Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

15.09.2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 21.02.2014 року у розмірі 15000 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн.. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач [PERSON] в позовній заяві зазначив, що 21.02.2014 року він надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 5000 грн. під щомісячне нарахування 10% від отриманої ним суми за користування цими грошима, про що останній власноручно написав розписку. Далі в позові зазначив, що відповідно до договору позики від 21.02.2014 року, відповідач зобовязувався повернути йому суму боргу разом з нарахованими процентами за користування цією грошовою сумою до 22 березня 2014 року. Однак, в обіцяні терміни відповідач отриману ним позику разом із процентами позивачу не повернув. 19 грудня 2014 року позивачем засобами поштового звязку було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення йому грошових коштів у сумі 5000 грн. та нарахованих за період з 21.02.2014 року по 21.12.2014 року процентів за користування цією позикою, яку останній отримав 26 грудня 2014 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач вказав, що у березні 2015 року відповідач сплатив йому лише 5000 грн. у вигляді процентів за користування позикою терміном за 10 місяців, сам борг у сумі 5000 грн. та залишок відсотків за користування позикою протягом 20 календарних місяців у сумі 10000 грн. станом на 21 серпня 2016 року так і не повернув. Прохає стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики від 21.02.2014 року у сумі 5000 грн. та 10000 грн. процентів за користуванні грошовою позикою, а також суму сплачених судових витрат у розмірі 551,20 грн.. 17.10.2016 року відповідач надав суду письмові заперечення (а. с. 30-32), в яких вказав, що дійсно між ним та позивачем 21.02.2014 року було укладено договір позики на суму 5000 грн. під 10% щомісяця. Відповідач зазначив, що 19 березня 2015 року повернув позивачу 5000, про що останній власноручно написав розписку про отримання коштів. Крім того, як вказав відповідач, він неодноразово сплачував позивачу кошти у вигляді відсотків за користування грошовою позикою. Коли йому залишилося повернути позивачу 2000 грн. 12.12.2015 року до нього додому приїхали два невідомих чоловіки, які почали вимагати гроші, які він заборгував позивачу, в результаті чого його дружина [PERSON] викликала працівників поліції. В ході перевірки заяви його дружини інспектором поліції [PERSON] було встановлено, що з пояснень позивача та відповідача слідує те, що станом на 12.12.2015 року позивач винен гроші відповідачу в сумі 2000 грн. Тому, як вважає відповідач, посилання позивача що він заборгував останньому станом на 21 серпня 2016 року 15\~000 грн. не відповідають дійсності, тоді коли позивач визнавав, що відповідач заборгував перед ним 2000 грн. Прохав суд частково задовольнити позовні вимоги позивача що стягнення з нього 2000 грн. основного боргу за договором позики та 1600 грн. відсотків за 8 місяців за користування вказаною позикою. В судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву, в якій прохає справу розглядати за його відсутності, за участю його представника [PERSON], на позовних вимогах наполягає (а.с. 21). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, прохав суд їх задовольнити. Зазначив, що розрахунок наведений відповідачем у запереченнях є невірним та таким, що не відповідає дійсним обставинам по справі. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково, не заперечуючи факту отримання ним коштів у позивача, надав суду пояснення близькі до його письмових заперечень. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є колишньою дружиною відповідача, але вони продовжують проживати однією сімєю. Її чоловік [PERSON] 21.02.2014 року взяв у [PERSON] в борг 5000 грн. під 10% щомісячно. Того ж дня чоловік склав розписку, яку писав добровільно. Потім на протязі 8-ми місяців вони сплачували позивачу кошти в рахунок боргу. Кілька разів віддавались не кошти, а надавались послуги на прохання позивача. У березні 2015 року було погашено основну суму боргу в розмірі 5000 грн. і залишалися лише проценти. При передачі [PERSON] 5000 грн. була складена останнім розписка про їх отримання, але він не зазначив в ній, що цн саме основна сума боргу. Така домовленість між позивачем та відповідачем була лише усно. На теперішній час ними визнається борг в розмірі 2000 грн. та відсотки з них. Так як між позивачем та відповідачем були дружні стосунки, то ніхто з [PERSON] не думав брати розписки щомісяця щодо отриманих ним коштів в рахунок процентів за угодою. Але кожного місяця після 20 числа чоловік відносив [PERSON] кошти за розпискою у сумі 500 грн., що складає 10 % від суми боргу. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи учасників процесу, пояснення свідка [PERSON], надавши всьому оцінку, прийшов до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2014 року позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 5000 грн. під 10 відсотків щомісячних нарахувань за користування отриманими коштами, про що останній власноручно написав розписку, в якій зобовязувався повернути позивачу суму боргу з процентами до 22.03.2014 року (а.с. 7). 19.12.2014 року позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про повернення отриманої позики та відсотків за користування нею. Про отримання відповідачем вказаної вимоги свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 8). Також, цю обставину визнав в судовому засіданні і сам відповідач. Згідно розписки від 19.03.2015 року [PERSON] отримав від [PERSON] 5000 грн., при цьому призначення цих коштів чи то в рахунок основної суми боргу, чи то для погашення процентів в розписці не визначено (а.с. 32). Як встановлено в судовому засіданні та визнано сторонами по справі відповідач від позивача отримав 5000 грн.. В березні 2015 року [PERSON] повернув позивачу 5000 грн.. Позивач наполягає, що це були повернуті відповідачем відсотки за користування позикою за 10 місяців, основну суму позики в розмірі 5000 грн. та відсотки за користування позикою за 20 місяців у сумі 10000 грн. до цього часу відповідачем не повернуті. Твердження відповідача що він повертав позивачу кошти в розмірі 5000 грн. як основну суму заборгованості та залишок заборгованості у сумі 2000 грн., які він визнав не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а також не було надано суду відповідних доказів на підтвердження цього. З досліджених в судовому засіданні оригіналів матеріалів перевірки № 116 за зверненням гр. [PERSON] від 12.12.2015 року проведеної Гуляйпільським ВП Пологівського ГУНП в Запорізькій області встановлено, що [PERSON] не надавав будь-яких пояснень щодо залишку боргу в сумі 2000 грн.. При цьому, останній, в цих же поясненнях зазначав, що він позичив [PERSON] 5000 грн. під 10 % на один рік. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт передачі грошей та їх кількість сторони по справі визнали, а тому відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно наданої розписки про отримання грошей, сторони домовилися про порядок та умови сплати процентів за користування наданими в борг суми позики. Умови сплати процентів, які визначені в розписці відповідач не оспорював. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом. При цьому заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. У відповідності зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В ст. 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобовязання. Кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання свого обовязку. Стаття 599 ЦК України визначає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобовязання є його невиконання (ст. 610 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільні в укладанні договору, вибір контрагента та визначенні умов договору. Статтею 629 ЦК України встановлено обов'язковість договору для виконання сторонами, а за змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором виконав, відповідач же своє зобовязання за договором позики не виконав та не повернув суму взятих у борг коштів та сплати відповідних процентів. Відповідно до розписки від 21.02.2014 року відповідач був зобовязаний повернути позивачу кошти до 22.03.2014 року. При цьому, в установлений строк свого зобовязання не виконав. За час розгляду справи протилежного не довів та не спростував доводи позивача, доказів повернення ним боргу, як то розписки кредитора чи будь-якого іншого документу суду не надав. Розрахунок заборгованості наведений позивачем у позові суд вважає вірним. Натомість розрахунок здійснений відповідачем не знайшов свого підтвердження при досліджені в судовому засіданні обставин та перевірки їх доказами. Суд, оцінюючи свідчення свідка [PERSON] не бере їх до уваги в частині обставин щодо правовідносин, які склалися між сторонами, так як більшість із них їй відома зі слів самого відповідача. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що свідок, на теперішній час, є зацікавленою особою у вирішенні справи на користь відповідача. Таким чином, суд вважає, що наявні матеріали справи свідчать про те, що відповідач має заборгованість перед позивачем, яку зобовязний повернути. А тому позов підлягає задоволенню, як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При звернені до суду з позовом позивачем була сплачена сума судового збору в розмірі 551,20 грн (а.с.15-16). Позовні вимоги позивача задоволені повністю, тому сплачена ним сума судового збору підлягає стягненню на його користь з відповідача.

Outcome: approved