Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

16.05.2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та поділити майно подружжя, і в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину вказаної квартири, відповідно до ст.ст.60-71 Сімейного кодексу України. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 21.05.2019 відкрито спрощене позовне провадження у зазначеній справі та призначено до розгляду у судове засідання. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 13 січня 2018 року між відповідачем [PERSON] та нею було укладено шлюб, зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів громадянського стану ГТУЮ у Харківській області, актовий запис №69. У шлюбі подружжям було нажито спільне сумісне майно - квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира задля спрощення оформлення документів була зареєстрована на ім`я відповідача. Фактично шлюб між подружжям припинено, однак не розірвано через вагітність позивачки. Поділити майно добровільно через договір поділу майна подружжя відповідач [PERSON] не згоден, оскільки вважає квартиру своєю власністю, чинить позивачу перешкоди у доступі до спірної квартири. На підставі викладеного, [PERSON] звернулась з позовом до суду та просить: - визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та поділити майно подружжя. В порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 31,4 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м. Просить відшкодувати понесені судові витрати. 25.07.2019 року до суду поданий відзив представником відповідача - адвокатом Красніковим П.І., в якому відповідач заперечує проти позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилається на те, що станом на дату укладення шлюбу та станом на дату придбання відповідачем вказаної квартири [PERSON] з позивачкою ніде не працювали та не отримували відповідно будь-який дохід у вигляді грошових коштів. При цьому грошові кошти, які були витрачені відповідачем на придбання вказаної квартири належали особисто відповідачу, оскільки були подаровані йому його матір`ю - [PERSON] , на підставі договору дарування від 05.01.2019 року. Вказані кошти були отримані матір`ю відповідача за продаж квартири, в якій, в тому числі проживав відповідач до придбання квартири, яка є предметом спору по цій справі. До відзиву надані копії договору купівлі-продажу від 07.12.2018 року, договору дарування грошових коштів від 05.01.2019 року. Ухвалою суду від 20.08.2019 по вказаній справі задоволено клопотання представника відповідача та витребувано з ДФС відомості про доходи [PERSON] , задоволені клопотання сторін про виклик свідків. 20.08.2019 до суду подано відповідь [PERSON] на відзив, в якому позивач зазначає, що на момент укладення шлюбу вона навчалася в університеті, отримувала стипендію, матеріальну допомогу по втраті годувальника, працювала неофіційно та отримувала дохід, який накопичувала для придбання в майбутньому житла, а тому доводи відповідача не є обґрунтованими. Відповідач [PERSON] отримав частину грошових коштів від продажу належної йому 1/5 частки квартири [ADDRESS] . Щодо представленого суду разом з відзивом договору дарування [PERSON] відповідачу [PERSON] грошових коштів в сумі 500000 грн. позивач заперечує, посилаючись на його нікчемність. Також, позивач зазначає, що попередній договір про придбання спірної квартири укладався нею особисто з продавцем, передавався завдаток у сумі 1000 дол. США. До відповіді на відзив надає докази на підтвердження зазначеного. В судовому засіданні позивач [PERSON] , надаючи показання в якості свідка за її заявою, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, вказаних у позові. Пояснила в суді, що 13.01.2018 року вони з [PERSON] уклали шлюб і 05.11.2019 року була придбана за спільні кошти подружжя квартира [ADDRESS] . Також, повідомила, що з грудня 2018 року вони почали шукати квартиру, яку збирались купити для проживання сім*єю за спільні кошти, оскільки в неї кошти були відкладені для цього і у чоловіка також були кошти від продажу квартири, ї їм гроші подарували на весілля. Пошуком квартири займалась тільки вона. 14.12.2018 року вона уклала з продавцем договір завдатку і дала 1000 доларів США завдатку зі своїх коштів. В день угоди купівлі-продажу 05.01.2019 року вони (вона та чоловік) зранку о 09-00 год. зустрілись з продавцем у нотаріуса і віддали свої спільні кошти за квартиру у розмірі 17500 доларів США. При цьому, 1000 доларів США це було її завдаток, а інші кошти порівну доклали. Нею ще було сплачено витрати за оформлення договору 6500 грн. Квартира була оформлена на чоловіка, оскільки він їй так сказав і вона йому повірила, хоча в договорі написано, що за спільні кошти і вона надавала згоду, як дружина і вважала завжди, що вона спільна. Мати [PERSON] ніяких їм грошей на купівлю квартири не давала і договір, на який відповідач посилається є нікчемним. Представник позивача в судовому засіданні підтвердив доводи позивача та просив позовну заяву задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких особистих заяв до суду не подавав. Представники відповідача [PERSON] - адвокати Красніков П.І., Ольховський М.О. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, посилаючись на те, що спірна квартира придбана [PERSON] за особисті кошти і на підтвердження зазначеного надали до суду договір дарування від 05.01.2019 року грошових коштів від [PERSON] на ім*я [PERSON] у розмірі 500000 грн., а тому спірна квартира не може бути предметом спільної сумісної власності подружжя. (а.с. 40). Суд, вислухавши учасників судового розгляду, в тому числі позивача в якості свідка, вислухавши показання свідків, як боку позивача, так і відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 13.01.2018 між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №69.(а.с.8) Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, не оспорюється сторонами, після укладення шлюбу позивач та відповідач проживали спільно, вели спільно господарство та в період шлюбу придбали квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 78) у подружжя [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.01.2019, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В. за р.№11, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 490000 грн., що є еквівалент 17500 доларів США. Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.01.2019 право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] , розмір частки 1/1. За приміткою у договорі покупець [PERSON] , діє за письмовою згодою своєї дружини, на купівлю вищевказаної квартири, [PERSON] , посвідченої 05.01.2019 року приватним нотаріусом за №10. Сторонам був роз*яснений зміст вимог ст.ст. 57-74,97 СК України та заперечень від сторін не надійшло. (а.с.9-11) Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.ч.1,2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Згідно п. 3 ч.1 ст. 57 СК України, - особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В численних правових позиціях Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17) вказано, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до положень ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення Вирішуючи питання щодо правового режиму майна подружжя, суди повинні встановлювати факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. При цьому суд зазначає, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 22, 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України. Під час розгляду справи судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання цієї квартири спільним майном подружжя та її розподіл, [PERSON] вказує, що вона була придбана за спільні кошти, є спільним майном подружжя і надає на підтвердження докази наявності в неї доходу та особистих грошових коштів для придбання цього майна. Заперечуючи у відзиву проти позовних вимог, відповідач [PERSON] в особі свого представника Краснікова П.І. вказує, що спірна квартира [ADDRESS] є його особистим майном, оскільки була придбана на особисті гроші та гроші, подаровані матір*ю за договором купівлі-продажу від 05.01.2019 року. Відповідно до вимог ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Під час розгляду даної справи судом надана оцінка всіх доказів, як зі сторони позивача, так і відповідача на підтвердження своїх доводів та заперечень, і суд зазначає. На підтвердження походження коштів позивачем до суду надано виписку з АТ КБ «Приватбанк» за період з 01.01.2018 до 01.02.2019, з якого вбачаються регулярні надходження на картку [PERSON] протягом вказаного періоду.(а.с.80-100) Також, позивачка стверджує, що на час укладення шлюбу вона навчалася в ХНУ ім. Каразіна і отримувала стипендію, яку відкладала, на підтвердження чого надала відомості (а.с. 127, 130-136). Крім того, протягом часу з січня 2006 року по жовтень 2017 року [PERSON] отримувала матеріальну допомогу по втраті годувальника, яку також відкладала для купівлі житла, надавши до суду довідку з ГУ ПФУ в Харківській області (а.с. 101-105). На підтвердження укладення договору завдатку щодо купівлі спірної квартири надала копію договору від 14.12.2018 року, в якому зазначено, що [PERSON] внесла завдаток в розмірі 1000 доларів США. (а.с. 79). Допитана в якості свідка мати позивачки - [PERSON] в суді пояснила, що гроші вони збирали з 2006 року, і після одруження її дочка з чоловіком [PERSON] за спільні кошти придбали однокімнатну квартиру для проживання сім*єю. Доводи відповідача судом також були перевірені та досліджені, а саме договір купівлі-продажу квартири від 07.12.2018, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за р.№5065, згідно якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] продали по 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а покупці придбали та сплатили за неї суму 900000 грн., яку продавці отримали в рівних частках.(а.с.37-39) Тобто, як вбачається за цим договором [PERSON] отримав за договором від 07.12.2018 року суму грошових коштів у розмірі 180000 грн. Також, на підтвердження особистих грошових коштів на придбання спірної квартири відповідачем надано копію договору «дірування» грошових коштів від 05.01.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого [PERSON] (мати відповідача) подарувала, а [PERSON] (відповідач) прийняв у дар 500000 грн. (а.с.40) Допитані заявлені відповідачем свідки ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) є матір*ю відповідача та подругами матері відповідача і з приводу обставин пояснювали, що вони були присутні коли [PERSON] вночі 05.01.2019 року подарувала гроші синові. Додатково ще [PERSON] пояснювала, що вони ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) дійсно продали квартиру за адресою: [ADDRESS] , а її мати і сестра одразу після продажу цієї квартири купили собі окремі квартири. Аналізуючи показання свідків з боку відповідача суд зазначає, що свідки [PERSON] та [PERSON] достовірних та точних показань щодо походження грошових коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] не надали, а з врахуванням нікчемності договору від 05.01.2019 року та вимог ЦК України суд критично розцінює їх показання, а показання матері відповідача [PERSON] щодо дарування нею синові особисто грошових коштів у розмірі 500000 грн. суд також розцінює критично та не приймає до уваги, враховуючи, що даний свідок має пряму зацікавленість в предметі спору і її доводи про те, що гроші у сумі 500000 грн. це гроші від продажу квартири на [ADDRESS] не співпадають з сумою коштів, отриманих нею від продажу квартири 07.12.2018 року. Також, до суду під час розгляду справи не було надано жодних доказів щодо наявності доходу на момент придбання спірної квартири у [PERSON] та наявність доходу у матері відповідача ( [PERSON] ) на 05.01.2019 року. З приводу наданого до суду договору «дірування» грошових коштів від 05.01.2019, згідно якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] отримав кошти в сумі 500000 грн. суд вказує, що цей договір не посвідчений нотаріально, а тому не є допустимим доказом. Згідно з ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Клопотання представника відповідача щодо залучення доказів (1000 договорів дарування на загальну суму 500000 грн.) від 17.12.2019 розглянуто в судовому засіданні Київським районним судом м. Харкова та ухвалою суду від 23.01.2020, що залишена без змін постановою від 10.06.2020 Харківським апеляційним судом, залишено без розгляду. Клопотання представника відповідача від 07.09.2020 року про поновлення пропущеного строку та повторне залучення до матеріалів справи доказів (1000 договорів дарування на загальну суму 500000 грн.) також розглянуто судом і ухвалою суду від 08.09.2020 року залишено без задоволення. Крім того, суд звертає увагу на те, що в договорі купівлі-продажу спірної однокімнатної квартири, яка є предметом позовних вимог за адресою: [ADDRESS] зазначено, що дана квартира придбана за 490000 грн., що є еквівалент 17500 доларів США, і покупець [PERSON] діє за письмовою згодою своєї дружини [PERSON] на купівлю вищевказаної квартири. Будь-яких заяв або посилань на те, що дана квартира була придбана за особисті грошові кошти [PERSON] договір купівлі-продажу не містить. Також, суд звертає увагу, що позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом 16.05.2019 року, а питання щодо подання доказів (договір дарування від 05.01.2019 року) виникло лише 25.07.2019 року під час залучення 1 екземпляру договору дірування на суму 500000 грн. і 23.01.2020 року про залучення 1000 екземплярів договорів дарування на суму 500000 грн., а до цього часу питання розподілу майна або визнання квартири особистою власністю у відповідача не виникало, що ставить під сумнів оформлення цих договорів дарування. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, дослідивши всі надані сторонами докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання спільною сумісною власністю квартири [ADDRESS] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при розподілі спільного майна подружжя необхідно виходити із презумпції рівності часток подружжя у набутому за період шлюбу майні, а тому за позивачем підлягає визнанню право власності на Ѕ квартири [ADDRESS] . Зустрічних позовних вимог по справі заявлено не було і суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні не встановлено домовленості між сторонами щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та погодження суми компенсації. З огляду на викладене, та те, що спірна квартира придбана під час шлюбу, домовленості між сторонами щодо їх поділу та розміру компенсації не досягнуто, враховуючи рівність часток у праві спільної сумісної власності, суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання даного майна об`єктами спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачем частку у даному майні в порядку поділу майна, враховуючи і межі позовних вимог з даного питання. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати у вигляді судового збору в розмірі 2475 грн.

Outcome: approved