Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

15.06.2020 року до суду надійшла заява, якою заявник просить суд встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Ознайомившись із якою, суддею встановлено, що вона не відповідала вимогам ЦПК України, тому ухвалою суду від 18.06.2020 року заяву залишено без руху та надано заявнику строк для усунення встановлених недоліків. 13.07.2020 року продовжено заявниці строк для усунення виявлених у заяві недоліків. 06.08.2020 року на усунення недоліків заявниця подала до суду відповідне клопотання вказуючи, що вона на законних підставах перебуває в Україні та надала суду договір найму ( оренди) житлового приміщення. Заявниця у своїй заяві вказує, що вона - [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] до 06.06.1993 року. В 1993 році вона виїхала на постійне місце проживання до Російської Федерації та набула там громадянства. 18.01.2020 року вона повернулась в Україну та бажає набути громадянство України. Заявник зверталась до відповідних державних закладів з проханням про ствердження факту її проживання в Україні станом на 24.08.1991 року, однак отримала відмову та їй було рекомендовано звернутися до суду. Заявниця, посилаючись на викладені вище обставини та на ст. ст. 2, 4, 10, 13, 315, 319, 354, 355 ЦПК України просить суд встановити юридичний факт - факт постійного проживання її - [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24 серпня 1991 року. 07.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено заяву до судового розгляду на 24.09.2020 року. 24.09.2020 року за клопотанням представника заявника судовий розгляд справи відкладено на 01.10.2020 року, про що повідомлено всіх учасників. В судовому засіданні 01.10.2020 року заявниця та її представник підтримали позицію заявника викладену у її заяві про встановлення факту проживання на території України станом на 24.08.1991 року, посилаючись на те що даний факт заявниці необхідно встановити для набуття громадянства України. Просив задовольнити заяву та додатково пояснив суду, що заявниця постійно проживала в [ADDRESS] станом на 24.08.1991 року. Представниця заінтересованої особи [PERSON] , посилаючись на свої письмові пояснення та додаткові пояснення, які містяться в матеріалах справи ( а.с. 53-57 73-76 ) посилаючись на положення Законів України «Про правонаступництво України» та «Про громадянство України» вказала суду , що наданих заявником доказів не достатньо для ствердження факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 року, тому їй і було рекомендовано звернутися до суду. У судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала. Суд, взявши до уваги позиції учасників судового розгляду висловленні під час проведення судового розгляду , письмові пояснення , пояснення свідків, дослідивши письмові докази, які містяться у матеріалах справи, вважає заяву обґрунтованою і такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи зі наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації, що стверджено паспортом [NUMBER] ( а.с. 25-30). Згідно довідки Володарської селищної ради №775 від 07.07.2020 року [PERSON] проживала в [ADDRESS] з 18.01.2020 року ( а.с. 31). В подальшому згідно договору найму (оренди) житлового приміщення від 10.06.2020 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 40-41). Згідно архівної довідки Товариства з обмеженою відповідальністю « КОМСЕРВІС» смт Володарка Володарського району Київської області від 23.09.2020 року № 150-06-06 [PERSON] згідно книг нарахування заробітної плати працівникам Райсількомунгоспу дійсно працювала на підприємстві в період з 1987 по 1992 рік та їй була нарахована заробітна плата ( а.с.61). Як вбачається з копії трудової книжки заявниця була прийнята на підприємство 03.07.1987 та звільнена 11.07.1992 року з посади інженера Райсількомунгоспу ( а.с. 9). Будинкова книга для прописки громадян вказує, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] в період з 21.12.1988 по 10.12.1994 року ( а.с. 62-64). Наведені вище обставини стверджено і показаннями свідків допитаних судом під час судового розгляду та поясненнями заявниці допитаної судом в якості свідка. Так, [PERSON] , [PERSON] вказували суду, що заявниця дійсно постійно проживала на території України станом на 24.08.1991 року за адресою [ADDRESS] та вона працювала разом з [PERSON] та [PERSON] на одному підприємстві, де вона і отримувала заробітну плату. Заявник зверталася до відповідних органів для набуття громадянства України, але отримала від Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 18.03.2020 року відмову, у зв`язку з відсутністю доказів, що підтверджують факт її постійного перебування на території України станом на 24.08.1991 року ( а.с.11-12). Суд, задовольняючи вимоги заявника, виходить із наступних міркувань. Так, відповідно до п.2 ч. 5 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 256 ЦПК суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. За ст.6 Закону України « Про громадянство України» громадянство набувається: за народженням; за територіальним походженням; внаслідок прийняття до громадянства; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України. Згідно з п. 8 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Як встановлено в судовому засіданні, заявник звернулася до суду та просить встановити факт її постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень. Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до статті 2 Закону України «Про правонаступництво» до ухвалення нової Конституції України на території України діє Конституція (Основний Закон) Української РСР. Відповідно до статті 5 закону України Про правонаступництво державний кордон Союзу РСР, що відмежовує територію України від інших держав, та кордон між Українською РСР і Білоруською РСР, РРФСР, Республікою Молдова за станом на 16 липня 1990 року є державним кордоном України. Відповідно до акту проголошення незалежності України, 24 серпня 1991 року Україна проголошена незалежною демократичною державою. Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Стаття 3 ч. 1 п.1 Закону України « Про громадянство» вказує , що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Відповідно до ч.2 Закону України « Про громадянство» особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, чинне законодавство, позиції учасників процесу, покази свідків , суд дійшов висновку про наявність правових підстав для встановлення юридичного факту постійного проживання заявниці [PERSON] , [INFO] , на території України станом на 24.08.1991 року, оскільки в даний період вона працювала в Райсількомунгоспі де їй була нарахована заробітна плата та вона була звільнена 11.07.1992 року . Будинкова книга для прописки громадян вказує, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] в період з 21.12.1988 по10.12.1994 року. Враховуючи вищевикладене, суд сприймає документи, додані заявником до її заяви як достатні докази та носії конкретної інформації , зокрема, факту постійного проживання заявниці на території України за станом на 24.08.1991 року. Обов`язок щодо оцінки доказів на їх належність та допустимість, покладено на суд, а тому, саме він має їх оцінити в сукупності та прийняти об`єктивне рішення за результатами розгляду справи. Встановлення юридичного факту постійного проживання в Україні необхідне заявниці для отримання громадянства України. З огляду на вищевикладене, заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено Законом. Відтак, сплачений при звернені до суду з заявою про встановлення факту судовий збір не відшкодовується за рахунок іншої сторони.

Outcome: approved