Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

16 грудня 2015 року [PERSON] звернуся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що починаючи з 24.02.2011 року позивач проживає в кімнаті № 530 колишнього гуртожитку ПАТ «Нафтопроммаш», що знаходиться по вул. Ярославського, 4, м. Охтирка Сумської області. Право на проживання у вищезазначеній кімнаті позивачу було надано за договором найму житлового приміщення від 15.02.2011 року. Позивач належним чином оплачує житлово комунальні послуги на підставі укладених договорів між [PERSON] та ТОВ «Брок Енергія» та ОСББГ «Звязківець». Водночас у кімнаті гуртожитку №530 з 21.07.2004 року значиться зареєстрованим [PERSON], який фактично з 2010 року не проживає у вказаній кімнаті. При вселенні позивача кімната перебувала у занедбаному стані, особисті речі відповідача в ній були відсутні, протягом останніх пяти років [PERSON] долею спірного помешкання не цікавиться. У листопаді 2015 року позивачу стало відомо, що [PERSON] розпочав збір документів з метою приватизації кімнати № 530 в гуртожитку по вул. Ярославського, 4, м. Охтирка. Вважає, що його фактично поставлено перед фактом можливої втрати права на житло. Крім того, позивач є таким, що відповідає всім критеріям згідно закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», має право на приватизацію займаного житла, однак реєстрація відповідача у кімнаті №530 перешкоджає позивачу у можливості приватизації житла. В звязку з відсутністю відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад 6 місяців, на підставі ст.71 ЖК УРСР просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою №530 у гуртожитку по вул. Ярославського, 4, м. Охтирка Сумської області. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Пояснили, що на початку 2011 року позивач звернувся до адміністрації заводу з приводу кімнати у гуртожитку. Кімната №530 була вільною, тому за усною згодою адміністрації та усним розпорядженням коменданту гуртожитку він вселився у цю кімнату. В даний час позивач має сім`ю у складі чотирьох осіб (він, дружина [PERSON], син [PERSON] та дід дружини [PERSON] тимчасово переміщений з Донецької області), його дружина [PERSON] зареєстрована у кім.№531, і вони сімєю в складі чотирьох осіб користуються кімнатами №530, №531. Відповідач жодного разу не зявлявся. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що відповідач отримав кімнату №530 у колишньому гуртожитку АТ «Нафтопроммаш» як працівник даного підприємства, вселився та був зареєстрований на підставі ордеру №13 від 05.07.2004 року. Спочатку відповідач проживав у кімнаті сам, потім став співмешкати із [PERSON] з кімнати №528. Для зручності він усно помінявся із [PERSON] кімнатами, а саме, свою кімнату №530 поміняв на кімнату №529, і вони із [PERSON] мешкали в кімнатах №528, №529, а [PERSON] жив в кімнаті №530. Потім у 2010 році завод став виселяти мешканців із гуртожитку, а у самому гуртожитку були створені умови, неможливі для проживання (відрізали газ, труби з водовідведення, водопостачання перебували в аварійному стані, всюди антисанітарія і т.п.). Тому він підписав обхідний лист і, здавши кімнату, на початку 2011 року виїхав на проживання у квартиру до своєї матері. Реєстрація відповідача у гуртожитку залишилася, комунальні за гуртожиток не сплачував. В даний час він мешкає у своїй власній квартирі, яку йому подарувала матір. Свої заперечення проти позову відповідач обґрунтував тим, що був відсутній з 2011 року у гуртожитку з поважних причин, які пояснює аварійним станом гуртожитку, відсутністю елементарних зручностей, про що надав фото, та заходами адміністрації заводу з виживання мешканців, яка примушувала викупати кімнати за гроші, про що надав рішення суду відносно [PERSON] До даного часу заходів до вселення до гуртожитку не вживав в звязку з незаконним зайняттям його кімнати іншою особою. Позивач [PERSON] у трудових відносинах з ВАТ «Нафтопроммаш» не перебував, рішення адміністрація підприємства та профспілкового комітету щодо надання житла позивачу у гуртожитку по вул. Ярославського, 4 в м. Охтирка не приймалося, спеціальний ордер на його вселення до гуртожитку не видавався, а тому вважають, що вселення позивача у спірне приміщення у 2011 році здійснено всупереч вимогам закону щодо порядку надання житлових приміщень у гуртожитку. Крім того, позивач фактично не проживає у спірній кімнаті, а проживає у кімнаті №531 разом зі своєю дружиною, що підтверджується списками власників кімнат ОСББ від 20.10.2011 року, які надавалися до ТОВ «Брок-Енергія». У спірній кімнаті №530 фактично проживає [PERSON], тому позивач сам є таким, що втратив право користування спірною кімнатою. В звязку з чим відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Сумській області в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в письмовій заяві просить справу розглянути без участі представника, заперечень не мають. Представник третіх осіб Охтирської міської ради, Управління житлово-комунального господарства Охтирської міської ради в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працював музикантом цеху громадського харчування «Гусари» АТ «Нафтопроммаш» з 26.01.2004 року по 26.10.2006 року. 05.07.2004 року відповідачу [PERSON] в звязку з трудовими відносинами з АТ «Нафтопроммаш» було видано ордер №13 на жилу площу на право зайняття сімєю із однієї особи житлової кімнати №530 площею 12 кв.м. в гуртожитку по вул. Ярославського, 4. 04 липня 2011 року будівля гуртожитку передана з балансу ПАТ «Нафтопроммаш» на баланс ОСББ «Звязківець», про що було складено акт приймання передачі. Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30 серпня 2011 року, яке набрало законної сили, було визнано протиправними дії Державного комітету України по нафті і газу щодо передачі приміщення по вул. Ярославського, 4 м. Охтирка Сумської області до статутного фонду ПАТ «Нафтопроммаш», визнано недійсним свідоцтво про право власності відкритого акціонерного товариства «Нафтопроммаш» на будівлю гуртожитку по вул. Ярославського, 4 м. Охтирка Сумської області, видане виконкомом Охтирської міської ради 11.06.2003 року, зобовязано КП «Охтирське бюро технічної інвентаризації» скасувати реєстрацію права власності ПАТ «Нафтопроммаш» на даний гуртожиток, зобовязано ПАТ «Нафтопроммаш» виключити будівлю гуртожитку зі статутного фонду. Рішенням Охтирської міської ради від 29.05.2012 року було надано згоду на прийняття безкоштовно у власність територіальної громади м. Охтирки будівлі за адресою вул. Ярославського, 4 м. Охтирка (а.с.35). Рішенням Охтирської міської ради від 06.05.2015 року №62 будівля гуртожитку за адресою вул. Ярославського, 4 м. Охтирка прийнято безоплатно до комунальної власності територіальної громади м.Охтирка (а.с.36). З пояснень відповідача, наданих ним у судовому засіданні вбачається, що він не заперечує той факт, що з 2011 року не проживає у кімнаті №530, не сплачує за комунальні витрати, однак зауважує, що не проживає там з поважних причин. А саме, вказує, що в 2010 році завод став вимагати, щоб мешканці гуртожитку викупили свої кімнати, а тих, хто відмовлявся, спонукали виселитися, створивши неналежні умови для проживання (відрізали газ, допустили аварійність труб з водопостачання і водовідведення, перестали здійснювати поточний ремонт у гуртожитку). Судом встановлено, що позивач [PERSON] вселився у гуртожиток у кімнату №530 не у звязку з трудовими відносинами, а на підставі цивільно-правового договору строкового найму житлового приміщення від 15.02.2011 року, строк дії якого встановлений до 01.07.2011 року (а.с.7). Предметом договору найму вказаного договору є кімната №530 площею 12 кв.м. у гуртожитку. На час вселення позивача у кімнату №530 в ній був зареєстрований відповідач. Судом також встановлено, що після закінчення строку вказаного договору позивач продовжував користуватися займаним житлом і користується ним по даний час разом із членами своєї родини, що підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] У кімнаті №530 на даний час зареєстровані позивач [PERSON], відповідач [PERSON] та з 08.12.2015 року зареєстроване місце перебування [PERSON], який обліковується як переміщена особа, що прибув з м.Сватове Луганської області (а.с.83). [PERSON] є родичем дружини позивача [PERSON] (а.с.125-129). Особові рахунки на оплату комунальних послуг по кімнаті №530 оформлені на позивача [PERSON] (а.с.11-12). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має у приватній власності квартиру загальною площею 35,5 кв.м. по вул.Гончаренка, 1/87, на підставі договору дарування від 29.12.2015 року, що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.64) та не заперечує сам відповідач. Звертаючись з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач посилався на те, що реєстрація відповідача у спірній кімнаті перешкоджає йому приватизувати займане житло у відповідності до закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», крім того, можлива приватизація [PERSON] кімнати призведе до втрати позивачем займаного житла. Суд не погоджується з наведеними аргументами виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» №500-IV від 04.09.2008 року, сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше пяти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Тобто законом передбачено, що під захист попадають особи, які дотримали певних умов. По-перше, це відсутність в особи власного житла, по-друге, це правомірність проживання у гуртожитку та користування гуртожитком, по-третє, це реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах, в-четвертих, це фактичне проживання протягом пяти років за місцем реєстрації у гуртожитку. Для вирішення питання, чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. У такому разі мають застосовуватись положення житлового законодавства, а саме, статей 128, 129 ЖК УРСР та пункту 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, пункту 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст.128 ЖК УРСР, підставою для видачі ордеру є спільне рішення адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно до ст..127 ЖК УРСР, гуртожитки призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Як вбачається з обставин справи, позивач правомірно вселився і проживає у гуртожитку, але не з підстав, передбачених ЖК УРСР, а з підстав, передбачених Цивільним кодексом України, на підставі цивільно-правової угоди. Таким чином, позивач не довів суду, що на нього поширюються гарантії Закону №500-IV. Також позивач не довів суду, що реєстрація відповідача у спірній кімнаті порушує права позивача, зокрема, що відповідач має право приватизувати спірну кімнату, з огляду на те, що він має власне житло. Наявність в особи власного житла відповідно до ст. 1 Законку України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» №500-IV від 04.09.2008 року виключає таку особу з переліку осіб, на які поширюються гарантії Закону №500-IV. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.18 ч.1 п.6 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим законом гуртожитків (майнових комплексів) (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя), організовують їх належне обслуговування та ремонт, упорядкування. Власником гуртожитку не ставиться питання про позбавлення [PERSON] права користування жилою площею, хоча саме власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом подання до суду відповідного позову. Оскільки порушення житлових прав позивача [PERSON] з боку відповідача [PERSON] судом не встановлено, позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed