Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

16 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Харцизьк Донецької області про витребування трудової книжки, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку, оплату часу простою та відшкодування моральної шкоди. Після уточнення позовних вимог просила визнати неправомірною відмову роботодавця - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області у звільненні за частиною 3 статті 38 КЗпП України, витребувати наказ про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України та належно оформлену трудову книжку, стягнути з роботодавця вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, середній заробіток за час затримки в видачі трудової книжки, компенсацію за затримку виплати заробітної плати, оплату часу вимушеного простою за період з 01 вересня 2014 року по 03 жовтня 2014 року та моральну шкоду. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що з 14 листопада 2001 року працювала на посаді завідуючої юридичного сектора у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області. Безпосереднє управління Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві здійснюють його управління та виконавча дирекція. Управління виконавчої дирекції Фонду є підзвітним керівництву виконавчої дирекції Фонду. 8 жовтня 2014 року позивачка звернулась до роботодавця з письмовою заявою про звільнення з роботи на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку на підставі статті 44 КЗпП України і пункту 8 колективного договору та визначила строк розірвання трудового договору - з 17 жовтня 2014 року. [PERSON] зазначає, що її заява про звільнення була погоджена із начальником у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області, про зо є відмітка у журналі реєстрації вихідних документів відділення за № 01-05/03-2530 від 8 жовтня 2014 року. Заява про звільнення з роботи була направлена до м. Маріуполя Донецької області, в якій була переведена частина апарату управління. Після звернення на урядову «гарячу лінію» її заяви щодо звільнення були зареєстровані 9 жовтня 2-14 року за № ГІ-2591015 та 14 жовтня 2014 року за № ГІ -26-4537 та направлені на розгляд Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2015 року (з урахуванням ухвали Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2015 року) позов задоволено частково, а саме: - стягнуто з відповідача на користь позивача компенсацію за затримку виплати заробітної плати в сумі 222 грн. 14 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Непогодившись із рішення суду позивачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі через порушення судом вимог матеріального та процесуального права, зокрема: - судом не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. - судом не прийнято до уваги надані нею докази на підтвердження подання заяви про звільнення та не враховано, що підставою для безумовного застосування ч.3 ст.38 КЗпП України є сам факт порушення трудового законодавства, а не істотність причин такого порушення. - внаслідок бойових дій пов'язаних з проведенням антитерористичної операції з липня по вересень 2014 року виникла небезпечна для життя та здоров'я працівників ситуація, що у відповідності до ст. 6 Закону України «Про охорону праці» ст. 34 та ст. 113 КЗпП України є підставою для оплати часу простою. Позивач та представник відділення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку в засіданні апеляційного суду не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчать телефонограми, які зареєстровані у журналі телефонограм апеляційного суду за №№ 2010, 2230 ( т.2 а.с.156, 167) Представник Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника управління, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду частково скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. 04 червня 2015 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області позов задоволено частково. Стягнуто з ВВД ФССНВ ПЗ України у м. Харцизьку Донецької області на користь [PERSON] 222 гривні 14 копійок компенсації у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с.186-188 Т.1). 12 червня 2015 року ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області відповідно до вимог ст.219 ЦПК України вирішено питання про судові витрати (а.с.196 Т.1) 11 серпня 2015 року рішенням апеляційного суду Донецької області рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання неправомірною відмови у звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України і стягненні моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення. Визнано неправомірною відмову управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецької області у звільненні [PERSON] за ч.3 ст.38 КЗпП України. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області на користь [PERSON] 500 гривень на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.253-257 Т.1) . 13 січня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Донецької області від 11 серпня 2015 року скасоване, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Скасовуючи рішення апеляційної інстанції, касаційний суд, зазначив, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що [PERSON] зазначала дві підстави порушення умов трудового договору, а саме: відсутність наказу про початок простою з початку проведення антитерористичної операції на території Донецької області та тривалу невиплату заробітної плати. У матеріалах справи відсутні відомості про наявність наказу про початок простою у зв'язку з початком проведення антитерористичної операції на території Донецької області. Крім цього, відповідна заява [PERSON] про звільнення була подана на ім'я начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області через відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області та електронною поштою направлена на адресу Управління. Касаційна інстанції зазначила, що апеляційним судом не було звернуто увагу на доводи представника відповідача про те, що управлінням не було запроваджено системи електронного документообігу у порядку, визначеному законодавством, який би давав право на прийняття на роботу, звільнення або відмову шляхом надання електронних листів, а наказ від 8 серпня 2014 року № 310 визначає спрощену систему обміну інформацією між начальниками відділень та управлінням. Зазначений наказ встановлює листування між управлінням та відділенням Фонду в особі їх начальників, а не працівників та застосовується для внутрішнього документообігу. За таких обставин апеляційному суду також слід перевірити, чи було дотримано [PERSON] вимог щодо подання письмової заяви про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України від 8 жовтня 2014 року, оскільки електронна копія заяви не замінює її оригіналу, який дозволяє ідентифікувати особу та з'ясувати добровільність наміру про розірвання трудового договору та звернути увагу на доводи представника відповідача про те, що [PERSON] подала заяву про звільнення до управління також 19 серпня 2015 року, у якій просить звільнити її з 25 серпня 2015 року і наказом управління від 25 серпня 2015 року № 1302-к її було звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тому решта вимог [PERSON] залежить від цієї, основної, вимоги (а.с.130-132 Т.2). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо визнання неправомірною відмови роботодавця у звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, витребуванні наказу про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України та трудової книжки, стягнення з роботодавця вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що позивач в установленій законом формі не звернулась до роботодавця про розірвання трудового договору, відсутні підстави для звільнення позивача за ст.. 38 ч. 3 КЗпП України та решта вимог не ґрунтується на законі оскільки на час розгляду справи трудовій договір не розірвано. Проте в повному обсязі з таким висновком суд погодитися не можна з таких підстав: Із матеріалів цивільної справи вбачається: З 14 листопада 2001 року [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з відділеням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області, де почала працювати спеціалістом з правового забезпечення. Згідно із наказом № 301-к від 30 травня 2006 року [PERSON] з 10 червня 2006 року переведена завідуючим юридичного сектору Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області. Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області № 310 від 8 серпня 2014 року у зв'язку з проведенням на території Донецької області антитерористичної операції на період проведення АТО визначено місце роботи апарату управління в м. Маріуполь Донецької області. Зобов'язано начальників відділень визначитися щодо направлення працівників для роботи в місце тимчасового перебування управління. Відповідно до Положення про Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у в Донецькій області затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 203 від 21.03.2011 року та пунктом 7 Положення про відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області, затвердженого наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області № 284 від 11.05.2011 року призначення на посаду та звільнення з посади працівників відділення здійснюється начальником управління на підставі подання начальника відділення ( т.1 а.с. 32-39). 8 жовтня 2014 року [PERSON] на ім'я начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області була подана заява про звільнення її з займаної посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору щодо строків виплати заробітної плати ( т.1 а.с.40). Вказана заява зареєстрована за вх. № 01-05/ 03-2530 та погоджена з начальником Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області, що підтверджується відповідною резолюцією від 08.10.2014 року про погодження із заявою про звільнення позивачки з 17 жовтня 2014 року ( т.1 а.с.41) . 8 жовтня 2014 року відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку Донецької області заява [PERSON] про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України була надіслана електронною поштою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області. Надіслання заяви електронною поштою підтверджується журналом реєстрації вихідних документів Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Харцизьку Донецької області за 2014 рік. 17 жовтня 2014 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області Листом № 07/18-1150 було повідомлено [PERSON] про відсутність підстав для її звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України, оскільки відсутня вина роботодавця в порушенні умов трудового договору, а саме через наявність обставин непереборної сили та проведення антитерористичної операції. Згідно із частиною 1 статті 38 КЗпП України, підставою розірвання трудового договору є письмова заява працівника. Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Позивачка завернулась до роботодавця за заявою про звільнення з 17 жовтня 2014 року за частиною 3 статті 38 КАЗпП України через порушення роботодавцем законодавства про працю, умов колективного та трудового договору, а саме: відсутність наказу роботодавця про початок простою з початку проведення антитерористичної операції на території Донецької області та тривалу невиплату заробітної плати. Згідно із Бухгалтерською довідкою, наданою відповідачем вбачається що мало місце порушення строків виплати заробітної плати за період з липня 2014 року та станом на 17 жовтня 2014 року, а саме: заборгованість по заробітній платі складала 4533 грн. 56 коп. Вказана сума була перерахована на картковий рахунок позивача платіжним дорученням № 7 від 22.01.2015 року ( т.1 а.с.136). Вказані обставини свідчать про порушення з боку роботодавця умов трудового договору про оплату праці. Що стосується висновку суду першої інстанції про не доведення позивачем факту належного подання заяви про звільнення, то вказаний висновок не відповідає фактичним обставинам по справі, згідно із якими [PERSON] 08 жовтня 2014 року через Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області подала заяву про звільнення на ім'я начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області. Заява про звільнення була погоджена із начальником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області, про що свідчить відповідна резолюція на заяві. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області направило заяву позивачки про звільнення електронною поштою на адресу управління. Виходячи з наведеного, висновки суду щодо ненадання працівником належно оформленої письмової заяви про звільнення є помилковими та спростовуються матеріалами справи. Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області № 310 від 8 серпня 2014 року було запроваджено листування між управлінням та відділеннями Фонду, розробку та узгодження проектів наказів начальника управління в електронному порядку шляхом направлення листа у сканованому вигляді із відображенням підпису, дати, номера та печатки (у разі необхідності). А за таких обставин, апеляційний суд не може погодитись з позицією відповідача про те, що заява про звільнення не може бути прийнята до розгляду, оскільки ця заява була надіслана електронною поштою не позивачкою, а структурним підрозділом - відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області. Надіслання заяви про звільнення [PERSON] саме відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області свідчить повідомлення про те, що 8 жовтня 2014 року відділення Фонду у м. Маріуполя отримав і відкрив це електронне повідомлення 8 жовтня 2014 року у 9 годині 14 хвилин ( т.1 а.с.42). Згідно із пунктом 7 Положення про Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області начальник відділення входить з поданням до начальника управління про призначення на посаду та звільнення з посади працівників відділення ( т.1 а.с.38). Крім того, наказом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області № 91 від 16 жовтня 2014 року позивачка [PERSON] була направлена до м. Донецька в управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області для отримання трудової книжки, у зв'язку із звільнення її 17 жовтня 2014 року і з цього приводу їй було виписано Маршрутний лист №46, де зазначено, що метою поїздки є отримання трудової книжки ( т.1 а.с.53-54). У Маршрутному листі є відмітка про те, що прибула у м. Донецьк 17 жовтня 2014 року ( т.1 а.с.54 - оборотна сторона). Таким чином, на час приїзду позивачки до відділення Фонду у м. Донецьк заява позивачки про звільнення, надіслана електронною поштою, була в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області. Під час розгляду справи в апеляційній інстанції представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області підтвердила, що згідно із наказом №91 відділення виконавчої дирекції Фонду у м. Харцизьку Донецької області від 16 жовтня 2014 року та маршрутного листа №46, позивачка [PERSON], дійсно була направлена в управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області та приїжджала до м. Донецька, про що свідчить відмітки у зазначеному листі. В управлінні у зв'язку з відсутністю оригіналу заяви про звільнення, позивачці було запропоновано написати таку заяву, від написання якої вона відмовилась. Акт про відмову у написанні заяви про звільнення ними не складався. У суді першої інстанції позивачка також пояснювала, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області відмовило їй звільненні за частиною 3 статті 38 КЗпП України і запропонувало переписати заяву, змінивши підставу звільнення на частину 1 статті 38 КЗпП України. Вказана обставина підтверджується Листом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області за № 07/18-1150 від 17 жовтня 2014 року ( датованим днем приїзду позивачки в м. Донецьк) згідно із яким у відповідь на її заяву про звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України їй було роз'яснено, що Управління може звільнити її тільки за частиною 1 статті 38 КЗпП України, оскільки будь-яких порушень трудового договору не встановлено і підстав для звільнення за частиною 3 статті 38 КЗпП України не має ( т.1 а.с.55-57). Крім того, із цього Листа вбачається, що заява позивачки була розглянута відповідачем і їй було рекомендовано звернутись із заявою про звільнення за частиною 1 статті 38 КЗпП України. Тобто, причиною відмови у звільненні позивачки було відсутність порушень трудового договору, а не надходження заяви електронною поштою. Аналіз, наданих сторонами документів свідчить про те, що [PERSON] були виконані всі умови, передбачені статтею 38 КЗпП України, необхідні для звільнення за власним бажанням: подана письмова заява про звільнення із зазначенням строку розірвання трудового договору, а тому відповідно до статті 38 КЗпП України роботодавець зобов'язаний звільнити працівника. А за таких обставин, відсутність подання начальника Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області до управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області у відповідності до вимог пункту 7 Положення про відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьк Донецької області свідчить про недотримання відповідачами своїх обов'язків щодо звільнення у відповідності до вимог статті 38 КЗпП України і не може бути підставою для відмови у звільненні працівника. Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-34 цс 13 від 22 травня 2013 року, для визначення правової підстави розірвання трудовогодоговору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працюУкраїни значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність причини такого порушення та його істотність. У відповідності до вимог частини 4 статті 338 ЦПК України апеляційним судом під час розгляду справи було встановлено, що 14 серпня 2015 року [PERSON] подала до управління заяву про звільнення, у якій просила звільнити її з 25 серпня 2015 року і наказом управління № 1302-к від 19 серпня 2015 року її було звільнено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. [PERSON], у зв'язку зі звільненням було перераховано 01 жовтня 2015 року заробітна плата у сумі 4 109,49 гривень ( т.2 а.с.64-66). Однак, відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки позивачка була звільнена з роботи після ухвалення судових рішень і вказані обставини не було предметом дослідження судових інстанцій, то апеляційний суд у відповідності до вимог статті 303 ЦПК України здійснює перевірку рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог. Виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, відмова роботодавця у звільненні працівника є неправомірною, а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Що стосується висновку суду про відмову у задоволені позовних вимог в частині витребування наказу про звільнення за частини 3 статті 38 КЗпП України, трудової книжки з відповідним записом, стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку та середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, то суд першої інстанції правильно виходив з того, що ці вимоги є передчасними, оскільки на час розгляду справи у суді першої інстанції трудовий договір між сторонами не був розірваний. Обґрунтованим є висновок суду про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання періоду з 1 вересня 2014 року по 3 жовтня 2014 року простоєм та стягнення оплати, оскільки як з матеріалів справи, так і з пояснень представника відповідача у судовому засіданні в апеляційної інстанції, вбачається, що факт простою підприємства не підтверджений належними та допустимими доказами, а саме наказ про початок простою не видавався. Крім того, згідно із табелем обліку використання робочого часу працівники були відсутні на роботі з іншої причини. Розраховуючи розмір компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, суд першої інстанції правильно керувався Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів з порушенням строків їх виплати» та навів розрахунок, а тому рішення суду в частині стягнення компенсації є обґрунтованим та підстави для скасування в цій частині відсутні). Згідно із статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивачка відшкодування моральної шкоди пов'язує у тому числі з неправомірною відмовою у її звільненні. Під час розгляду справи було встановлено, що роботодавцем було порушено трудове законодавство щодо звільнення позивачки, своєчасного виплати заробітної плати, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя та призвело до моральних страждань. Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про відмову у задоволені позову в частині відшкодування моральної шкоди. За таких обставин апеляційний суд вважає про наявність у позивача права вимагати відшкодування моральної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову. Встановлюючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд враховує ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, характер та тривалість моральних страждань позивача в зв'язку з порушенням її прав. Виходячи із встановлених фактів, з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецькій області підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 1000 гривень. Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Outcome: partial