Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

16 червня 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів, посилаючись на те, що вони з відповідачем мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання дитини. Тому вона просила стягнути з нього аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала та пояснила, що, наскільки їй відомо, відповідач перебуває на військовій службі, але де саме та на яких умовах, вона не знає. В подальшому позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. На задоволенні позову наполягає /а.с.33/. Відповідачу направлялася судова повістка про виклик за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак до суду повернувся конверт з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» /а.с.50/. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, у разі відсутності особи, яка бере участь у справі, за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик вручений їй належним чином. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], і, згідно наданої копії свідоцтва про народження дитини, відповідач є батьком /а.с.8/. Дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні /а.с.2, 5/. У період з 16.07.2015 року по 28.09.2015 року відповідач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в м.Артемівську Донецької області сектору «С» /а.с.3/. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.ст. 180, 182, 184 Сімейного Кодексу України батьки зобовязані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Судом здійснювались заходи щодо встановлення місця служби та розміру заробітної плати відповідача, однак до суду такі відомості не надійшли. Доказів того, що на даний час відповідач працює і має постійний заробіток або докази щодо неможливості сплати аліментів у сумі, яку просить стягувати позивач, відповідач, в порушення ст.60 ЦПК України, не надав. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і аліменти слід стягнути в твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому згідно із ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави.

Outcome: approved