Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

16.03.2016 року позивач звернувся до суду з позовом та просив визнати відповідача такою, що втратила право на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: [ADDRESS], виселити відповідача з даного житлового приміщення, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що Наказом ДП «КАРЗ» від 01.08.2005 року № 46-к з 01.08.2005 року [PERSON] прийнято на посаду начальника юридичного відділу заводоуправління та після чого, на підставі ордеру № 016505 серії Б, виданого Солом'янською районного у м. Києві державою адміністрацією 01.07.2009 року, нею отримано право займати квартиру [ADDRESS]. Посилається, що відповідно до трудової книжки та заяви [PERSON] від 13.05.2013 року вона була звільнена з посади начальника юридичного відділу за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Згідно з особовою карткою працівника, [PERSON] була звільнена з посади начальника юридичного відділу з 27.05.2013 року за власним бажанням відповідно до наказу ДП «КАРЗ» від 27.05.2013 р. № 23-к. Позивач зазначає, що оскільки відповідач звільнилася з підприємства за власним бажанням, а в спірне житлове приміщення вона була вселена, як робітник, то [PERSON] має бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням у гуртожитку та підлягає виселенню на підставі ст.ст. 124, 132 ЖК України. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив суд про його задоволення. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що будинок по [ADDRESS], був виключений з числа гуртожитків, а тому норми, на які посилається позивач в обґрунтування своєї позовної заяви, не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Крім того посилаються, що позивачем не надано доказів того, що відповідач у 2009 році була поселена до житлового приміщення, як до гуртожитку, в той час, як відповідач надала суду докази законності свого вселення та проживання з дитиною в окремій ізольованій квартирі державного житлового фонду. Окрім того зазначили, що ордер, на підставі якого відповідач була вселена до спірного житлового приміщення, не оскаржувався та не визнавався незаконним. Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Військової прокуратури Київського гарнізону в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених позивачем. Третя особа- ДК «Укроборонпром» в судове засідання не з»явився, проте направив на адресу суду свої пояснення в яких просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з сім'єю з двох осіб, була заселена до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], згідно Ордеру № 016505 серії Б від 01.07.2009 року, виданого на підставі розпорядження Солом'янської районної державної адміністрації від 26.06.2009 року за №762 (а.с.4-5). Як вбачається з матеріалів справи, наказом ДП «КАРЗ» від 01.08.2005 року № 46-к з 01.08.2005 року [PERSON] прийнято на посаду начальника юридичного відділу заводоуправління (а.с.7,10). Відповідно до трудової книжки та заяви [PERSON] від 13.05.2013 року вбачається, що вона була звільнена з посади начальника юридичного відділу за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (а.с.6-7,11). Разом з тим, з особової картки працівника,яка надана позивачем по справі, вбачається, що [PERSON] була звільнена з посади начальника юридичного відділу з 27.05.2013 року за власним бажанням відповідно до наказу ДП «КАРЗ» від 27.05.2013 р. № 23-к (а.с.8-9). В своєму позові позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: [ADDRESS] та виселити відповідача з даного житлового приміщення на підставі ст.ст.124, 132 ЖК Української РСР. Системний аналіз ст.124,132 ЖК УРСР свідчить, що вказана норми права регулюють правовідносини щодо виселення громадян з службового житлового приміщення та гуртожитку. Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані норми права, на які посилається позивач в обґрунтування задоволення позову в частині визнання відповідача таким, що втратив право проживання чи користування спірним житлом, не підлягають застосуванню до спірних правовідношень. В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідач проживає у спірному житловому приміщенні та ним не оспорюється факт його непроживання понад встановлені законом строки. З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, та приймаючи до уваги межі заявлених вимог , суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в цій частині позову. Відповідно до статті 127 ЖК Української РСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно ст. 128 ЖК Української РСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Проте, як вже зазначалося вище, Ордер на житлове приміщення було надано відповідачу на підставі рішення Солом'янської РДА в м. Києві, а не на підставі рішення підприємства, на якому вона працювала, що в свою чергу свідчить про надання відповідачу житлового приміщення не лише на період роботи. Згідно ст. 132 ЖК УРСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Вбачається, що на момент заселення відповідача до спірного житлового приміщення, будинок за адресою: [ADDRESS], мав статус гуртожитку. Разом з тим, згідно розпорядження Солом'янської РДА в м. Києві № 89 від 12.02.2015 року, вищезазначений будинок був виключений з числа гуртожитків (а.с.140). В той же час, позивач в обґрунтування заявлених вимог в цій частині посилався на норми права, що регулюють порядок виселення громадян з гуртожитку. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Проаналізувавши межі заявлених вимог на відповідність їх нормам матеріального і процесуального права, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що норми, на які посилається позивач в обґрунтування вимог про виселення відповідача ( ст. 132 ЖК УРСР), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Доказів того, що спірне житлове приміщенні є службовим та відповідно на підставі ст. 124 ЖК УРСР відповідач підлягає виселенню, позивачем не надано. Крім того, з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що Ордер № 016505 серії Б від 01.07.2009 року, у встановленому законом порядку не скасований, не визнаний незаконним чи недійсним. За наведених вище обставин, суд вважає, що підстави для виселення відповідача з житлового приміщення розташованого за адресою: [ADDRESS], відсутні. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», як необґрунтованого. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed