Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

17.06.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АвтоФінанс» (далі - ТОВ «АвтоФінанс») про визнання договору недійсним та стягнення реєстраційного платежу в сумі 8 600 гривень та комісії за прийом платежів згідно тарифів банку в сумі 86 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.05.2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір Фінансового лізингу за №010315 із Додатками. Відповідно до цього договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль ВАЗ 2121) у власність та передати у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Після підписання договору представником відповідача було надано до сплати рахунок на суму 8 600 гривень, посилаючись на те, що ця сума становить 10 % вартості автомобіля і після її сплати він отримає предмет лізингу. Коли він сплатив зазначену суму, компанія відмовилась передавати йому предмет лізингу, з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50 % від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 8 500 гривень є комісією за організацію та оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Вважає умови угоди та додатків до неї несправедливими, спрямованими на введення в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Позивач позов та обставини позову підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні на підставі доводів, викладених у позовній заяві. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання представника не направив, звернувшись із заявою розгляд справи за його відсутності; також надав заперечення проти позову (а.с.35). Вислухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, у судовому засіданні встановлено, що 23.05.2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір Фінансового лізингу за №010315 із Додатками, відповідно до якого лізингодавець придбає у свою власність предмет лізингу та передає його у користування лізингоодержувачу (а.с.9-18). Згідно з п.1.1 розділу 1 договору Фінансового лізингу за №010315 предметом лізингу є автомобіль ВАЗ 2121, 2013 року випуску, білого кольору (а.с.9). Відповідно до Додатку №1 вказаного договору вартість предмету лізингу складає 86 000 гривень, комісія за організацію - 8 600 гривень, комісія за передачу - 2 580 гривень (а.с.16). Пунктом 1.7 розділу 1 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачі протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50 % від вартості Предмета лізингу ), комісії за організацію оформлення даного договору (10 % від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмету лізингу (3 % від вартості предмету лізингу) (а.с.9 звор.). Статтею 3 Договору передбачені права та обов'язки сторін (а.с.9 звор.,10, 10 звор.). Відповідно до п.п.3.1.1 п.3.1 розділу 3 лізингодавець зобов'язаний передати у користування та володіння лізингоодержувача предмет лізингу в порядку та на умовах, встановлених Договором (а.с.9 звор.). Згідно з п.п.3.2.1, 3.2.4 п.3.1 розділу 3 Договору лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, що передбачений додатком №1 до договору. У встановлений термін та у повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (а.с.10). На виконання Договору позивач сплатив відповідачу вступний внесок у сумі 8 600 гривень, що стверджується копією наявної у матеріалах справи квитанції (а.с.19). Під комісією за організацію в розділі «Визначення» Договору розуміється одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю при складанні договору. Комісія за передачу предмета лізингу - одноразова плата лізингоодержувача лізингодавцю за здійснення необхідних дій по передачі предмету лізингу. Аванс - сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному в Додатку №1 до даного договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмету лізингу. Лізинговий період - період, за який лізингоодержувая здійснює оплату за користування предметом лізингу (а.с.9). Додаток № 2 до Договору містить графік сплати другого лізингового платежу (а.с.17). Отже, Договором передбачена щомісячна сплата внесків за (товар) автомобіль, який передається споживачеві в рамках укладеного Договору, а не за можливість одержання права на купівлю товару. Споживач, який виконав усі умови Договору, має повне право вимагати від ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» виконання свого зобов'язання, а саме: доплатити продавцю вартість автомобіля та передати автомобіль лізингоодержувачу. Відповідно до чч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року за №1023-XII (далі - Закон №1023-XII) забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п.7 ч.3 ст.19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом №1023-XII закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому, в Законі №1023-XII нормативне визначення поняття «пірамідальної схеми» не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до «пірамідальної схеми». Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону №1023-XII дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Отже, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів. У той самий час предметом договору сторін є надання фінансових послуг, з метою отримання автомобіля лізингоодержувачем. За таких обставин доводи позивача про те, що діяльність ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» за Угодою сторін є функціонуванням «пірамідальної схеми», суперечить змісту п.7 ч.3 ст.19 Закону №1023-XII. Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 №723/97-ВР (далі - Закон №723/97-ВР) за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.2 №723/97-ВР відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положенням Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей встановлених Законом. Правовідносини, що виникають з договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Статтею 6 Закону №723/97-ВР передбачено, що договір лізингу має бути укладений в письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог Закону. З наведеного вбачається, що договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 «Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)», параграфу 1 «Загальні положення про найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України та ЗУ «Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів фінансового лізингу. При цьому, норма ст.799 ЦК України, на яку посилається позивач, міститься у параграфі 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)», який взагалі не регулює відносини фінансового лізингу та є не спеціальною нормою, а загальною, яка прямо не регулює лізинг, а є допоміжною нормою. Таким чином, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону №723/97-ВР та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. Пунктом 5 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-III (далі - Закон №2664-III) передбачено, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до ч.ч.2, 5 Закону №2664-III виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринку фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Встановлено, що ТОВ «ЛК «Автофінанс» має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання в сфері ринків фінансових послуг, її було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу (46, 47). Посилання позивача про введення його в оману суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину, визначеного в ч.5 ст.1 Закону №2664-III. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З матеріалів справи вбачається, що під час укладення [PERSON] отримав примірник Договору та додатки до нього. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання останнім кожної сторінки Договору. Таким чином, посилання позивача про наявність обману та ознак «пірамідальної схеми» у діях ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» під час укладення Угоди є безпідставними і не узгоджується з положеннями п.7 ч.3 ст.19 Закону №2664-III у взаємозв'язку з нормами Закону №2664-III. У судовому засіданні також встановлено, що 19.06.2014 року на підставі клопотання [PERSON] за вх.№781 від 19.06.2014 року договір лізингу №010315 від 23.05.2014 року між останнім та ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» було розірвано (а.с.57-60). Таким чином, на момент подачі позову Договір вже було розірвано у позасудовому порядку, шляхом подання заяви [PERSON] про його розірвання. За положеннями цивільного законодавства визнання недійсної угоди в судовому порядку можливе виключно стосовно чинного договору, зобов'язання за яким не припинилося. Згідно ч.2 ст.653 у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Зі змісту наведеної норми права випливає, що домовленість сторін про розірвання договору не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди. Відповідно до п.10.11 ст.10 Договору лізингу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного Договору лізингоодержувачу не повертається (а.с.14). Отже, сума 8 600 гривень за організацію Договору відповідно до п.10.11. ст.10 Договору поверненню не підлягає. Таким чином, аналіз вищезазначених норм законодавства та обставин справа дає підстави для висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed