Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

16.01.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення відповідача з належної їй частини житлового будинку розташованого по [ADDRESS]. В обґрунтування позову вказувала, що є власницею частини спірного житлового будинку на підставі договору дарування від 13.05.2003 року. В даному будинку з позивачкою зареєстровані та проживають: донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], онук [PERSON], [INFO] та колишній чоловік [PERSON] з яким шлюб було розірвано на підставі рішення Славутського міськрайонного суду від 21.06.2016 року. Вказує, що шлюб з відповідачем було розірвано внаслідок того, що останній протягом останніх десяти років зловживав спиртними напоями на грунті чого постійно влаштовував суперечки та бійки, ображав та принижував позивачку, що негативно впливало на стан її здоров'я. Позивачка не підтримує з відповідачем подружніх стосунків та не веде з ним спільного господарства з січня 2016 року. Вказує, що відповідач в стані алкогольного сп'яніння постійно погрожує їй фізичною розправою. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати у спірному будинку, продовжує випивати, вчиняти суперечки, бійки, що негативно впливає на позивачку та інших членів сім'ї. Позивачка з приводу антигромадської поведінки відповідача неодноразово зверталася до правоохоронних органів, але ці звернення виявились безрезультатними. 17 липня 2016 року відповідач наніс позивачці ножове поранення в живіт, в результаті чого вона перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Славутської ЦРЛ, а 18.07.2016 відомості за фактом вчинення даного кримінального правопорушення було внесено до ЄРДР за ознаками ч. 1 ст. 125 КК України. Проживання з відповідачем в спірному будинку є нестерпним, а на пропозицію та прохання переїхати проживати в інше житло відповідач не погоджується. Позивачка просить суд виселити відповідача з спірного будинку та зобов'язати відповідача відшкодувати їй судові витрати. Як на підставу виселення, позивачка вказує на ст. 157 та на ч. 1 ст.116 ЖК України. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлений позов із викладених у ньому підстав. Відповідач в судове засідання не з'явився хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши позивача, здійснивши системний аналіз правових норм, дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 13.05.2003 є власником 15/100 частки житлового будинку № [ADDRESS], що засвідчується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.05.2003 року. В даній частині житлового будинку вона зареєстрована та проживає разом зі своїми доньками, онуком та відповідачем, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Славутської міської ради від 28.11.2016 року. Позивачка раніше перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем і до січня 2016 року підтримувала з ним подружні стосунки та вели спільне господарство. Але шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Славутського міськрайонного суду від 21.06.2016 внаслідок зловживання відповідачем спиртними напоями та постійних суперечок і бійок, що виникали між сторонами на цьому грунті. Після розірвання шлюбу сторони продовжують проживати в спірному житлі, між ними постійно виникають суперечки. Відповідач [PERSON] вселився в будинок [ADDRESS] за згодою власниці будинку [PERSON], будучи її чоловіком. За згоди позивачки [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Славутської міської ради від 28.11.2016 року. Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК ) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, відповідач не вчинив будь-яких порушень права власності позивачки, вселившись у будинок за її добровільною згодою і положення ст.ст. 317, 319, 321 та 391 ЦК України, на які покликається позивачка, у такому випадку не можуть бути застосовані. У відповідності до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Даказів наявності іншої угоди про порядок користування будинком при вселенні відповідача у належний позивачу будинок суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»). Позивачем не надано суду жодного доказу щодо застосування до відповідача будь-яких заходів попередження, що застосовуються судами, органами внутрішніх справ та адміністративними комісіями виконкомів за систематичне порушення правил співжиття, які роблять неможливим для інших проживання із відповідачем в одному будинку. Враховуючи наведене вище, оцінивши зібрані докази в сукупності суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для для виселення відповідача з будинку.

Outcome: approved