Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

15 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 10 лютого 1980 року Розсошивською сільською радою Великописарівського району Сумської області був зареєстрований шлюб між ним і [PERSON] , актовий запис № 02. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєне прізвище [PERSON] . У період шлюбу його дружиною [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 09 червня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Перещепинської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 248 був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я. Право власності на житловий будинок зареєстроване в БТІ 05 липня 1989 року за реєстровим № 1897-14 за [PERSON] [INFO] померла його дружина [PERSON] , [INFO] . За життя заповіту вона не складала. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частини вказаного вище житлового будинку. Позивач вказує, що після смерті дружини він офіційно проживав за адресою: [ADDRESS] та працював на заводі, однак через ненормований робочий графік часто був відсутній вдома. Проте, через шість місяців після смерті дружини його син [PERSON] (відповідач) повідомив, що позивач не має жодних правових підстав (оскільки він не є власником спірного майна) перебувати у своєму будинку, в якому на той час проживав відповідач [PERSON] разом зі своєю сім`єю. Крім того, 14 серпня 2020 року позивачу стало відомо, що 22 травня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі № 183/2860/13-ц було ухвалене заочне рішення про розірвання шлюбу між ним і дружиною [PERSON] , яке 28 серпня 2020 року за його заявою було скасоване. У серпні 2020 року позивачу [PERSON] стало відомо, що після смерті дружини [PERSON] , спірний будинок, який був придбаний ними у шлюбі відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом перейшов у власність сина - відповідача [PERSON] . Позивач [PERSON] вказує, що 1/2 частина спірного житлового будинку є його приватною власністю, оскільки придбаний у шлюбі, а на іншу 1/2 частину відкрилась спадщина після смерті його дружини [PERSON] , померлої [INFO] . [PERSON] зазначає, що єдиними спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] є він, син спадкодавця [PERSON] (відповідач) та донька спадкодавця [PERSON] , яка в свою чергу відмовилася від прийняття спадщини на користь брата [PERSON] , частки кожного зі спадкоємців є рівними по 1/6, а тому вважає, що йому повинно належати 2/3 частини будинку (де 1/2 + 1/6). В результаті видачі нотаріусом Повару ОМ. Свідоцтва про право на спадщину на весь будинок, були порушені права позивача як власника належної йому частини спірного будинку. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просив суд: -визначити частки [PERSON] і [PERSON] , померлої [INFO] , у спільній сумісній власності подружжя рівними, а саме по 1/2 частині за кожним в житловому будинку, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по [ADDRESS] ; - визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , видане на імя [PERSON] на житловий будинок загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по [ADDRESS] ; - скасувати частково в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини житлового будинку загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м., саманний обкладений цеглою, критий шифером, з прилягаючими до нього надвірними будовами: сарай «Б», погріб «В», вбиральня «Г», водоколонка - І, який розташований по [ADDRESS] , в порядку спільної сумісної власності та в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 17 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків, а саме долучення квитанції, що підтверджує сплату судового збору в сумі 2 522,40 грн. 05 жовтня 2020 року [PERSON] на виконання даної ухвали звернувся до суду з заявою, відповідно до якої усунув недоліки позову. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати належним чином засвідчену копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 26 березня 2021 року [PERSON] в задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. Ухвалою суду від 20 квітня 2021 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості правонаступника третьої особи - Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позив ач [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовні заяві, просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив слухати справу без його участі. Заслухавши сторін, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що10 лютого 1980 року Розсошивською сільською радою Великописарівського району Сумської області був зареєстрований шлюб між ним і [PERSON] , актовий запис № 02. Після реєстрації шлюбі дружині присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 10 лютого 1980 року. У період шлюбу дружина позивача [PERSON] - [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 09 червня 1989 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Перещепинської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим № 248 придбала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я. Право власності на житловий будинок зареєстроване в БТІ 05 липня 1989 року за реєстровим № 1897-14 за [PERSON] . Встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 09 січня 2018 року виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 06, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09 січня 2018року, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50902007 від 13 лютого 2018 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. За життя [PERSON] заповіту не складала, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за вих. № 348 (дату ідентифікувати неможливо). Встановлено, що на день смерті [PERSON] була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] одна, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за вих. № 347 (дату ідентифікувати неможливо). Спадкова справа № 39/2018 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена 13 лютого 2018 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. (номер у спадковому реєстрі 62001812), що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50902007 від 13 лютого 2018 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] у встановлений законом строк до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про прийняття спадщини після смерті дружини не звертався, в той же час з заявою про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом спадкове майно після смерті [PERSON] звернувся відповідач [PERSON] (син спадкодавця) та дочка померлої [PERSON] , яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача [PERSON] (сина спадкодавця). Встановлено, що Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області відповідачу [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року. В той же час, позивач [PERSON] в судовому засіданні посилався на те, що видача державним нотаріусом відповідачу [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] на весь будинок, були порушені його права як власника належної йому 1/2 частини спірного будинку, придбаного у період шлюбу. Відповідач [PERSON] в свою чергу не заперечував того факту, що йому було відомо про факт придбання спірного нерухомого майна батьками в шлюбі, зокрема наявності факту реєстрації позивача [PERSON] у вказаному домоволодінні, проте відповідач наголошував на тому, що його батько понад 10 років не проживає у вказаному житловому будинку, що підтверджується актом не проживання від 30 грудня 2020 року. Позивач заперечував проти складеного акту про його не проживання, оскільки після смерті дружини він проживав в будинку та працював на заводі, однак через ненормований робочий графік часто був відсутній вдома. Зокрема судом також встановлено, що заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 травня 2013 року у справі № 183/2860/13-ц шлюб між позивачем [PERSON] і [PERSON] розірваний. Зазначене рішення ухвалою Новомосковського міськрайонного суду дніпропетровської області від 28 серпня 2020 року скасоване та ухвалою суду від 01 жовтня 2020 року провадження у справі закрите у зв`язку зі смертю позивача [PERSON] , яка померла [INFO] . Вирішуючи спір в частині вимог про визначення часток у спільному сумісному майні, суд дійшов до такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Заст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 16, 17 ЗУ «Про власність» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України ( який діяв з відповідними змінами з 1969 року по 2004 рік). Майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Статтями 112, 118 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, що діяли на час набуття спірного нерухомого майна у власність, майно набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У частині першій статті 22 КпШС України передбачено, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до частини першої статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Положеннями статті 29 КпШС України було встановлено порядок поділу майна подружжя. Вказані норми КпШС кореспондуються з нормами, які містяться в ст.ст.60,70,71 СК України, який діє на даний час. Так, відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, наведеними вище нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Зазначене свідчить про те, що спірний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача [PERSON] і [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. На підставі ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах з позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі з частки спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, частки визначаються рівними. При цьому суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3, 4 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, де зазначено, що спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що частки [PERSON] і померлої [PERSON] у праві спільної сумісної власності є рівними, тобто кожному з них на праві спільної сумісної власності належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я. У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання в частині вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом, скасування відомостей про реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд зазначає наступне. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити, якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Згідно з п. 224 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженою наказом міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. №20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Як вже встановлено, частка спадкодавця [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спірне спадкове нерухоме майно становить 1/2 частки. У визначений законом строк із заявами про прийняття спадщини до Новомосковської районної державної нотаріальної контори звернулися відповідач [PERSON] син (спадкодавця) та донька спадкодавця [PERSON] , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 39/2018, заведеної 13 лютого 2018 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] як чоловік померлої є спадкоємцем першої черги спадкування за законом Таким чином, після смерті [PERSON] частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, а саме по 1/6 за кожним. В той же час, з матеріалів спадкової справи вбачається, що донька спадкодавця [PERSON] - [PERSON] відмовилася від своєї частки у спадщині на користь відповідача [PERSON] (сина спадкодавця), у зв`язку з чим, його частка у спадщині становить 2/6. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неоохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України,спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України,1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи бути обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. В той же час, судом встановлено, що Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області відповідачу [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, на весь житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 63750652 від 01 березня 2021 року. Водночас видача державним нотаріусом оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на весь будинок, порушує права позивача [PERSON] як власника належної йому 1/2 частини спірного будинку, придбаного у період шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] . В судовому засіданні сторонами не заперечувався той факт, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем [PERSON] зареєстроване право власності на підставі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку - літ.А-1, саманний обкладений цеглою, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м.; сараю - літ.Б; погребу - літ.В; навісу - літ.Д,Е; літньої кухні - літ.Ж; вбиральні - літ.Г; гаражу - літ.М; огорожі № 1,5,7; хвіртки № 2,4,6,8,9; воріт № 3; зливної ями З/Я. Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом (стаття 1301 ЦК України). Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18 свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням - кожному з них окремо. Згідно з п. 4.14 глави 10 Інструкції Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребуються документи, які підтверджують вказані факти. Пунктом 4.15 глави 10 Інструкції Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Згідно з роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після [PERSON] , померлої [INFO] , серії [NUMBER] від 12 вересня 2018 року за реєстровим № 783, номер у спадковому реєстрі: 62978746, видане Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки під час його видачі нотаріус не перевірив належним чином, що спірне нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності позивача [PERSON] та спадкодавця [PERSON] . Суд враховує актуальну практику Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, висвітлену станом на березень 2021 року щодо захисту права власності та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а саме: «1. Щодо залучення державного реєстратора як відповідача Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору. Якщо спір про право відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення та дії державного реєстратора, який у межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, - цей спір не має ознак приватноправового та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Під час дослідження судом обставин існування в особи права власності необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. 2. Щодо скасування рішення державного реєстратора Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (у редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 Закону № 1952-IV) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 3. Інше Державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. Навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача». Суд вважає, що державний реєстратор,

Outcome: partial