Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

15 листопада 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, направивши позовну заяву засобами поштового зв`язку, яка отримана судом 19.11.2020. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 04.12.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Позивачем було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому було збільшено до 13000,00 грн зі строком повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 04.10.2020 утворилася заборгованість у розмірі 10\~373,94 грн, яка складається із: 9648,05 грн заборгованості за тілом кредиту; 725,89 грн заборгованість за простроченими відсотками Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просить суд стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.12.2014 у розмірі 10\~373,94 грн, а також понесені судові витрати у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 24.11.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26.03.2021 відповідачем по справі подано письмові пояснення на позовну заяву, в якій він просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зазначає, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», не є складовими договору №б/н від 04.12.2014 року. Між сторонами ніколи не укладався договір у письмовій формі, що відповідно до п.2 ст. 1055 ЦК такий договір є нікчемним. На ім`я позичальника [PERSON] не було відкрито поточний рахунок, що є істотною умовою та передбачено ч. 1 ст. 1066 ЦК України. Усний договір №б/н від 04.12.2014 року не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню. Письмовий документ під назвою «Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 04.12.2014 року», укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] станом на 04.10.2020 року не може вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язань відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача. Судові витрати позивача в сумі 2012,00 гривень не підтверджені належними та допустимими доказами. Позивачем безпідставно включено до тіла кредиту проценти, пеню, комісію в сумі 9514,12 гривен (а.с.92-103). 26.03.2021 відповідачем заявлене клопотання про посвідчення довіреність від 26.03.2021, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] на представництво інтересів довірителя у даній цивільній справі. Окрім цього надано власну таблицю розрахунків заборгованості відповідача перед позивачем, в якій зазначає, що відповідачем використано загальних коштів 15\~440,01 грн, погашено 17\~470 грн, нараховано проценти за використання кредитного ліміті 8\~879,75 грн, пеня 150 грн, обов`язкові платежі 64,37 грн, комісія 420 грн. Зазначає, що передплата відповідача становить 2029,99 грн. Позивач без відповідного договору включив у тіло кредиту проценти, пеню, комісію на загальну суму 9514,12 грн. Надав копію чеку від 14.01.2021 про зарахування на рахунок № [NUMBER] грн зі сплатою комісії у сумі 10 грн (а.с.104-111). 29.03.2021 від АТ КБ «ПриватБанк» судом отримано виписку по кредитному рахунку [PERSON] станом на 25.03.2021 (а.с.112-118, 130-136). Ухвалою від 02.04.2021 задоволено клопотання відповідача та посвідчено довіреність від 26.03.2021, видану від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] про уповноваження відповідно до ст.ст. 60, 62, 64 ЦПК України представляти інтереси довірителя [PERSON] у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 04.12.2014 строком дії до вирішення спору по суті без права передання повноважень іншим особам. 15.04.2021 позивачем подано до суду заяву про зменшення позовних вимог, у якій посилаючись на ч.3\~ст.13 ЦПК України\~зменшує свої позовні вимоги до відповідача та просить стягнути із нього заборгованість у розмірі 8413,94 (заборгованості за простроченим тілом кредиту) та понесені судові витрати. (а.с.140-151). Одночасно із цим, 15.04.2021 позивачем по справі подано до суду відповідь на відзив (а.с.152-163), в якому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стосовно посилання відповідача на не відкриття рахунку, зазначає, що відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, що затверджена Постановою НБУ № 492 від 12.11.2003 р. та діяла у редакції закону N 145 ( 20659-11 ) від 16.05.2011 р. позивачем дотримано усі вимоги щодо відкриття карткового рахунку. Відповідно до виписки по рахунку, що надавалась раніше, вбачається використання кредитних коштів, а саме операції щодо зняття готівки в банкоматі, розрахування за товари та послуги, операції щодо повернення кредитних коштів, тощо. Банком надано до суду виписку по картрахунку, яка є підтвердженням, що Відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується , що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що Відповідач частково сплачував заборгованість за договором. 18.05.2021 представником відповідача [PERSON] подано до суду письмові пояснення стосовно відповіді на відзив в яких він підтверджує свою компетентність у здійсненні розрахунків заборгованості відповідача та зазначає, що письмовий документ, наданий позивачем як додаток №5 до позовної заяви з назвою «Виписка за договором №б/н станом на 07.10.2020 року [PERSON] » не може вважатися доказом первинного документу, оскільки, всупереч вимогам чинного законодавства, дана виписка не містить обов`язкових реквізитів, які є необхідними для даного документу (а.с.165-170). Окрім цього, 18.05.2021 представником відповідача подано до суду заяву у якій викладено прохання врахувати під час винесення рішення по даній справі висновки зазначені у рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 щодо захисту прав споживачів, правові позиції, які викладені Верховним Судом України в постановах у справах № 6-2320цс16 від 22 березня 2017 року, № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року, справі №6-757цс15 від 01 липня 2015 року стосовно вчинення правочину у письмовій формі, правової позиції, яка висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 стосовно поняття строку дії договору, строку виконання зобов`язання, застосування строку позовної давності, висновків, сформульованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, що «Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору» (а.с.171-174). Ухвалою суду від 18.05.2021 прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог. У судове засідання сторони не з`явились. Позивач долучив до позовної заяви клопотання, у якому просить розгляд справи проводити за його відсутності, вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.61). Відповідач та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлені належним чином. 18.05.2021 представником відповідача, до початку судового засідання, подано клопотання, в якому він просить судове засідання, призначене на 18.05.2021, провести за його відсутності та відсутності відповідача. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3\~ст. 211 ЦПК України\~за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 04.12.2014 між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.13). У заяві зазначено, що відповідач згоден із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» із зазначенням тарифів по чотирьох видах кредитних карт, а саме «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRAKT», «Універсальна GOLD» (а.с.14) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 31.03.2014 № СП-2014-6633715, які не підписані відповідачем (а.с.15-47). Згідно наданих Банком розрахунків (а.с.6-10) станом на 04.10.2020 за кредитними зобов`язаннями утворилася заборгованість у розмірі 10\~373,94 грн, яка складається із: 9648,05 грн заборгованості за тілом кредиту; 725,89 грн заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до зменшених позивачем вимог, заборгованість за тілом кредиту становить 8413,94 грн (а.с.140). Згідно довідки, наданої позивачем, між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був підписаний кредитний договір №б/н, за яким йому було надано дві кредитні картки, а саме: 04.12.2014 за номером [NUMBER] строком дії до квітня 2018 року, 21.05.2018 за номером [NUMBER] строком дії до березня 2022 року (а.с.12). Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки на [PERSON] , 04.12.2014 року відповідачу вперше встановлено кредитний ліміт у сумі 500 грн, який в подальшому неодноразово було змінено, а саме: 04.12.2014 зменшено до 500 грн, 23.06.2015 зменшено до 360 грн, 21.07.2015 зменшено до 290 грн, 20.08.2018 зменшено до 200 грн, 19.04.2016 зменшено до 0 грн, 26.03.2018 збільшено до 500 грн, 21.05.2018 збільшено до 700 грн, 17.08.2018 збільшено до 13\~000 грн, 08.05.2019 - остаточно зменшено до 0,00 грн (а.с.11). З виписки по карткових рахунках відповідача (а.с.55-59, 114-118, 132-136) вбачається, що, [PERSON] систематично користувався кредитними коштами в межах кредитного ліміту шляхом переказу коштів на інші картки, зняття готівки в банкоматах, проведення розрахунків карткою за товари і послуги, тощо, починаючи з 13.12.2014. Із зазначеної виписки вбачається, що останнє погашення кредиту здійснено автоматично 30.05.2020 на суму 49,10 грн (а.с.114,132). Окрім того, відповідачем до суду надано копію квитанції від 14.01.2021 (а.с.110) про перерахування ним коштів на картку [NUMBER] у сумі 2000 грн в рахунок погашення заборгованості. Суд звертає увагу, що номер карти, на яку відповідачем бло здійснено зарахування коштів відповідає номеру карти, яка йому була видана Банком зі строком дії до березня 2022 року (а.с.12). Дані обставини свідчить про визнання відповідачем наявності заборгованості за кредитним договором шляхом вчинення конклюдентних дій. Спір у справі виник із кредитних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування кредитними коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 04.12.2014 не визначено процентну ставку. У заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Хоча банк у своїй заяві про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом, просить стягнути із відповідача лише заборгованість за тілом кредиту у сумі 8413,94 грн (в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 8413,94 грн), при поданні первинної позовної заяви позивачем було додатково заявлено вимогу про стягнення із відповідача заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 725,89 грн та яку було покладено у суму розрахунку заборгованості. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним зазначити наступне. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04.12.2014, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 31.03.2014 № СП-2014-6633715, як невід`ємні частини спірного договору. У довідці про умови використання платіжної карти та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови (а.с. 15-47). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Довідка про умови використання платіжної карти та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився із ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, що в своєму відзиві і вказує відповідач, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (04.12.2014) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (15.11.2020) Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов, що міститься в матеріалах справи, враховуючи те, що вони не визнаються відповідачем та не містить його підпису, суд приходить до висновку про неможливість розцінювати надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.12.2014 шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Отже, суд прийшов до висновку про те, що правомірність нарахування відсотків за користування кредитом позивачем не доведена належними і допустимими доказами. Зазначені висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що ухвалена у подібних правовідносинах, та яка, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, повинна враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З приводу розрахунку та стягнення із відповідача заборгованості за тілом кредиту, слід зазначити наступне. Відповідно до наданих банком розрахунків (а.с.6-10, 141-144), заборгованість [PERSON] за тілом кредиту станом на 29.03.2021 становить 8413,94 грн. Разом з цим, суд не може погодитися із розрахунком, наданим позивачем, в частині наявності заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного. Із наданого Банком розрахунку (а.с.6, 141) вбачається, що станом на 31.12.2015 заборгованість та тілом взагалі була відсутня. В період із 01.01.2016 по 30.06.2019 відповідачем отримано кредитні кошти на загальну суму 20\~817,26 грн (сума, яку фактично отримано в борг за даний проміжок часу), що підтверджується шляхом додавання усіх сум, зазначених у колонці розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів». Однак, із колонки розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» випливає, що [PERSON] за даний проміжок часу користування кредитними коштами сплатив Банку в рахунок погашення заборгованості суму 12\~240,16 грн, що підтверджується шляхом додавання усіх сум, зазначених у цій колонці (а.с.7-8, 142-143). В період із 01.07.2019 по 04.10.2020 відповідачем отримано кредитні кошти на загальну суму 220 грн (сума, яку фактично отримано в борг за даний проміжок часу), що підтверджується шляхом додавання усіх сум, зазначених у колонці розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів». Із колонки розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» випливає, що [PERSON] за даний проміжок часу користування кредитними коштами сплатив Банку в рахунок погашення заборгованості суму 7452,91грн, що підтверджується шляхом додавання усіх сум, зазначених у цій колонці (а.с.9-10, 144). Відповідачем подано до суду копію квитанції від 14.01.2021 про сплату 2000 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та що підтверджується наданою випискою банку (зворот а.с.144) . Підсумовуючи вищевикладене, відповідачем за договором №б/н від 04.12.2014 згідно колонки розрахунку «Витрати клієнтом кредитних коштів» отримано кредитних коштів на загальну суму 21 037,26 грн (20817,26 + 220 = 21037,26), а сплачено банку в рахунок погашення заборгованості згідно колонки розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» 21 693,07 грн (12\~240,16 + 7452,91+2000 = 21\~693,07), що є більшим за фактично отриману суму кредиту (тіло). При цьому, позивачем не надано належних і допустимих доказів, у тому числі й у формі розрахунку, на підтвердження того, на які саме складові виниклої заборгованості Банком здійснювалося зарахування коштів, які були сплачені боржником та які відображені у колонці розрахунку «Сумма коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості». За таких обставин та враховуючи те, що правомірність нарахування відсотків Банком не доведена, суд прийшов до переконання, що на момент розгляду справи судом, у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту перед позивачем за договором № б/н від 04.12.2014. Таким чином, у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 04.12.2014, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 526, 549, 611, 1049, 1054, 1066, 1069 ЦК України,

Outcome: dismissed