Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

16 серпня 2019 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 вересня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та ЖБК «Волинь-1» був укладений договір про спільну діяльність у будівництві індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач вважає, що цей договір порушує його права та законні інтереси та зазначає, що 09 квітня 2013 року був ліквідований ЖБК «Волинь-1», а тому, на його думку, зобов`язання за договором є припиненими. Також позивач зазначає, що йому відомо, що зобов`язання за договором не виконувалися. З цих підстав просить суд визнати припиненими зобов`язання сторін за договором про спільну діяльність укладеному 13 вересня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та Житлово-будівельним кооперативом «Волинь-1». Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві та його представник у судовому засіданні позов заперечили. Відповідач [PERSON] письмового відзиву не подала, у судове засідання не прибула. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 вересня 2010 року між [PERSON] , [PERSON] та ЖБК «Волинь-1» укладено договір про спільну діяльність. Предметом цього договору була спільна діяльність у будівництві індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] , а саме 1/2 частини даного житлового будинку, на взаємовигідних умовах, а саме: квартири [ADDRESS] , загальною площею 110 кв. м, та земельна ділянка площею 0,06 га. Визначені за цим договором роботи повинні були бути виконані у термін до листопада 2010 року. Згідно з цим договором (пункт 2.1) розрахунки між сторонами здійснюються за розрахунками вартості одного квадратного метра загальної площі, яка включала фактичні витрати виконавця на будівництво будинку, будівельних мереж, і становить 5 000 грн за 1 кв. м загальної площі житла, строк виконання робіт встановлений до листопада 2010 року. За умовами цього договору [PERSON] зобов`язувалася надати замовнику [PERSON] 1/2 частину площі житлового будинку (пункт 3.2), [PERSON] зобов`язувався забезпечити внесення коштів для авансування будівництва та оплати виконаних робіт (пункт 3.1), ЖБК «Волинь-1» зобов`язувався здійснити діяльність із замовлення та ведення будівельних робіт з будівництва житлового будинку. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Проте у розглядуваному випадку позивач, звертаючись з вимогами про визнання припиненими зобов`язань за договором, стороною яких він не є, не врахував того, що він не є тою особою, якій надано право вимагати припинення зобов`язань за договором, адже з такими вимогами, на переконання суду, може звернутися лише сторона правочину, для якої таке виконання чи невиконання створює реальні правові наслідки. Фактично, як слідує зі змісту позову та характеру пояснень представника позивача, позивач не погоджується не стільки з виконанням зобов`язань за договором, а з самим договором по суті, вважаючи його незаконним та таким, що не спричинив реальні правові наслідки. В такому випадку належним та ефективним способом захисту свого права є не визнання зобов`язань за договором припиненими, а визнання недійсним договору і позивач не позбавлений можливості звернутися з таким позовом до суду. З наведених міркувань, суд відмовляє у задоволенні позову через обрання позивачем неефективного способу захисту свого порушеного права та законного інтересу. На підставі приписів ст.141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача [PERSON] слід стягнути документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5\~000,00 грн. Розмір цих витрат відповідає заявленому відповідачем [PERSON] у першій заяві по суті спору попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат (а.с.65), а також підтверджується ордером (а.с.60), договором про надання правничої допомоги з попереднім розрахунком до нього (а.с.62-63), актом з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг) (а.с.147), квитанціями до прибуткового касового ордеру (а.с.148). Клопотань про зменшення цих витрат в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України позивач та його представник не заявляли, хоча з їх розміром були обізнані разом з одержанням відзиву на позов.

Outcome: approved