Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

16 травня 2017 року перший заступник керівника Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області звернулася в інтересах відділу освіти Березнегуватського районної державної адміністрації та Березнегуватського районного центру фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти до [PERSON] про стягнення шкоди, спричиненої в результаті незаконного звільнення працівника. В позовній заяві вказала, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11.05.2016 року, яке залишено в силі в цій частині рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.06.2016 року, скасовано наказ тимчасово виконуючого обов'язки начальника комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» № 11-к від 27.01.2016 року про звільнення [PERSON] із займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України, стягнуто з комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 8792,64 грн., з якої підлягають відрахуванню податки та обов'язкові платежі. Зазначений наказ про звільнення прийнято [PERSON], на яку розпорядженням голови Березнегуватської районної ради від 12.11.2015 року № 17-к покладено тимчасове виконання обов'язків начальника комунальної установи. На виконання вказаного рішення суду [PERSON] нараховано 8792,64 грн., з яких утримано податки і збори в сумі 1802,5 грн. та 13.05.2016 року виплачено 1629,75 грн., а 29.07.2016 року виплачено 5360,39 грн., що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів. Посилаючись на викладені обставини та на ст.ст.130, 134, 237 КЗпП України, ч.1 ст.1191 ЦК України, перший заступник керівника місцевої прокуратури просила стягнути з [PERSON] на користь Березнегуватського районного центру фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти 8792,64 грн. шкоди, спричиненої в результаті незаконного звільнення [PERSON] та судові витрати. У судовому засіданні прокурор Березнегуватського відділу Баштанської місцевої прокуратури Миколаївської області [PERSON] позовні вимоги першого заступника керівника місцевої прокуратури підтримав у повному обсязі. А представник відділу освіти Березнегуватської районної державної адміністрації та Березнегуватського районного центру фінансово-господарського обслуговування за довіреністю Пшець Н.Л. позовні вимоги про стягнення з відповідачки шкоди, спричиненої в результаті незаконного звільнення працівника, підтримала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позову, а її представник за договором [PERSON] вважала, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із пропуском прокурором строків звернення до суду. Суд, вислухавши пояснення прокурора, представників сторін та відповідачки, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, доходить такого. Судом встановлено, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 11.05.2016 року, яке залишено в силі в цій частині рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30.06.2016 року, скасовано наказ тимчасово виконуючого обов'язки начальника комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» № 11-к від 27.01.2016 року про звільнення [PERSON] із займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України. Стягнуто з комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 8792,64 грн., з якої підлягають відрахуванню податки та обов'язкові платежі ( а. с. 5-7, 8-12 ). Зазначений наказ про звільнення прийнято тимчасово виконуючого обов'язки начальника комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» [PERSON], на яку покладено тимчасове виконання обов'язків начальника комунальної установи на підставі розпорядження голови Березнегуватської районної ради від 12.11.2015 року № 17-к. На виконання вказаних рішень суду [PERSON] за час вимушеного прогулу нараховано 8792,64 грн., з яких утримано податки і збори в сумі 1802,5 грн. та 13.05.2016 року виплачено 1629,75 грн., а 29.07.2016 року виплачено 5360,39 грн. Вказані кошти виплачено КП «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти» згідно з платіжними дорученнями № 791 від 29.07.2016 року, № 495 від 13.05.2016 року, № 792 від 29.07.2016 року, № 794 від 29.07.2016 року, № 496 від 13.05.2016 року, № 497 від 13.05.2016 року ( а. с. 31, 33- 41). Зазначені кошти комунальному закладу відповідачкою не відшкодовано, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів на загальну суму 8792,64 грн. Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Пунктом 8 ст.134 КЗпП України передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 рок № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, уставної, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. У відповідно з п.20 вказаної постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Згідно з п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 11.11.1992 року при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, виконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п.8 ст.134 та нової редакції ст.237 КЗпП України ( з 11 квітня 1992 року ) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. У відповідності з ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченому відшкодуванням, якщо інший розмір не встановлений. Таким чином, оскільки звільнення [PERSON] відбулося з порушенням Закону, то у винної в цьому особи - тимчасово виконуючого обов'язки начальника комунальної установи «Березнегуватський районний центр фінансово-господарського обслуговування закладів та устав освіти» [PERSON] виник обов'язок відшкодувати комунальній установі таку шкоду в повному обсязі, завдану звільненням, а тому посилання представника відповідача [PERSON] про можливість зменшення розміру такого відшкодування з урахування матеріального становища відповідачки є безпідставним. Крім цього, зі змісту ч.4 ст.233 КЗпП України в редакції Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року слідує, що встановлений частиною третьої цієї статті строк звернення до суду в один рік для позову прокурора не застосовується, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки такий строк не пропущено. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності з цією статтею суд стягує з відповідачки на користь Прокуратури Миколаївської області витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 451 від 12 квітня 2017 року ( а. с. 59 ).

Outcome: approved