Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

16 січня 2018 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04 липня 2002 року між позивачем та відповідачами було укладено договір купівлі-продажу квартири № 66, що розташована по вул. Потьомкіна, 6 в м. Очакові Миколаївської області. Оскільки вказаний договір було посвідчено Очаківською філією Південної товарної біржі і вважається недійсним, позивач не має можливості розпорядитися належним йому майном. Посилаючись на те, що позивачем та відповідачами виконані усі умови договору, просила визнати угоду дійсною. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи через публікацію оголошення на веб-порталі судової влади України, в судове засідання не зявилися, не повідомивши про причини неявки. Третя особа Очаківська філія Південної товарної біржі про причини неявки свого представника суду не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду представника позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 04 липня 2002 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 0976, за яким [PERSON] придбав квартиру № 66, що розташована по вул. Потьомкіна, 6 в м. Очакові Миколаївської області. За умовами договору позивач сплатив продавцям повну вартість нерухомого майна в сумі 2000 грн., а ті передали квартиру у власність покупця. Вказаний договір 16 липня 2002 року було зареєстровано в Очаківській міській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, та на імя [PERSON] за № 2549, що підтверджується копією вказаного посвідчення. Відповідно ст. 224 ЦК України (1963р.), який діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору), угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої 07 липня 1994 року за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила змісту діючої на той час ст. 227 ЦК України(1963 р.), згідно якої договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що на час укладання угоди мала місце суперечність законодавства, та приймаючи до уваги той факт, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивач після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, тому це є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved