Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

15 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] з будинку № 60а по вулиці Рельєфна в м. Маріуполі. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 20.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №MR14G104000096, відповідно до якого банк надав останній кредит у розмірі 16 300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19.07.2027 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно до якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок №60а по вул. Рельєфна в м. Маріуполі, загальною площею 47,25 кв.м, житловою площею 15,10 кв.м, що належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Відповідач зобовязання за кредитним договором не виконав. Після чого ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суд із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судовим рішенням від 19.10.2011 року було звернено стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок №60а по вул. Рельєфна в м. Маріуполі шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком. Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок відповідач добровільно помешкання не звільнила. У звязку з цим позивач просить виселити [PERSON] з домоволодіння. У ході розгляду справи позивач представив до суду уточнену позовну заяву, в якій просила виселити відповідачів [PERSON], [PERSON] та неповнолітню [PERSON] в інтересах якої діє [PERSON], які проживають у житловому будинку (предмету іпотеки), що розташований у м.Маріуполі по вул.Рельєфна, 60а. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та у судовому засіданні пояснила, що в 2007 році брала кредит на придбання житлового будинку. Кредитні зобовязання виконати не змогла оскільки тяжко захворіла. В будинку по вул.Рельфна, 60а проживає разом із чоловіком та дочкою. В травні 2012 року відповідачі добровільно знялися з реєстрації з даного будинку, але фактично продовжили в ньому проживати оскільки іншого житла не мають. З аналогічних підстав заперечував відповідач [PERSON] Представник третьої особи Органу опіки та піклування Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради заперечував проти позовних вимог, оскільки будуть порушені права дитини. Суд, дослідивши надані у справі докази, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 20.07.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MR14G104000096, відповідно до якого банк надав останньому кредит у розмірі 13 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 19.07.2027 року. Грошові кошти згідно пункту 7.1 кредитного договору надавалися на придбання житлової нерухомості. В рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок №60а по вул. Рельєфна в м. Маріуполі, що належить їй на праві приватної власності. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.10.2011 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MR14G104000096 від 20 липня 2007року в сумі 22514,55 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки будинок 60а по вул.Рельєфній в м.Маріуполі Донецької області, загальною площею 47,00 кв.м, яка належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з початковою ціною 83325,00 грн. ПАТ КБ ПриватБанк з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Згідно листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 15 жовтня 2015 року [PERSON] та іншим особам, що фактично проживають у будинку надсилалася письмова вимога про виселення із займаного будинку №60а по вул.Рельєфній в м.Маріуполі, яка була отримана поштою 20.10.2015 року, що підтверджується відповідним поштовим реєстром рекомендованих листів та повідомлення про вручення. Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок та письмового повідомлення про виселення відповідачі добровільно помешкання не звільнили, хоча і знялися з реєстраційного обліку із вказаного будинку, що підтверджується паспортним даними відповідачів та письмовими відомостями з Головного управління ДМСУ Іллічівського районного відділу у місті Маріуполі. Умови договору відповідач [PERSON] належним чином не виконав, заборгованість перед банком не погасив. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Судом встановлено, що в іпотеку передано квартиру, яка була безпосередньо придбана за рахунок отриманих кредитних коштів та на яку вже за рішенням суду звернуто стягнення, що є підставою для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла. Крім того, ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо (Постанова ВСУ від 24 червня 2015 року № 6-447цс15). З матеріалів справи вбачається, що вимоги зазначені у частині 2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» позивачем виконані. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що є законні підстави для задоволення позову та винесення рішення про виселення відповідачів з будинку №60а по вул.Рельєфній в місті Маріуполі, який перебуває в іпотеці. Між тим, суд вважає, що до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати [PERSON] України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII. Відповідно до преамбули Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», цей [PERSON] визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. В пункті 5 ст.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» №405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення; у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції прийняти остаточний перелік. На виконання цього Закону Кабінет Міністрів України прийняв розпорядження №1275-р від 02 грудня 2015 року, яким було затверджено Перелік нанесених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно даного Переліку місто Маріуполь є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі фактично проживають та зареєстровані у м. Маріуполі, тобто постійно проживають у зоні АТО, а тому на них розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. Відповідно до ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зокрема, зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.11 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що термін дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Даний [PERSON] набрав чинності з 15 жовтня 2014 року, опублікований 14 жовтня 2014 року в газеті «Голос України» №197. На сьогоднішній час відомостей щодо закінчення антитерористичної операції у суду не має. Таким чином, суд приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати. Одночасно з цим, вказаний [PERSON] не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові в цілому, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про виселення із предмету іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. [PERSON] України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Рішення ж суду в частині виселення із предмету іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не підлягає виконанню. Враховуючи наведені положення законодавства, а також

Outcome: approved