Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

15 лютого 2021 року, [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції, в якому просить зняти арешт з майна, накладений згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 504064, від 29 січня 2008 року. В позовній заяві позивач зазначає, що 07 лютого 2008 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою м. Харкова було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. 18 лютого 2021 року позовну заяву [PERSON] до Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції про зняття арешту залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позовної заяви десять днів з дня вручення ухвали. 22 лютого 2021 року позивачем надано до суду уточнену позовну заяву, в якій він уточнює та мотивує позов тим, що на початку січня 2021 року йому стало відомо про існування постанови про арешт майна, а саме наналежну йому квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 874271963101). Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 504064 від 29 січня 2008 року видана Дзержинським ВДВС Харківського міського управління юстиції. 07.02.2008 року Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою м. Харкова було внесений запис до Єдиного реєстру заборону відчуження об`єктів нерухомого майна. Реєстраційний номер обтяження № 6542730. Також є обтяження № 13679201 від 07.02.2008 року. На своє звернення позивач, отримав відповідь начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо неможливості зняти арешт з майна, оскільки станом на 22.01.2021 року відсутні відомості щодо перебування на виконанні у відділі у 2008 році виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] . Позивач вважає, що арешт майна виник внаслідок неправильних дій Дзержинського ВДВС Харківського міського управління юстиції та обмежує його законні права як власника майна, щодо вільного розпорядження майном: унеможливлює укладення договорів відчуження, здачі в оренду тощо належної позивачу квартири. Просив зняти арешт з вищевказаної, належної йому на праві власності, квартири. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. У січні 2021 року, зі слів позивача, йому стало відомо, що існує постанова Дзержинського ВДВС Харківське міського управління юстиції серії АА № 504064 від 29 січня 2008 року про арешт майна боржника, а саме квартири [ADDRESS] , що належить йому на праві власності. З листа Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22 лютого 2021 року № 15462/19.6-59 вбачається, що відомості про перебування на виконанні відділу у 2008 році виконавчих проваджень стосовно [PERSON] , [INFO] , відсутні. Відповідно до листа Господарського суду Харківської області від 03 лютого 2021 року за № 04.01-06/002781 у жодній зі справ, які перебували у провадженні суду, арешти або інші обтяження на майно або грошові кошти [PERSON] не накладалися. Згідно листа Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2021 року за № 03-09/197/2021 зі звернення [PERSON] не вбачається можливим встановити по якій саме справі, які перебували у провадженні суду, накладено арешт на майно позивача. Частиною 1статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.76, ч. ч. 1, 2 ст.77, ст.79,80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. [PERSON] до позову не додано доказів, з яких вбачається, що нерухоме майно вищевказана квартира, належить йому на праві власності тощо. Суд не застосовує до спірних правовідносин ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», на яку в обґрунтування позовних вимог посилається позивач, оскільки позивачем не доведено що він є власником майна, вказаного в позовній заяві. Абзац 2 п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» підтверджує висновок суду щодо обов`язковості визначення конкретного майна, а саме: у резолютивній частині рішення у цій категорії справ суду належить зазначати конкретне майно, з якого знімається арешт, його вартість, на користь кого знято арешт і за ким визнається право власності чи кому це майно передається у володіння. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до чинного законодавства право власності включає в себе право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Разом з тим ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Суд звертає увагу, що позивачем не надано жодної копії постанов про накладення арешту та документу, який засвідчує, що квартира [ADDRESS] належить саме позивачу по справі. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19) викладено правовий висновок, відповідно до якого належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Відповідно до положень ЦПК України належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. За змістом наведених правових норм та правових позицій Великої Палати Верховного Суду у випадку звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна)орган державної виконавчої служби не може бути належним відповідачем у такій справі. Вказані позовні вимоги мають бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт. Недоведеність права вимоги особи, яка вважає своє право порушеним, є підставою для відмови в задоволенні позову. Тобто, позивачем невірно визначено відповідача, яким відповідно до зазначених вище роз`яснень повинна бути особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовити у задоволенні позову. Отже суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України, тобто судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та в зв`язку з відмовою у задоволення позовних вимог покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed