Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

15 березня 2016 року до Любешівського районного суду з позовом звернулась [PERSON]. Просить ухвалити рішення про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку щомісячно. Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що від шлюбу з відповідачем мають двоє дітей, які проживають з нею окремо від відповідача. [PERSON] участі в утриманні дітей не бере, хоча має на це змогу, адже працює майстром лісу Локнинського лісництва Зарічненського району Рівненської області. Відповідач подав письмові заперечення, в яких позов [PERSON] визнав частково. Вважає справедливим стягувати з нього по 1/3 частки зі всіх видів його заробітку. При вирішенні спору просить врахувати наявність на його утриманні батьків пенсійного віку, що доходи від заробітної плати він витрачає на ведення особистого підсобного господарства, утримання будинковолодіння та забезпечення власного побуту. [PERSON], крім іншого, у запереченнях зазначив, що приблизно 1/3 зі своїх доходів надає позивачу на утримання дітей добровільно. В судовому засіданні позивач позов підтримала в межах заявлених вимог. Зазначила, що у даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, її єдиним доходом є державна соціальна допомога у розмірі близько тисячі гривень. Додала, що відповідач приїжджає до дітей раз чи два на місяць та дарує їм мізерні подарунки, будь-якої іншої допомоги на їх утримання він не надає. Відповідач у суді змінював свою позицію щодо позову, остаточно позовні вимоги [PERSON] визнав, зробивши про це усну заяву. Згідно з частиною 4 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки викладені у позовній заяві обставини, на які позивач покладається в обґрунтування своїх вимог, сторонами фактично визнаються, то на підставі частини 1 статті 61 ЦПК суд визнає їх доведеними. Відповідно до пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 180 Сімейного кодексу України (далі -- СК) встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частинами 1, 2 статті 183 СК визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з статтею 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частиною 1 статті 191 СК визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 367 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 88 ЦПК судові витрати у формі судового збору слід покласти на відповідача.

Outcome: approved