Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

15.07.2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи тим, що у зв`язку із неналежним виконанням [PERSON] батьківських обов`язків відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , через зловживання нею алкогольних напоїв, її сім`я перебуває під соціальним супроводом Білоцерківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. Під час супроводу фахівцем із соціальної роботи з відповідачем було узгоджено план дій, відповідно до якого остання зобов`язалася пройти тренінг курсу «Батьківство в радість», відвідати лікаря - нарколога та пройти відповідне лікування або реабілітацію від алкогольної залежності, вирішити питання щодо відновлення паспорта та працевлаштуватися. Однак, відповідач жодного пункту плану не виконала, окрім того. Вона продовжує зловживати алкогольними напоями, призначене амбулаторне лікування від алкогольної залежності не пройшла, заплановані фахівцем безкоштовні курси реабілітації щодо подолання алкогольної залежності ігнорує, за дітьми належним чином не доглядає. 10.06.2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради було розглянуто питання про стан сім`ї відповідача та прийнято рішення про доцільність підготовки та подання службою у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області до суду позову про позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітніх дітей. Тому, Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради просила, з урахуванням уточнених у підготовчому засіданні вимог, позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на користь дітей аліменти в розмірі по 1/6 частині на кожну, з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на особові рахунки дітей відкриті у банківській установі. 30.07.2020 року судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 15.01.2021 року судом постановлено ухвалу, про залучення у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо спору - [PERSON] , батька дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 19.02.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що проживає разом із дітьми та співмешканцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у приватному житловому будинку, який належить на праві власності матері [PERSON] , де вони із сім`єю займають дві кімнати, в одній із яких проживають діти. У житловому приміщенні створені належні умови для проживання дітей, у них є особисті меблі, одяг, робочі місця для навчання та розвитку. Діти завжди охайні та доглянуті, навчаються добре. Так, у сина були проблеми у період дистанційного навчання, наразі він пішов до школи і усе налагодиться. Вона має вищу педагогічну освіту, вчитель англійської мови та зарубіжної літератури, наразі не працює за фахом, а має роботу на металобазі, де її поважають і довіряють та вона отримує дохід 500,00 грн. щодня. Два роки вона співпрацювала із Білоцерківським міськрайонним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, відвідувала лікаря - нарколога, однак не завершила лікування, а щодо тренінгу для батьків, то їй не повідомили про початок набору груп, тому і не пройшла даний курс. Вона має велике бажання змінити своє ставлення до батьківських обов`язків, за останній рік вона відновила паспорт, менше вживає алкогольних напоїв та обіцяє, що пройде лікування у лікаря - нарколога. Вона розуміє, що з її вини упущено час у навчанні та вихованні дітей, однак обіцяє, що займеться навчанням сина та відновить відвідування останнім спортивних секцій, займеться обстеження дитини у відповідних лікарів, буде співпрацювати із педагогічними працівниками шкіл у яких навчаються діти. Просила надати їй шанс для виправлення та не позбавляти дітей матері. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що вони із відповідачем проживають разом вже 13 років за адресою: [ADDRESS] , у приватному житловому будинку, який належить на праві власності його матері, вони із сім`єю займають дві кімнати, в одній із яких проживають діти та у житловому приміщенні створені належні умови для проживання. Відповідач за останній рік дуже змінилася, взялася за розум, вона постійно під його наглядом та наглядом його матері. Він підтримує її у лікуванні проти алкогольної залежності. Він оформив належні документи на дітей та отримав відповідні свідоцтва про їх народження. Просив надати відповідачу шанс для виправлення, вона усвідомила свої помилки і вони разом будуть їх виправляти. Суд, заслухавши учасників справи, показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , думку малолітнього - [PERSON] та психолога - [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що відповідач - [PERSON] , [INFO] , та третя особа - [PERSON] , [INFO] , є батьками двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом із батьками за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 48,49,58,61,62). З матеріалів справи ( а.с.8-10,42-46) вбачається, що [PERSON] , [INFO] , навчається у Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІ ступенів № 22 з третього класу, до школи приходить завжди вчасно, без поважних причин уроки не пропускає, оцінки переважно достатнього рівня, домашнє завдання виконує вчасно, одягнена охайно, має всі підручники, зошити та прилади для навчання. З однокласниками [PERSON] має дружні відносини, агресії, смутку, нервових зривів не помічено. До вчителів та старших дітей ставиться з повагою, на зауваження реагує адекватно. Мати та батько дівчинки приймають участь у вихованні дитини, цікавляться її успіхами. Сім`я проживає разом із матір`ю батька дітей, умови проживання задовільні, у будинку чисто, є місце для навчання і відпочинку дитини. [PERSON] , [INFO] , навчається у Білоцерківській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 5 з 01.09.2019 року, до якої його влаштувала бабуся, протягом вересня 2019 - січня 2020 року [PERSON] проживав з бабусею, а [PERSON] проживала окремо із старшою дочкою та співмешканцем. Бабуся часто відвідувала школу, батьківські збори, цікавилася успіхами та невдачами [PERSON] , влаштувала його в спортивну школу на секцію карате. [PERSON] легко адаптувався до нового колективу, знайшов друзів у класі. Навчається на середньому рівні, має високі знання з математики. У січні 2020 року [PERSON] забрала [PERSON] жити до себе, що негативно вплинуло на поведінку та навчання дитини. [PERSON] почав ходити неохайним. Часто не мав шкільного приладдя, прогулював уроки. Після цього мати один раз була у школі, спілкувалася з класним керівником. Протягом запровадження дистанційного навчання була на зв`язку 1 раз протягом перших двох тижнів карантину, потім на зв`язок не виходила, на телефоні дзвінки не відповідала, [PERSON] завдань учителя не виконував. За період з 01.09.2020 року по 13.10.2020 року [PERSON] відвідував школу регулярно, був відсутній лише з поважної причини, на уроках пасивний, домашні завдання виконує не систематично, не бере участі у житті школи та класу, до себе не вимогливий, легко піддається чужому впливу, потребує підвищеної уваги та турботи з боку матері. [PERSON] не приділяє належної уваги вихованню та навчанню сина, не відвідує батьківські збори, не приходить на індивідуальні бесіди з класним керівником. Малолітній [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що вони із сім`єю проживають у будинку за адресою: [ADDRESS] , у них із сестрою є все необхідне для проживання та навчання. Мама їх доглядає, постільна білизна та одяг чисті та попрасовані, мага готує смачні страви. Він слухається батьків, вони його не ображають, він відчуває їх любов, турботу та підтримку. Він навчається у школі добре, подобається математика, є певні проблеми з англійською та українською мовою. В період карантину на дистанційному навчанні були проблеми, але вони пов`язані із поганим інтернетом. Він до карантину відвідував секцію «Богатир», де йому подобалося займатися спортом, а в період карантину він ходив на рибалку, гуляв із друзями, вигулював собаку та допомагав бабусі. Просив не розлучати його та сестру із матір`ю. Психолог у судовому засіданні зазначила, що малолітній надав свої пояснення вільно, без стороннього тиску. Вона працює соціальним педагогом у школі № 5 де навчається [PERSON] , хлопчик дуже здібний до навчання, має математичний склад розуму та має бажання до навчання, але не вистачає контролю з боку батьків. Школу пропускав лише з поважних причин, а у період дистанційного навчання були проблеми, не усі уроки виконував. В судовому засіданні встановлено, що з 13.02.2020 року по 30.08.2020 року сім`я [PERSON] перебувала під супроводом Білоцерківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, в зв`язку з неналежним виконанням батьківських обов`язків з боку матері через зловживання нею алкогольними напоями. В ході соціального супроводу фахівцем із соціальної роботи з [PERSON] було узгоджено план спільних дій, відповідно до яких остання зобов`язалася пройти тренінгів курс «Батьківство в радість», відвідати консультацію лікаря - нарколога, пройти відповідне лікування або реабілітацію від алкогольної залежності, вирішити питання щодо відновлення паспорту та працевлаштуватися. Станом на 19.03.2020 року [PERSON] жодного пункту плану не виконала, продовжує вживати алкогольні напої, курси реабілітації ігнорує, за дітьми належним чином не доглядає, на березневі свята була відсутня вдома, про своє місце перебування рідних не попередила. Враховуючи те, що [PERSON] не усвідомила своєї поведінки та не скористалася запропонованою допомогою Білоцерківський міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді просив Службу у справах дітей Білоцерківської міської ради винести питання про ситуацію, яка склалася в даній сім`ї на чергове засідання комісії захисту прав дитини, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 5,6,41) та показами свідка [PERSON] , фахівця із соціальної роботи Білоцерківського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, яка у судовому засіданні також зазначила, що [PERSON] , [INFO] , гарна і добра дівчинка, успішна у навчанні, самостійна, допомагає по господарству та брату у навчанні, а [PERSON] , [INFO] , потребує більше уваги у навчанні, адже мати його не контролює. Також, свідок [PERSON] пояснила, що умови проживання дітей задовільні, побутом більше займається бабуся, батьки дітей працюють не офіційно на металобазі, з їх слів. Відповідач зловживала алкогольними напоями, разом із нею вони ходили до лікаря - нарколога, їй було призначено лікування, але вона не з`являлася до лікарні і не приймала ліки. У відповідача не було паспорта та лише після подання позову до суду вона його відновила, а батько дітей визнав своє батьківство та оформив свідоцтва про народження дітей. Згідно із письмовими поясненнями від 30.01.2020 року, поданими до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради ( а.с.7), [PERSON] зазначила, що вона не зловживає алкогольними напоями, проживає із дітьми та їх біологічним батьком, працює не офіційно, але має постійний дохід, діти доглянуті, чисті, ситі і вона їм приділяє увагу. Також, вона попереджена про відповідальність за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно відповіді КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 4» від 30.10.2020 року за № 1618, на запит Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради, ( а.с.47), [PERSON] , [INFO] , перебуває під диспансерним наглядом лікаря - нарколога з 2018 року, за медичною допомогою до лікаря - психіатра не зверталася. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що являється матір`ю відповідача. [PERSON] з березня 2020 року проживав разом із нею. Вона влаштувала його до школи № 5, записала до спортивних секцій. Наразі діти проживають разом із своїми батьками і [PERSON] перестав відвідувати плавання та боротьбу. Останній раз вона бачила онуків у березні 2021 року, відповідач приїздила із дітьми до неї, проживали вони близько тижня, відповідач лише два дні була у тверезому стані, та потім їх забрав [PERSON] , батько дітей. Відповідач зловживає алкогольними напоями близько 14 років, не бажає лікуватися і висновків не робить. Відповідач із співмешканцем працюють на металобазі зранку до ночі, дітьми займається їх бабуся, мати [PERSON] . Вважає, що дітям небезпечно залишатися із матір`ю. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що являється сестрою відповідача, яка має проблеми з алкоголем близько 5 років. У відповідача з самого початку було не відповідне відношення до дітей, вона більше думала за своїх чоловіків. Був випадок, коли відповідач покинула дитину на матір, а сама пішла гуляти і в подальшому її забрала швидка. Потім, відповідач залишила сина на матір, а сама пішла жити до співмешканця, дитиною не цікавилася. Інколи відповідач брала сина із собою гуляти і дитина бачила матір у нетверезому стані і в подальшому їх забрала поліція. Коли [PERSON] жив із бабусею, вона допомагала йому у навчанні, відвідали лікаря, дотримувалися дієти та віддали до спортивної школи, а коли відповідач його забрала до себе, то дитина нікуди не ходить, дієти не дотримується і навчанням відповідач не займається. Після того, як вона підняла питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав, остання з нею не спілкується та заблокувала телефони дітей. Згідно із рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради № 707 від 24.11.2020 року (а.с.58), орган опіки та піклування дійшов висновку, що [PERSON] у порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що є підставою для позбавлення її батьківських прав, та таке позбавлення є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно ст. 154 СК України захист прав і інтересів неповнолітніх дітей належить їхнім батькам. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він зокрема ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 27 лютого 1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). П. 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі «Савіни проти України», пропонується з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Враховуючи вищезазначені норми законодавства, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності,

Outcome: dismissed