Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

16 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що шлюб між ними був зареєстрований 20 липня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новогродівського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 65. Вказує на те, що шлюбні відносини між ними припинені з березня 2018 року, оскільки між ними відсутні взаєморозуміння і довіра. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Спір щодо розподілу сумісного майна між ними відсутній. Спору з приводу місця проживання дитини не має. Переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу із відповідачем є неможливим, у зв`язку із чим, просить суд ухвалити рішення яким розірвати шлюб зареєстрований між ними 20 липня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Новогродівського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 65. Після розірвання шлюбу залишити прізвище [PERSON] . 25 вересня 2019 року до суду надійшла спільна заява [PERSON] та [PERSON] , про розгляд справи у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області, з якої вбачається, що згідно домовленості між сторонами вони не заперечують проти розгляду справи про розірвання шлюбу у Слов`янському міськрайонному суді Донецької області, крім того в спільній заві зазначено, що відповідач [PERSON] до суду, який розглядає справу про розірвання шлюбу із [PERSON] з`являтися не буде, та не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки [PERSON] Сторони у вказаній заяві просять розглянути справу без їх участі. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступні обставини та відповідні ним докази. Судом приймається спільна заява сторін щодо розгляду справи Слов`янськми міськрайонним судом Донецької області, тобто за судом за місцем проживання позивачки. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 20 липня 2006 року. Шлюб між ними зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Новогродівського міського управління юстиції Донецької області, за актовим записом № 65, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серія: [NUMBER] (а.с.5). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Спільне життя між подружжям не склалося. Сімейні стосунки між ними погіршилися через взаємні непорозуміння та різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів, любові, взаєморозуміння, їх сім`я фактично розпалася, вони стали проживати окремо з березня 2018 року та перестали вести спільне господарство. Спір з приводу місця проживання дитини відсутній. Спір з приводу поділу спільного майна між сторонами також відсутній. Вказані обставини сторонами не оспорюються, ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. У зв`язку із цим, суд відповідно до ст. 82 ЦПК України, визнає вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. Так, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідачем [PERSON] разом із позивачкою [PERSON] до суду було подано спільну письмову заяву, зі змісту якої видно, що останній, позов [PERSON] визнає у повному обсязі та не заперечує проти його задоволення. Суд приймає до уваги таку заяву відповідача у зв`язку із наявністю для того законних підстав, та вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки з огляду на їх законність та обґрунтованість. Так, відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. При вирішенні питання про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу, суперечило б інтересам одного з них. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, оскільки встановлено, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам. Дитина за домовленістю сторін залишається із матір`ю. Згідно ізч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. У зв`язку із цим, враховуючи, що позивачка просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] », суд приходить до висновку, що слід його залишити. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку із цим, враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість повернення позивачці з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним за звернення до суду із даним позовом, що становить 384,20 грн. З огляду на викладене, з врахуванням того, що позов задоволений у повному обсязі, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню залишкові 50% понесених ним судових витрат в сумі 384 грн. 40 коп. (а.с. 1). На підставі наведеного,

Outcome: approved