Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

16.02.2016 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» Сафір Ф.О. звернувся до суду із цим позовом посилаючись на те, що 05.03.2010 року [PERSON] отримав у банку кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 % на рік на суму залишку боргу за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У відповідності з цим договором [PERSON] зобов'язався сплачувати борг, проте належним чином погашення у встановлені договором строки не здійснював, у зв'язку з чим у нього виникла прострочена заборгованість у сумі 15184.08 гривні, яку просив стягнути в користь банку. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав (а.с.14,19). [PERSON] проти позову заперечив посилаючись на незаконність та необгрунтованість вимог, відсутність у позивача права на звернення до суду, оскільки згідно позовної заяви між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір б/н від 05.03.2010 року щодо користування банківськими послугами, зокрема банківською карткою, з встановленим для неї кредитним лімітом в розмірі 3000 гривень та наступними умовами користування кредитним лімітом: сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Укладення договору було здійснене шляхом підписанням ним та Банком, документу «Заява» на бланку за № 1504130200144936692 та датою підписання 05.03.2010 року. Разом і цим ніяких інших документів під час укладення договору не підписував, зокрема зазначених в позовній заяві Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів Банку, що підтверджується відсутністю оригіналів та/або копій таких документів з його підписом, який міг би підтвердити ознайомлення із вказаними документами. Отже посилання позивача на згадані Умови, Правила, Тарифи як на такі, що мають відношення до регулювання відносин між сторонами в межах договірних зобов'язань, є безпідставними, а також є безпідставними твердження та вимоги позивача щодо наслідків регулювання вказаними документами відносин між ним та Банком в межах договірних відносин, а саме: нарахування відсотків, пені, штрафу, строку дії договору, позовної давності, тощо. Наданий позивачем в якості доказу розрахунок заборгованості за кредитом вважає необгрунтованим та таким, що суперечить умовам договору та вимогам чинного закоподавства. Згідно позовної заяви між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» щодо користування банківськими послугами, зокрема банківською карткою з встановленим для неї кредитним лімітом та умовами користування кредитним лімітом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, був укладений 05.03.2010 року. Термін дії виданої банком згідно умов договору банківської картки становить 2 роки, що підтверджується інформацією, наведеною в «Заяві» на бланку за № 1504130200144936692 та датою підписання 05.03.2010 року, отже кінцевим терміном дії банківської картки, а також договору є 31.03.2012 року. Цивільним законодавством України визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність (ст.256 ЦКУ). Загальна тривалість позовної давності обмежена 3 роками (ст.257 ЦКУ, а позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) - 1 роком (п.1 ч.2 ст.258 ЦКУ). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦКУ). Дату закінчення терміну дії договору, зокрема терміну дії банківської картки, та невиконання позичальником його зобов'язань згідно договору на момент закінчення його терміну можна вважати такою, як дату коли позивач довідався про порушення свого права, та як наслідок розпочався відлік позовної давності, яка згідно чинного законодавства в даному випадку закінчується: щодо стягнення основної суми заборгованості за кредитом - 01.04.2015 року, а щодо стягнення неустойки (штрафу, пені) 01.04.2013 року. Цивільним законодавством України передбачається можливість переривання перебіг позовної давності, зокрема в разі вчинення особою (боржником) дії, що свідчить при визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч.1 ст.264 ЦКУ). З позовної заяви позивача, зокрема з додатку до неї - Розрахунку заборгованості за договором станом на 18.01.2016 року вбачається твердження позивача щодо здійснення ним банківських операцій, зокрема часткового погашення заборгованості в період, наступний за датою закінчення терміну позовної давності, що може трактуватися як вчинення дій, що свідчать про визнання боргу, та як наслідок цього, переривання перебігу позовної давності з встановленням нової дати початку її перебігу. Разом з цим позивач не надав суду жодних доказів, а саме: первинних документів бухгалтерського обліку, письмових, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів або інших належних та допустимих доказів здійснення ним вказаних банківських операцій, зокрема щодо зазначених в Розрахунку» оплат: від 06.09.2015 року 227.84 гривні, від 19.09.2013 року 400 гривень, від 09.07.2013 року 400 гривень, від 17.06.2013 року 300 гривень, від 24.05.2013 року 400 гривень, від 26.03.2013 року 200 гривень, від 20.02.2013 року 210 гривень, від 22.01.2013 року 190 гривень, від 14.01.2013 року 250 гривень, від 25.12.2012 року 256.17 гривні, щодо здійснення яких у нього немає жодної інформації. Останньою банківською операцією, здійсненою ним в межах договірних відносин, які є предметом судового розгляду, яку може підтвердити, є часткове погашення заборгованості в сумі 241,47 гривні, здійснене 27.11.2012 року. Разом з тим, наданий позивачем Розрахунок заборгованості не є доказом здійснення ним певних банківських операцій з огляду на його допустимість та належність як доказу. Таким чином, на даний час, позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням позовної давності згідно ч.4 ст.267 ЦКУ. Вивчивши матеріали справи, вислухавши відповідача, дослідивши докази суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних міркувань: У відповідності із Заявою № 1504130200144936692 від 05.03.2010 року (а.с.6) між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 30 % на рік (2.5 % на місяць) на суму залишку боргу за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт підписання Договору та отримання кредитних коштів [PERSON] не заперечив, як і факт сплати боргу та відсотків, проте тільки до 27.11.2012 року. На звороті бланку заяви про укладення згаданого Договору, підписом позичальника підтверджено факт його ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку (тобто істотними умовами договору), які були надані йому в письмовому вигляді та з якими погодився, тому заперечення в суді цих обставин суд не приймає до уваги. Відповідач підтверджує, що термін дії виданої банком згідно умов договору банківської картки становить 2 роки та що кінцевим терміном дії банківської картки, а також договору є 31.03.2012 року, проте визнає, що погашав борг та відсотки за цим договором до 27.11.2012 року. У відповідності з Розрахунком заборгованості за Договором від 05.03.2010 року (а.с.4-5) станом на 18.01.2016 року у відповідача є борг 15184.08 гривні. Як зазначено відповідачем у запереченнях проти позову, він вимагає відмовити у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, на підтвердження чого заперечує 10 фактів часткового погашення боргу - з 25.12.2012 року до 06.09.2015 року. Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач на підтвердження позовних вимог надав докази укладення кредитного Договору з відповідачем, на підтвердження існування боргу відповідача надав розрахунок заборгованості. Відповідач визнав факт укладення Договору та факт існування боргу, тому у суду не виникає сумніву у належності та допустимості наданих позивачем доказів. Відповідач, піддаючи сумніву Розрахунок боргу, заперечуючи 10 фактів погашення боргу в період з 25.12.2012 року до 06.09.2015 року, вимагаючи застосувати позовну давність, не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог та заперечень. За таких обставин у суду нема підстав вважати заперечення відповідача істинними. Підстав для відмови у позові за спливом строків давності суд не вбачає. У відповідності з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, тобто сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також розмір процентів, встановлений договором. Враховуючи наведене із відповідача в користь позивача слід стягнути всю суму боргу та документально підтверджені судові витрати - 1378 гривень (а.с.1). А тому,

Outcome: approved