідачем [PERSON], як власником квартири, не позбавляє [PERSON], як колишнього члена сім'ї, права користування приміщенням квартири. Вичерпного переліку поважних причин відсутності члена сім'ї понад встановлені строки житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Як вже було встановлено судом, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24 травня 2005 року між ними було розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 29 червня 2010 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] колишній дружині [PERSON] Право власності на зазначену вище квартиру у встановленому законом порядку було зареєстровано за [PERSON]. [PERSON], звертаючись до суду із зустрічною позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, посилалась на те, що [PERSON] без поважних причин не проживає в квартирі понад 1 рік, доказом чого є акт № 883, складений 30 травня 2015 року на підставі відомостей, повідомлених [PERSON], [PERSON] та в присутності [PERSON] (а.с. 58). В даному акті зазначено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 01 жовтня 2011 року. Суд не бере до уваги свідчення свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки свідок [PERSON] доводиться рідною сестрою [PERSON], які перебувають у неприязних стосунках, а свідок [PERSON] доводиться хрещеною матірю (дитини, дітей) свідка [PERSON], також свідок [PERSON] перебуває у дружніх стосунках з [PERSON], оскільки знайомі близько 20 років. Свідок [PERSON], повідомила на запитання суду, що підтверджуючи відомості в акті про відсутність [PERSON] в квартирі з 2011 року, виходила з того, що бувала у квартирі [PERSON] приблизно 1 раз на тиждень, у вечірній час, при цьому [PERSON] в квартирі не бачила. Однак, судом не може бути розцінено як беззаперечний доказ вищезазначені свідчення свідка [PERSON] відсутності [PERSON] в квартирі понад один рік. З огляду на зазначене, судом не беруться до уваги свідчення зазначених вище свідків, оскільки судом ставиться під сумнів обєктивність повідомлених ними суду обставин як в судовому засіданні, так і при складанні акту № 883 від 30 травня 2015 року. Крім того, оцінюючи покази усіх свідків в окремості та у взаємному звязку, вони є суперечливими, зокрема, свідок [PERSON] свідчила про те, що [PERSON] до квартири [PERSON] має безперешкодний доступ, оскільки спілкується з дітьми, при цьому свідки [PERSON] та [PERSON] свідчать про відсутність [PERSON] в квартирі з 01 жовтня 2011 року. Крім того, свідок [PERSON] доводиться матірю свідку [PERSON], які в свою чергу перебувають у неприязних стосунках. Інших доказів, які підтверджували, що [PERSON] був відсутній в квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, судом не встановлено. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. У звязку з відмовою в задоволенні первісного та зустрічного позовів, судові витрати слід залишити за сторонами, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed