Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

16 липня 2019 року з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви ТОВ «ФК «Женева» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2019 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2020 року вирішено питання про заочний розгляд справи. Позивач у своєму позові посилався на те, що 31 грудня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» і відповідачем було укладено кредитний договір із страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу № 284/ [NUMBER] BPLKC1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 37 020 гривень зі строком повернення 03 квітня 2019 року зі сплатою 15 % річних. Між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Женева» 22 березня 2018 року було укладено договір № 147 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 284/8731BPLKC1. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, чим порушила умови договору. Таким чином, сума заборгованості станом на 28 березня 2019 року становить 77 200 гривень 77 коп. Тому позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 77 200 гривень 77 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 34 520 гривень 32 коп., заборгованості за процентами у розмірі 11\~471 гривні 15 коп., заборгованості за відсотками за кредитним договором у розмірі 5\~263 гривень 08 коп., три відсотки річних у розмірі 4\~617 гривень 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 21\~329 гривень 00 коп., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 1\~921 гривні та витрати на правничу допомогу у розмірі 20\~000 гривень. Представник позивача просив розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] про дату та час судового засідання повідомлялася в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 130 ЦПК України, у судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надала. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Будь-які заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 31 грудня 2015 року між ПАТ «Платинум Банк» і відповідачем було укладено кредитний договір із страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу № 284/ [NUMBER] BPLKC1 (а.с. 7-9). Відповідно до умов договору банк надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 37 020 гривень зі строком повернення 03 квітня 2019 року зі сплатою 15 % річних. Відповідно до умов п. 5.2 у разі прострочення сплати відсотків за користування кредитом та/або частини суми кредиту, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню у розмірі 0,3 % від простроченої суми нарахованих відсотків та/або комісії за обслуговування кредиту, та/або від несплаченої частини суми кредиту за кожен день прострочення. Згідно з п. 5.5 договору № 284/8731BPLKC1 від 31 грудня 2015 року у разі невиконання позичальником умов вимог п. 1.6 договору, позичальник зобов`язаний достроково погасити кредит в повному обсязі та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, а також сплатити на користь банку штраф у розмірі, що дорівнює 25 % від суми заборгованості. 22 березня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» і ТОВ «ФК «Женева» було укладено договір про відступлення права вимоги № 147 (а.с. 14-16), за умовами якого ПАТ «Платинум Банк» відступило позивачеві право вимоги за договорами, укладеними між клієнтом і боржником, у тому числі за договором № 284/8731BPLKC1 від 31 грудня 2015 року (а.с. 13). Відповідач умови договору не виконала, кредитні кошти не повернула. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати комісії, внаслідок чого станом на 28 березня 2019 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 77\~200\~гривень 77\~коп. (а.с. 11-12). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). У зв`язку з тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти частинами, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, відповідач свої зобов`язання не виконує, то позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивача за кредитним договором із страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу № 284/8731BPLKC1 від 31 грудня 2015 року заборгованість кредитом у розмірі 34 520 гривень 32 коп., заборгованості за процентами у розмірі 11\~471 гривні 15 коп., заборгованості за відсотками за кредитним договором у розмірі 5\~263 гривень 08 коп., а всього 51 254 гривні 55 коп. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Разом з тим у випадку відсутності зазначення в договорі розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов`язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК України. Оскільки в договорі про споживчий кредит № 284/8731BPLKC1 від 31 грудня 2015 року встановлено розмір пені у зв`язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором у відповідності з п. 2 ст. 625 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку трьох відсотків річних у розмірі 4\~617 гривень 00 коп., інфляційних втрат у розмірі 21\~329 гривень 00 коп., задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу ; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, на підставі договору про надання правової допомоги від 11 червня 2018 року, позивачеві надано АО «Вердикт» юридичні послуги (а.с. 27-28). Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 11 червня 2018 року, проведено усну консультацію з досудового врегулювання спору тривалістю 1 година (1 500 гривень), проведено усну консультацію з судового врегулювання спору тривалістю 1 година (1 500 гривень), надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти тривалістю 3 години (9\~000 гривень), складання позовної заяви про стягнення боргу тривалістю 4 години (8\~000 гривень) (а.с. 32). Платіжним дорученням № 997 від 29 березня 2019 року позивачем здійснено оплату за надання правової допомоги відповідно до умов договору № б/н від 11 червня 2018 року на загальну суму 100\~000 гривень (а.с. 23). При цьому, з документів, наданих до матеріалів позову з приводу підтвердження витрат на правову допомогу позивачем не можливо встановити, що зазначена сума була перерахована з приводу надання консультацій та складання позовної заяви щодо боржника саме [PERSON] , оскільки платіжне доручення надано банкові позивачем на перерахування коштів у загальному розмірі 100\~000 гривень без деталізації. Крім того, оцінка дій, що полягали у наданні консультацій та складанні позовної заяви про стягнення боргу не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову у розумінні приписів ч 4 ст. 137 ЦПК України з огляду на вимоги, які ставляться до адвоката, а саме, наявності у такої особи повної вищої юридичної освіти, стажу роботи в галузі права, у зв`язку з чим такі дії не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи. Досліджуючи надані документи, а саме договір про надання правової допомоги від 11 червня 2018 року та платіжне доручення № 997 від 29 березня 2019 року, суд зазначає, що в них не міститься інформація про надання правничої допомоги про надання консультацій та підготовку позовної заяви про стягнення боргу саме за договором № 284/8731BPLKC1 від 31 грудня 2015 року з [PERSON] . Жодного посилання на цивільну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, акт про надання правничої допомоги не містить. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). Суд зазначає, що за наявності правових підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу, а саме складеного, поданого до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позову до [PERSON] , що доводить факт надання правничої допомоги адвокатом, надані суду неналежні документи унеможливлюють вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, саме: судовий збір. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 921 гривні (а.с. 1а), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1\~275 гривень 39 коп. (51 254 гривні 55 коп. х 1 921 гривню : 77\~200 гривень 77 коп. = 1\~275 гривень 39 коп.). Таким чином,\~загальна сума,\~яку належить\~стягнути з\~ [PERSON] \~на користь\~ТОВ «ФК\~«Женева»,\~складає 52\~529 гривень\~94\~коп. (51\~254\~гривні 55\~коп.\~+\~1\~275\~гривень 39\~коп.\~=\~52\~529 гривень 94 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial