Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

15.11.2019 року [PERSON] (далі за текстом також - позивач) звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Держави Україна в особі прокуратури Донецької області (відповідач-1) та до Державної казначейської служби України(відповідач-2), про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що ухвалою від 07.05.2019р. по справі №234/7554/19 Краматорський міський суд Донецької області задовольнив скаргу позивача та скасував незаконну постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органами прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22.03.2019р., про закриття кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018р. Позивач вказує на те, що цей факт свідчить про порушення вимог чинного законодавства України, порушує його права на належне виконання службових обов`язків робітниками прокуратури в інтересах народу України. Таким чином вважає, що йому завдана моральна шкода, а саме незаконною діяльністю прокуратури, що полягає у марнуванні особистого часу позивача на оскарження незаконної постанови посадової особи прокуратури, моральні страждання завданні впливом неправомірних дій, оскільки позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, для відновлення своїх прав був вимушений звертатись до суду. Крім того позивач посилався на вимоги Конституції України, рішення ЄСПЛ та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. У зв`язку з чим просив стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету України через Державну казначейську службу України 1000000,00 грн. компенсації моральної шкоди, спричиненої протиправними діями посадової (службової) особи прокуратури, котрі полягають у порушенні прав, через винесення незаконної постанови у кримінальному провадженні. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.02.2020 року, який був проведений на підставі розпорядження в.о.керівника апарату Добропільського міськрайонного суду №59 від 05.02.2020 року, вищевказана цивільна справа була передана на розгляд судді Хоменко Д.Є. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив задовольнити позов повністю. Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про місце, день та час розгляду справи, 10.03.2020 року на адресу суду надійшла заява від представника прокуратури Донецької області відповідно до якої просив розглянути справу без своєї участі, зазначив, що їх позиція викладена у відзиві на позовну заяву, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та просив відмовити у задоволені позову. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про місце, день та час розгляду справи, про що в матеріалах справи мається відповідне поштове повідомлення. Причини неявки суду не відомі, ніяких заяв на адресу суду не надходило, відзив на позовну заяву або заперечення також не надходили. Враховуючи думку позивача, який не заперечував проти продовження слухання справи у відсутність представників відповідачів, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи, оскільки відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши наявні в ній докази суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частинами 1-3\~ст.12\~ЦПК України\~встановлено,\~що цивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України). Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77\~ЦПК України,\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до\~частин 1,\~5,\~6,\~7\~ст.81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та\~інші учасники\~справи подають\~докази у\~справі безпосередньо\~до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 1, 2, 8 ст.83 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Краматорського міського суду Донецької області від 07.05.2019 року по справі №234/7554/19, скаргу [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року було задоволено. Скасовано постанову слідчого в ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області Павлова І.В. від 22.03.2019 року про закриття кримінального провадження №42018050000000699 від 15.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. 27.12.2019 року від заступника прокурора Донецької області на адресу суду надійшов відзив на позовну заву відповідно до якого вважає, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до абз.2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому доказуванню позивачем підлягають протиправне діяння відповідачів, наявність шкоди та причинний зв`язок між протиправним діянням і шкодою, що позивачем не доведено належними доказами вказаних обставин. Позивач лише зазначив перелік обставин, які на його переконання свідчать про незаконність і протиправність дій працівника прокуратури. Зазначають, що незаконність та протиправність цих обставин у встановленому законом порядку встановлена не була. Крім того ухвала слідчого судді Краматорського міського суду від 07.05.2019 року по справі №234/7554/19 не свідчить про протиправність дій відповідача. Звертаючись зі скаргою в порядку КПК України позивач лише реалізував своє процесуальне право на оскарження, що є відображенням принципу змагальності та оскарження рішень, дій чи бездіяльності. Лише незгода позивача з рішенням працівників органу прокуратури не свідчить про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Таким чином позивач не надав достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому працівниками прокуратури моральної шкоди, тому просив суд в повному обсязі відмовити у задоволені позову [PERSON] . Щодо застосування практики ЄСПЛ у даних правовідносинах. Позивач, у своїй заяві, обґрунтовуючи свою позицію(наявність презумпції спричинення моральної шкоди) посилається на практику Європейського суду з прав людини (далі за текстом також ЄСПЛ, Суд). Суд першої інстанції вважає за необхідне надати короткий аналіз практики ЄСПЛ на яку робить посилання позивач. Перш ніж приступити до аналізу практики, спочатку наведемо механізм розгляду скарг Судом. Вказаний механізм закріплений у Регламенті ЄСПЛ (редакція від 05.10.2015 року, вступив в силу з 01.01.2016 року). Зокрема, у додатку до Регламенту «Вимоги до справедливої компенсації» визначається, що Суд присуджує тільки таку компенсацію, яка є справедливою при обставинах даної справи. Суд приймає до уваги особливості кожної конкретної справи. Суд має право вирішити, що у відношенні до деяких порушень сам факт їх визнання є достатньою компенсацією без необхідності присудження грошової компенсації. Також у додатку до Регламенту вказується, що між нанесеною шкодою та ймовірним порушенням повинен простежуватися причинно-наслідковий зв`язок. Суду недостатньо простих посилань заявника на певний зв`язок між ймовірним порушенням та спричиненою шкодою чи простих припущень про те, що такий зв`язок міг би бути. За своєю суттю нематеріальна шкода не підлягає точному обрахунку. Якщо встановлено факт спричинення шкоди і Суд вважає необхідним присудити відповідну грошову компенсацію, оцінка її розміру виконується на підставі принципу справедливості з врахуванням стандартів, які склалися у судові практиці Суду. Отже, регламент Суду зобов`язує заявників не просто вказувати, а саме обґрунтовувати наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та ймовірним порушенням, що по суті складає обов`язок доведення заявником своїх аргументів. У свою чергу присудження Судом компенсації на засадах справедливості відбувається у кожному конкретному випадку індивідуально(можливий варіант встановлення лише факту порушення, що є достатньою компенсацією). Нижче наведені рішення ЄСПЛ щодо відшкодування моральної шкоди. 1) У справі «Полтораченко\~проти України»(заява\~N77317/01) від 18 січня 2005 року заявник стверджував, що тривалість провадження у його справі(з 1998 по 2001 рік) була невиправдано довгою. Він також скаржився, що провадження було несправедливим через скасування за протестом голови Верховного суду АРК в порядку нагляду остаточного та обов`язкового рішення, винесеного на його користь. На думку Суду заявнику слід відшкодувати кошти, які б він отримав, якщо б остаточне рішення суду, винесене на його користь, було б виконане. Тому Суд присудив йому 3536.42 євро компенсації матеріальної шкоди. Також Суд вважав, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присудив йому 5000 євро компенсації моральної шкоди. Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого розгляду його справи і невиконання рішення суду. 2)\~У справі\~«Головін проти\~України» (Заява\~№3216/02)\~від 4\~жовтня 2005\~року заявник\~скаржився на\~невиконання органами\~державної влади\~рішення Генічеського\~районного суду\~від 4\~травня 2001\~року(залишалося\~невиконаним вже\~більше чотирьох\~років та\~чотирьох місяців) . Оскільки заявник вимагав суму, призначену йому судовим рішенням, яке розглядається, Суд зазначив, що заявник досі має право отримати призначену суму боргу, присуджену цим рішенням. Відповідно, Суд вважав, що сплата Урядом суми боргу, належної заявнику, становитиме повне та остаточне вирішення справи. Щодо моральної шкоди, Суд вважав, що заявник зазнав моральних страждань в результаті порушення його прав, які не можуть бути компенсовані лише самим встановленням порушення у справі. Проте сума, яку вимагав заявник, є надмірною. Здійснюючи свою оцінку на засадах справедливості відповідно до статті 41 Конвенції , Суд присудив заявнику 2000 євро компенсації моральної шкоди. Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду. 3)У справі «Войтенко проти України» (Заява N 18966/02) від 29 червня 2004 року заявник скаржився на тривалість виконавчого провадження(16.03.2000 рік розпочато виконавче провадження і остаточно рішення суду виконано 12.01.2004). Заявник вимагав 30000 доларів США (24963,28 євро) як компенсацію майнової та немайнової шкоди. Суд не бачив причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою сумою майнової шкоди, а тому він відхилив цю скаргу. Проте Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте, розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як це вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявникові кошти у сумі 2000 євро. Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду. 4)\~У справі\~«Бочан проти\~України (№\~2)»\~(Заява\~№ 22251/08) від\~5\~лютого 2015\~року заявниця\~скаржилася на\~несправедливість провадження\~за її\~позовом у\~національному суді.\~Вона також\~скаржилась на\~тривалість провадження(з\~1997\~по 2002\~рік). Суд зазначив, що заявниця не надала жодних деталей щодо характеру стверджуваної шкоди або її ступеню. Проте Суд вважав, що заявниця зазнала страждань і тривоги у зв`язку з «несправедливим» способом, у який Верховний Суд України розглянув її скаргу в зв`язку з винятковими обставинами, що, як наслідок, звело нанівець її спроби домогтися розгляду на підставі рішення Суду в її попередній справі її майнових вимог у межах процедури касаційного, типу передбаченої національним законодавством . Суд не вважав за належне розглядати питання, чи є можливим за цих обставин будь-який подальший розгляд майнових вимог заявниці на національному рівні, зокрема, зважаючи на значний час, що вже сплинув, можливі наслідки такого перегляду для принципів res iudicata та юридичної визначеності у цивільному провадженні, що було завершене, а також для законних інтересів третіх осіб. З іншого боку, реальність, що склалася, є такою, що для цілей оцінки Судом за статтею 41 Конвенції заявницю слід вважати такою, що не має практичної доступної для неї можливості для виправлення встановленого у її справі порушення на національному рівні. Отже, здійснюючи оцінку на засадах справедливості, Суд вважав за належне присудити заявниці 10000 євро відшкодування моральної шкоди та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися. Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого і несправедливого розгляду судової справи. 5)\~У справі\~«Сокур проти\~України» (Заява\~№29439/02)\~від 26\~квітня 2005\~року заявник\~скаржився на\~тривале невиконання\~судового рішення\~(03.05.2001\~року ухвалено\~рішення суду,\~виконавче провадження\~по якому\~було закрито\~по причині\~виконання 12.05.2004\~року).\~Заявник вимагав\~7406\~грн (еквівалент\~1060\~євро),\~присуджених йому\~рішенням від\~3\~травня 2001\~року,\~2347,84грн.\~(335євро)\~відшкодування матеріальної\~шкоди,\~18300грн.\~(2570\~євро)\~відшкодування моральної\~шкоди і\~3000\~євро справедливої\~сатисфакції. Суд не встановив ніякого причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням і стверджуваною матеріальною шкодою; таким чином, він відхилив цю вимогу. Проте Суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації Судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний. Об`єктивно оцінюючи ситуацію, як цього вимагає стаття 41 Конвенції, Суд на відшкодування моральної шкоди присудив заявнику кошти у сумі 1500 євро. Висновок: Судом було встановлено порушення права заявника внаслідок тривалого невиконання рішення суду. 6) У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Заява N40450/04) від 15 жовтня 2009 року (Остаточне рішення 15.01.2010) заявник скаржився на тривале невиконання судового рішення(у 22.08.2001 року ухвалено рішення суду про стягнення грошової компенсації, станом на 6 квітня 2004 року рішення суду частково невиконане; 29 липня 2003 року ухвалено рішення суду щодо бездіяльності державних виконавців і стягнення шкоди на користь заявника, станом на 29 липня 2004 року рішення суду не виконане). Оцінюючи обґрунтованість затримки у виконанні судового рішення, яка становила один рік і чотири місяці, у виплаті грошової компенсації, призначеної судовим рішенням, винесеним проти державного органу, Суд визнав її надмірною. Стосовно цього останнього критерію Суд зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203-204, та Вассермана, п. 50). Суд вважав таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди Суд вважав, що порушення, які встановлено в цій справі, напевне спричинили заявникові стрес і неспокій.

Outcome: dismissed