Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

17.08.2016 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 27.03.1996 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів [PERSON], оскільки вказаний заповіт був посвідчений з порушенням його форми, не відповідав справжній волі заповідача. Так, у заповіті не вказано дату та місце народження заповідача, таким чином, не встановлено належним чином особу, яка звернулась за посвідченням заповіту. Також при посвідченні заповіту не були присутні двоє свідків, що було обовязковою умовою посвідчення заповіту. При посвідченні заповіту не було розяснено положення закону про обовязкову частку у спадщині. Крім того позивачка зазначає, що волевиявлення її матері [PERSON] було направлено на те, що після її смерті все її майно перейде їй, позивачці по справі, як спадкоємцю першої черги за законом, а сестра [PERSON], на користь якої матірю раніше було вчинено заповіт, а саме 14.05.1993 року, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради, відмовиться від права на спадщину на її користь. За життя її матір [PERSON] ні їй, а ні будь-кому іншому не висловлювала бажання вчиняти заповіт на іншу особу, в тому числі на відповідача [PERSON], який фактично не приходився їй онуком, тобто між покійною та [PERSON] взагалі відсутні родинні звязки та він не входив до кола спадкоємців за законом. Оскільки вона доглядала матір, здійснювала її поховання, вважає, що логічно її мати мала намір залишити все її майно їй, а не чужій їй людині. З огляду на вказані обставини, позивачка вважає, що заповіт має бути визнаний недійсним, у звязку з чим вона звернулася до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON], її представники [PERSON] та [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснив, що 27.03.1996 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів [PERSON], був посвідчений заповіт, який на його думку відповідав вимогам закону, який діяв на той час. Крім того з моменту посвідчення заповіту пройшов значний проміжок часу. Про існування заповіту позивачка достовірно знала, що підтверджується рішенням Татарбунарського районного суду у цивільній справі №2-574 від 20.11.2000 року за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], [PERSON] державної податкової інспекції про визнання права власності на домоволодіння, визнання свідоцтв на право власності на земельний сертифікат та грошовий вклад недійсними та визнання на них права власності іншої особи, а тому просив застосувати строки позовної давності. Вивчивши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини. Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки позивач поставив питання про визначення недійсним заповіту, який був посвідчений 27.03.1996 року, до спірних правовідносин в частині підстав визнання заповіту недійсним підлягає до застосування ЦК Української РСР 1963 року та інші нормативні акти, які діяли на той час. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Згідно з ст. 541 ЦК УРСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. У разі недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення заповіту його може бути визнано недійсним, адже недійсність в силу закону (нікчемність) чинний на той час ЦК УРСР не передбачав. Стаття 48 ЦК Української РСР 1963 року передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Згідно ст.534 ЦК Української РСР 1963р. кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно до ст. 545 ЦК Української РСР 1963р. недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти. Стаття 7 вказаного Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст. 267 ЦК України, - немає. Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст. 74, 76, 80 ЦК Української РСР в ред. 1963 року. У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року. Свідок [PERSON], секретар Дмитрівської сільської ради, яка посвідчувала оспорюваний заповіт 27.03.1996 року пояснила, що при засвідченні заповіту [PERSON], вона діяла відповідно до законодавства, яке діяло на той час. Свідок перевірила особу заповідача згідно паспорту, розяснила відповідне законодавство. Жодних підстав сумніватися про дійсні наміри заповідачки у свідка під час посвідчення заповіту не було. Свідок [PERSON], пояснив, що добре знає сімю позивачки по справі. Обізнаний, що матір позивачки [PERSON] була одружена вдруге з дідом відповідача по справі [PERSON] Вважає, що покійна [PERSON] могла залишити заповіт на користь [PERSON], але тільки в частині домоволодіння, яке належало її чоловіку, проте підстав залишати усе майно, в тому числі і земельну ділянку чужій їй дитині, логічно не мала б, оскільки фактично доглядали її доньки. Судом встановлено, що 14.05.1993 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів [PERSON], за яким заповіла все належне їй майно [PERSON] (а.с.8) 27.03.1996 року [PERSON] склала інший заповіт, посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів [PERSON], за яким заповіла все належне їй майно відповідачу у справі онуку [PERSON] (а.с.9). 20.07.1999 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №186617 від 21.11.1999 року (а.с.16). Рішенням Татарбунарського районного суду у цивільній справі №2-574 від 20.11.2000 року за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] до [PERSON], [PERSON] державної податкової інспекції про визнання права власності на домоволодіння, визнання свідоцтв на право власності на земельний сертифікат та грошовий вклад недійсними та визнання на них права власності іншої особи, позовні вимоги [PERSON] в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] задоволені, за [PERSON] визнано право власності на домоволодіння, розташоване по вул.Перемоги, №19 в с. Дмитрівка Татарбунаського району Одеської області. Визнано право на земельний пай, площею 3,8 умовних кадастрових гектарів, виданий члену КСП ім.Дімітрова [PERSON] [PERSON] районною державною адміністрацією 18.05.1998 року. Визнано недійсним свідоцтво на спадщину по закону, засвідчене державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори 19.01.2000 року, згідно якого [PERSON] визнана спадкоємицею права на земельний пай площею 3,8 умовних кадастрових гектарів виданий члену КСП ім.Дімітрова Місержи Степаніді Савелівні виданий [PERSON] районною державною адміністрацією 18.05.1998 року. Рішення набрало чинності 01.12.2000 року. Суд вважає, що при посвідчені заповіту 27.03.1996 року від імені [PERSON] на користь [PERSON] секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів [PERSON] було дотримано ЦК Української РСР 1963 року та інші нормативні акти, які діяли на той час. Відповідний заповіт укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і посвідчений секретарем Дмитрівської сільської ради народних депутатів. При цьому суд відхиляє доводи представника позивача на те, що у заповіті не вказано дату та місце народження заповідача, таким чином, не встановлено належним чином особу, яка звернулась за посвідченням заповіту та при посвідченні заповіту не були присутні двоє свідків, що, на його думку, було обовязковою умовою посвідчення заповіту, а також не було розяснено положення закону про обовязкову частку у спадщині, оскільки, по-перше, ці доводи не спростовують дійсності заповіту, по-друге у самому заповіті наявні дані, які вимагалися на той час, що відповідає положенням діючих нормативно-правових актів, в тому числі і щодо відсутності обовязкової умови присутності двох свідків. Даних про існування інших невідповідностей посвідченого заповіту закону у справі немає. Суд також не може взяти до уваги доводи позивачки по справі, її представників та свідка [PERSON] про відсутність волевиявлення у [PERSON] залишити заповіт на користь [PERSON], який фактично приходився їй родичем, оскільки жодних належних і допустимих доказів цього ними суду не надано, а можливість залишення заповіту особі, що не входила до кола спадкоємців за законом була передбачена ст.534 ЦК Української РСР 1963 року. При таких обставинах слід визнати, що заявлений позов є недоведений, і саме з цих підстав необхідно відмовляти у його задоволенні, а не з огляду на сплив позовної давності згідно ст. 267 ЦК України.

Outcome: dismissed