Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

16.04.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про усунення перешкод у користуванні влаісністю шляхом вселення, , про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, в якій позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні належним йому на праві спільної часткової власності майном, а саме: виділеною у користування кімнатою [ADDRESS] , шляхом його вселення у вказану кімнату. Свої вимоги мотивує тим, що позивач і відповідач [PERSON] перебувала у зареєстровано шлюбу з 26.02.1975 по 05.11.2010 роки. 20.05.2005 за договором купівлі-продажу позивачем було придбано чотирикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] для проживання сім`ї. В даній квартирі були зареєстровані та оселились для проживання позивач та відповідач [PERSON] , як подружжя, а також оселились в різний час наші діти [PERSON] , [PERSON] , зять [PERSON] та онуки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у цивільній справі №336/7136/17 були визначені частки кожного із співвласників у квартирі та встановлено, що позивачу та відповідачці [PERSON] належить право власності кожному на Ѕ частині квартири за спірною адресою. Та встановлено порядок користування зазначеною квартирою: позивачу виділено - житлові кімнати [NUMBER] площею 11,7 м2 та [NUMBER] площею 12,4 м2, загальною площею 21,1 м2 та балкон (лоджія), к користування відповідача [PERSON] - житлові кімнати [NUMBER] площею 7,4 м2 та [NUMBER] площею 17,3 м2 загальною житловою площею 54,7 м2. У спільному користуванні залишили службові та підсобні приміщення: кухня, ванна кімната, туалет, коридор, комора. Вказаним рішенням також встановлено, що сім`я [PERSON] та їх діти [PERSON] , [PERSON] в жовтня 2017 виїхали з квартири та мешкають в іншому житловому приміщенні, квартирою не користуються і не утримують її. Наразі в квартирі проживають позивача та відповідачі. [PERSON] без дозволу позивача зайняла кімнату [NUMBER] для зберігання своїх речей, за користування житловим приміщенням комунальні послуги не сплачує. Всіх намагання позивача не увінчались успіхом, відповідачі чинять фізичний та моральний опір, не допускають його до зазначеної кімнати, намагаються виселити з квартири. У зв`язку із викладеним просить усунути перешкоди у користування кімнатою [NUMBER] площею 11,7 м2 з балконом (лоджією) шляхом його вселення. Ухвалою суду від 19.04.2021 відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. 03.06.2021 до суду надійшов відзив, за змістом якого відповідачі просять розглядати справу за їх відсутності та відмовити у задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовують тим, що твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] без дозволу зайняла кімнату [NUMBER] площею 11,7 кв.м. та використовує її для зберігання своїх речей не відповідає дійсності, оскільки вона проживає в кімнаті [NUMBER], тому там знаходяться її речі. З 07.11.2005 року вона вселилася у вказану квартиру в якості члена сім`ї власника, а саме з моменту придбання квартири її батьками. На тих же підставах були вселені її чоловік [PERSON] (помер [INFO] ) та син [PERSON] , [INFO] . З моменту вселення батьки виділили їй з чоловіком і дитиною кімнату [NUMBER] , площею 117, кв.м., в якій вона проживає й до цього часу. На час звернення позивача до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою і виділення йому в користування саме кімнати [NUMBER], де проживала на той час відповідач зі своїм сином, позивачу достовірно було відомо, що ця кімната зайнята членами сім`ї. Факт фактичного проживання [PERSON] в зазначеній кімнаті підтверджується актом обстеження житлового приміщення від 30.10.2019. Крім того, факт законності вселення та проживання в кімнаті [NUMBER] площею 11,7 кв.м. в квартирі встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2019 року у справі №336/4045/19, а саме «Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] , як члени сім`ї [PERSON] , вселилась до житлового приміщення у встановлений законом спосіб, а позивачем не наведено доказів на підтвердження того, що вказані відповідачі руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття, суд не встановив підстав для їх виселення.», а тому відповідач [PERSON] займає кімнату на законних підставах. 11.06.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому позовну заяву просив задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судове засідання відповідача та треті особи, які не в`являють самостійних вимог не з`явились, клопотань чи заяв не надходило. В судовому засіданні позивач та представника позивача позовну заяву підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, допитавши свідків, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у справі № 336/7163/17 задоволено позов [PERSON] про визначення часток співвласників у квартирі, встановлення порядку користування квартирою. Визначено, що частка кожного із співвласників, а саме: [PERSON] та [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] є рівними та становлять по Ѕ частці. Встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: виділено в користування [PERSON] житлові кімнати [NUMBER] площею 11,7 кв.м. та [NUMBER] площею 12,4 кв.м., загальною площею 24,1 кв.м.; виділено у користування [PERSON] житлові кімнати [NUMBER] площею 7,4 кв.м. та [NUMBER] площею 17,3 кв.м., загальною житловою площею 24,7 кв.м. Залишено у спільному користуванні співвласників [PERSON] та [PERSON] службові та підсобні приміщення - кухня, ванна кімната, туалет, коридор, комора. [PERSON] без дозволу позивача зайняла кімнату № 2 ; відповідачі чинять фізичний та моральний опір, не допускають позивача до зазначеної кімнати. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Захист права власності - це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), а по-друге - застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та/або розпорядженню своїм майном. Підставою звернення за захистом в судовому порядку є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном, за умови відсутності між сторонами спірних договірних правовідносин відносин. Характерною ознакою такого порушення права власності є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або/та користування належним йому майном. Відповідно до положень статті 391 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таким чином для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 (справа № 336/7163/17) визначено частки співвласників у квартирі та становлено порядок користування квартирою. Позивачем доведено (листування позивача із правоохоронними органами, вкладний лист до історії хвороби від 160.2021), а відповідачами не тільки не спростовано, а й підтверджено поясненнями у відзиві, що дійсно відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні кімнатою [NUMBER] площею 11,7 кв.м., яку судовим рішенням виділено в користування позивачу. Відтак наявні правові підстави для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном. Посилання відповідачів у відзиві на те, що за наявності судового рішення про відмову виселення [PERSON] позивач не підлягає вселенню в спірну кімнату, суд відхиляє з огляду на таке. Позивачем пред`явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення у спірну квартиру через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Власник має право на вселення у належне йому житло безвідносно до того, чи проживає в ньому (правомірно чи неправомірно) ще хтось (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15.08.2019 у справі №337/4446/18). Доводи відповідачів зводяться до незгоди [PERSON] із вищевказаним рішенням суду щодо визначення порядку користування квартирою. Слід зазначити, що [PERSON] було залучено до участі у справі 336/7163/17 в якості третьої особи, судом було заслухані її пояснення щодо встановленого раніше порядку користування між батьками та членами сім`ї власників, однак судом враховано, що треті особи по справі (у т.ч. [PERSON] ) не є співвласниками квартири, а тому порядок користування визначено лише між співвласниками - [PERSON] та [PERSON] . Обов`язковість судових рішень віднесено до основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України, ст.ст. 2, 18 ЦПК України). Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили встановлено порядок користування квартирою, у тому числі кімнатою [NUMBER] , доводи відповідачів є неспроможними. Щодо посилання відповідачів ст. 156 Житлового кодексу УРСР, суд зазначає таке. З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень Житлового кодексу УРСР, прийнятого 30 червня 1983 року, не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17). За наведених вище обставин, суд вважає, що право власності [PERSON] підлягає захисту шляхом вселення його в кімнату [NUMBER] площею 11,7 кв.м., якою він має право користуватися відповідно до судового рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 у справі № 336/7163/17. При цьому суд бере до уваги, що вказаним рішенням балкон у кімнаті [NUMBER] не віднесений до службових та підсобних приміщень, які залишені у спільному користуванні співвласників. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, тому за правилами ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн., з 454 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: approved