Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

16 березня 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Відповідно до укладеного у формі заяви договору б/н від 27.12.2010, [PERSON] (далі - Відповідач) отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Договором виконав у повному обсязі. Відповідач зобовязання за договором виконував не в повному обсязі, внаслідок чого станом на момент звернення до суду у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 116900,00 грн., з яких: 5916,07 грн. - заборгованість за кредитом; 111073,93 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Саме цю суму позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, позивач просить суд покласти судові витрати в сумі 1762,00 грн., понесені позивачем, на відповідача [PERSON] Представник позивача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Разом з позовом подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та без участі відповідача. Проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві та запереченнях. У задоволенні позову просить відмовити. Не заперечуючи наявність договірних відносин між сторонами у справі, які випливають з кредитного договору, що є предметом позову, у відзиві відповідач зазначив, що, відповідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг (завірену копію яких додано позивачем до матеріалів позовної заяви), сторонами визначено обставину, яка обумовлює строк повернення кредиту в повному обсязі настання 211 дня з моменту виникнення простроченої заборгованості. Оскільки за розрахунками відповідача цей строк настав з 01 квітня 2013 року, а позов надійшов до суду лише у 2018 році, то відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давності при зверненні до суду. У своєму відзиві відповідач заявив про застосування судом позовної давності в даній справі, зазначивши, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг щодо збільшення строку позовної давності за кредитними договорами ПАТ КБ «ПриватБанк» до 50 років, оскільки ця умова безпосередньо з відповідачем не узгоджувалась. Також відповідач вважає, що списання банком грошових коштів з рахунків відповідача в рахунок погашення боргу за кредитним договором без узгодження з відповідачем не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності. Крім того, відповідач у відзиві зазначив, що взагалі не погоджується з методикою нарахування процентів позивачем, оскільки таке нарахування відбувалось не на підставі встановленої процентної ставки, а фактично на розсуд банку. Банк нараховував проценти не лише на суму основної заборгованості, а й на проценти, що є недопустимим. В той же час, відповідач не наводить свого розрахунку суми заборгованості за кредитним договором. Позивачем до суду направлено письмову відповідь на відзив, в якій він заперечив аргументи відповідача та зазначив про їх необґрунтованість. Так, позивач у відповіді на відзив зазначив, що відповідач [PERSON] отримав в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказаний договір було укладено за принципом договору приєднання, що передбачено ст. 634 ЦК України. При поданні заяви на отримання кредиту, відповідача ознайомлено з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку. Твердження відповідача про недоведення позивачем факту його ознайомлення з Умовами та правилами та посилання відповідача на судову практику з цього приводу, позивач вважає недоречним, аргументуючи це у відповіді на відзив. Крім того, позивач зазначив, що посилання відповідача на Постанову Верховного Суду України по справі № 6-16цс15, в контексті недоведеності ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами, є недоречною, оскільки, підписуючи заяву на отримання кредиту, відповідач [PERSON] власноруч підписався під тим, що з зазначеним документом його таки ознайомлено. Також у відповіді на відзив позивач навів обґрунтування щодо нарахування процентів, зазначивши приклади та навів обґрунтування з нарахування пені за кредитним договором та штрафів, передбачених п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил. Крім того позивачем наведено аргументи щодо зміни процентної ставки з посиланням на пункти 1.1.3.2.3 та 1.1.3.9.1 Умов та Правил. Стосовно позовної давності по даній справі позивач зазначив наступне. П. 1.7.31 Умов та Правил передбачено, що строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) збільшено до 50 років. Крім того, кредитні договори, які укладені у вигляді поновлювальної кредитної лінії, мають свої особливості в умовах дії, оскільки в такому типу договорів фактично не встановлюється жорсткий графік погашення заборгованості та розмір мінімального платежу, оскільки зобовязання за таким договором виникають у відповідача лише після фактичного користування ним коштами на кредитній картці. З посиланням на правові позиції Верховного Суду України, позивач зазначає, що перебіг позовної давності щодо сплати кредиту в цілому в таких випадках починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Оскільки строк дії кредитної картки відповідача [PERSON] сплив 11.2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом 15 березня 2018 року, позивач вважає не пропущеним строк позовної давності. За вказаних підстав представник позивача у відповіді на відзив просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків. В матеріалах справи міститься копія Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (далі Анкета-заява), яку підписано відповідачем [PERSON] та представником ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 11). Вказана Анкета-заява підписана обома сторонами і містить посилання на факт ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву також не заперечував факт написання ним зазначеної анкети-заяви та не заперечував проти Умов та правил надання банківських послуг. Зазначене дає суду підстави вважати недоречними аргументи ПАТ КБ «ПриватБанк», викладені ним у відповіді на відзив щодо доведеності укладення між сторонами справи кредитного договору і щодо ознайомлення відповідача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки відповідачем це не заперечується. У матеріалах справи також міститься копія Умов та Правил надання банківських послуг, якими фактично встановлено умови кредитного договору між сторонами у справі (а.с. 13-36). Як зазначалось раніше, вказані умови визнаються судом як підстава для предявлення позову в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки жодна із сторін спору не оспорює їх, а суд не має підстав сумніватись в їх достовірності або добровільності їх визнання. Таким чином, суд вважає встановленим факт виникнення у відповідача [PERSON] зобовязань перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором, укладеним 27 грудня 2010 року, на підставі зазначених вище документів. Оскільки відповідач, не погоджуючись з розрахунком заборгованості, не наводить конкретного розрахунку, який він вважає вірним, суд в даному випадку не бачить підстав для відхилення розрахунків, наданих позивачем до позовної заяви. Як визначено у ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобовязання. Частиною першою статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Обовязок відповідача сплачувати грошові кошти, використані ним з карткового рахунку за договором з ПАТ КБ «ПриватБанк», рівно як і обовязок сплати процентів, встановлено також рядом пунктів Умов та Правил надання банківських послуг. Як встановлено в судовому засіданні з матеріалів справи та не заперечується сторонами в поданих ними до суду документах, відповідач [PERSON] до певного часу сплачував на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом, але з певного часу перестав сплачувати, допустивши прострочення виконання свого зобовязання перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Прострочення зобовязання, тобто його невиконання в обумовлений сторонами строк, є одним з видів порушення такого зобовязання. Пунктом 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, з посиланням на норму ст. 212 ЦК України, встановлено, що в разі наявності простроченого кредиту (Овердрафту) строком повернення кредиту (Овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості (а.с. 34). Частиною першою статті 212 ЦК України визначено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Такою відкладальною обставиною, яка обумовлює настання обовязку у відповідача [PERSON] сплатити на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, сторонами визначено настання 211-го дня з моменту виникнення простроченої заборгованості відповідача перед позивачем. При цьому, сторонами не визначено ані мінімальної суми простроченої заборгованості, необхідної для введення в дію вказаної відкладальної обставини, ані мінімального строку наявності такої простроченої заборгованості. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 27 грудня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], прострочена заборгованість останнього перед позивачем виникла 30 серпня 2011 року і становить 67,6 грн. (а.с.\~6, зв.). Таким чином, враховуючи вимоги п. 2.1.1.12.4 Умов та Правил надання банківських послуг, останнім днем повернення [PERSON] кредиту у повному обсязі є 28 березня 2012 року. Визначаючи обґрунтованість заяви відповідача про застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд виходить з наступного. Позовною давністю, відповідно до ст. 256 ЦК України, є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки в даній справі сторони в договорі визначили відкладальну обставину, настання якої передбачає повне виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором перед ПАТ КБ «ПриватБанк», а в день настання такої обставини (28 березня 2012 року) зобовязання фактично виконане не було, суд вважає наступний за ним день (29 березня 2012 року) днем початку перебігу позовної давності в спірних правовідносинах. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовну заяву до суду подано 16 березня 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. При цьому, суд вважає хибними аргументи позивача щодо встановлення сторонами договору спеціального строку позовної давності у 50 років, виходячи з наступного. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Верховний Суд в пунктах 64 та 82 Постанови по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року фактично погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо необґрунтованості посилання банку на пункт Умов та Правил надання банківських послуг щодо збільшеного строку позовної давності в подібній справі. Крім того, суд вважає необхідним звернути увагу на положення ч. 1 ст. 259 ЦК України щодо необхідності укладення договору про зміну позовної давності виключно в письмовій формі за домовленістю сторін. Можливості зміни позовної давності шляхом зазначення про це в договорі приєднання законом не передбачено. Зазначену норму застосовано Верховним Судом України в постанові від 04 листопада 2015 року по справі № 6-1926цс15. Крім того, суд відхиляє твердження позивача про те, що початок строку позовної давності в даній справі необхідно вираховувати після закінчення строку дії кредитної картки, виданої позивачем відповідачу, оскільки це суперечить наведеним вище висновкам. Також слід зауважити, що ці аргументи позивача є помилковими за своєю суттю, адже між 01 грудня 2014 року (перший день після закінчення строку дії кредитної картки) та 16 березня 2018 року (день подання позову в даній справі) пройшло більше трьох років. Суд також не вбачає в даній справі підстав для переривання строку позовної давності, оскільки позивачем не доведено, що платіж від 30 червня 2015 року на суму 83,73 грн. здійснено саме відповідачем, а не списано банком з рахунків [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитом. Таке списання, відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених в постанові № 6-2891цс16 від 08 листопада 2017 року, не може свідчити про визнання позичальником свого боргу та, відповідно, про переривання строку позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення основної суми боргу у даній справі та вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. Стосовно частини позовних вимог про стягнення процентів, суд дійшов до наступних висновків. Пунктом 54 Постанови Верховного Суду по справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, яку суд враховує відповідно до приписів статті 263 ЦПК України, передбачено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, в пункті 83 вказаної постанови Верховний Суд фактично визнав невірними висновки Верховного Суду України щодо права кредитора нараховувати проценти за три роки до звернення до суду з позовом. Однак, у звязку з відмовою в позові в частині основних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні частини позовних вимог щодо стягнення процентів за договором внаслідок пропуску позовної давності за цими вимогами. Суд відхиляє аргументи позивача щодо правомірності нарахування пені та штрафів, визначених п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки стягнення неустойки (штрафу або пені) не є предметом позову у даній справі. З огляду на повну відмову позивачу у задоволенні позову в даній справі, суд вважає необхідним, на підставі ст. 141 ЦПК України, покласти судові витрати на позивача ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed