Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

17.07.2014 року [PERSON] звернувся з позовом до суду до публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» в особі Харківського відділення № 1 ( надалі ПАТ «Фіностбанк») про повернення банківського вкладу та процентів, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 07.05.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу № 649 «Щедра весна». Згідно умов договору він передав банку 70000 грн., строк дії вкладу - до 07.11.2014 року зі сплатою 22 % річних. Також, на виконання цього договору вкладникові відкрито депозитний рахунок [NUMBER]. В зв'язку з тим, що умовами договору передбачено дострокове розірвання договору він звернувся письмово 20.03.2014 до відповідача з вимогою про дострокове розірвання договору та повернення йому вкладу та процентів за ним. Однак банк його звернення не задовольнив, і не повернув вклад з нарахованими відсотками. Вважає відмову банка в поверненні належного йому вкладу такою, що порушує його права, тому вимушений звернутись до суду з даними позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим суд розглядає справу у відсутність відповідача. Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07.05.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір строкового банківського вкладу № 649 з щомісячною сплатою процентів «Щедра весна». Згідно до п.п.1. 2, 1.3. умов договору він передав банку, а банк прийняв 70000 грн., строк дії вкладу - до 07.11.2014 року зі сплатою 22 % річних. Також, на виконання цього договору вкладникові відкрито депозитний рахунок [NUMBER]. (а.с.7-8). Пунктом 2.2.2., 2.3.2. передбачено дострокове розірвання договору і в цьому випадку вкладник зобов'язаний повідомити банк за 2 робочих дня. Банк, після отримання такої заяви, зобов'язаний повернути вклад та нараховані згідно умов, викладених у п. 1.5,2.1.1,2.2.2. цього договору. 20.03.2014 року, 06.05.2014 року, 15.07.2014 року позивач, відповідно до умов договору, звернувся до відповідача з вимогою повернути достроково вклад та проценти. Однак банк його звернення щодо дострокового розірвання депозитного договору не задовольнив, і на теперішній час вклад у розмірі 70000 грн. та нараховані проценти в сумі 3887,93 грн. залишились неповернутими. У відповідності до п. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Крім цього, у відповідності до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спліном встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до п. 3 ст. 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка. У відповідності до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Також у відповідності до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Договором передбачено дострокове розірвання договору з ініціативи клієнта та дострокове повернення вкладу. Крім того, у положення Цивільного кодексу України, який регулює питання правовідносин з відкриття та використання банківських рахунків, питання щодо банківського вкладу не вносилось будь-яких змін, які б дозволяли відповідачу відмовитись від виконання покладених на нього обов'язків з повернення позивачу вкладу та дострокового розірвання депозитного договору. Згідно зі ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Інші органи державної влади України (окрім Президента України та Кабінету Міністрів України), органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом. Таким чином, доводи позивача про стягнення з відповідача банківського вкладу з нарахованими процентами знайшли своє повне підтвердження, в зв'язку з чим суд задовольняє ці позовні вимоги в повному обсязі. Стосовно вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі чи юридичній моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Як встановлено судом, сторони перебували в договірних відносинах, характер яких не передбачає відшкодування моральної шкоди. Суду також не надано безперечних доказів в обґрунтування моральної шкоди, спричиненої позивачу внаслідок протиправних дій відповідача. Будь-яких доказів на підтвердження причинного зв'язку між погіршенням здоров*я позивача та невиплатою йому вкладу суду не надано. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, вважаючи їх безпідставними, недоведеними, а тому в задоволенні позову в цій частині відмовляє. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на корить держави стягуються витрати по оплаті судового збору пропорційно від задоволеної судом частини позовних вимог.

Outcome: partial