Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

15 січня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення та виселення. В обґрунтуванні своїх позовних вимог банк посилається на те, що 19.04.2007року між ним та [PERSON] було укладено договір №DNK0GK00000023. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 38000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.04.2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк і відповідач 19.04.2007 року уклали договір іпотеки № DNK0GK00000023. Згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,80 кв.м., житловою площею 16,90 кв.м. яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 191900 грн. Позивач зазначає, що до цього часу відповідач заборгованість за кредитним договором не повернув і нараховані проценти не сплатив. Станом на 04.12.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 107476,96 доларів США, у зв'язку з чим позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на нерухоме майно - а саме: квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] відповідно до іпотечного договору № DNK0GK00000023 від 19.04.2007 року, виселити відповідача та інших осіб зі спірної квартири та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 19.03.2014 року від представника позивача надійшла заява про розгляд позову без його участі, в якій зазначено, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судові засідання, які відбулися 27.01.2014 року, 15.03.2014 року та 19.03.2014 року не з'явився. Про час і місце засідання суду повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. З огляду на викладене та згідно правил ч. 1 ст. 76 ЦПК України, зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 19.04.2007 року між банком та [PERSON] було укладено договір № DNK0GK00000023. Відповідно до умов вказаного договору відповідач отримав кредит у розмірі 38000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18.04.2022 року (а.с. 13-15). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 19.04.2007 року уклали договір іпотеки №DNK0GK00000023. Згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.17,18). Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 191900 грн. За рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року тип Банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство. У зв'язку зі зміною типу Банку, змінено найменування банку Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк». ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобов'язань ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 23). В зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, банк направив відповідачеві досудову вимогу від 29.10.2013 року № 30.1.0.0/2-972 (а.с. 7) про що свідчить витяг з реєстру поштових відправок рекомендованих листів з повідомленням від 29.10.2013 року (а.с. 8,9). Позивач зазначає, що до цього часу відповідач заборгованість за кредитним договором не повернув і нараховані проценти не сплатив. Станом на 04.12.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 107476,96 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 37225,90 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 25272,73 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 4180 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору у розмірі 35650,58 доларів США; штрафу (фіксованої частини) у розмірі 31,29 доларів США; штрафу (процентної складової) у розмірі 5116,46 доларів США (а.с.10-12). Як встановлено в судовому засіданні свої зобов'язання перед відповідачем банк за кредитним договором виконав повністю. Відповідач в своє чергу не виконав умови кредитного договору, позичальник припинив повертати банку отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом. Відповідачем ніяких дій щодо погашення заборгованості вчинено не було. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про іпотеку». Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 1056-1 ЦК України). Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов'язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. Ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею, відповідно до ст.549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України), а також така пеня підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України). Нормою ч. 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Згідно ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Окремо слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що у п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30 березня 2012 року, звертається увага на те, що у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону. Однак, у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки із зняттям їх з реєстрації, суд вважає за необхідне відмовити, оскільки за змістом ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку», лише після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Outcome: partial