Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

15 липня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якій просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Завод по обробці кольорових металів» на його користь: заборгованість з заробітної плати у розмірі 29637 грн. 22 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 03 по 11 липня 2019 року у розмірі 669 грн. 48 коп. та за весь час затримки по день ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденного заробітку у розмірі 95 грн. 64 коп., з подальшим утриманням податку на доходи фізичних осіб та військового збору. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, [PERSON] , працював у Приватному акціонерному товаристві «Завод по обробці кольорових металів» з 01 листопада 2016 року по 02 липня 2019 року по трудовому договору на посаді «член правління» на умовах неповного робочого часу. 02 липня 2019 року його було звільнено з підприємства за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України. За період з 01 січня 2018 року по 02 липня 2019 року відповідачем йому нарахована заробітна плата у загальній сумі 37704 грн. 57 коп., у тому числі: податок на доходи фізичних осіб 6786 грн. 83 коп.; військовий збір 565 грн. 60 коп. та компенсація за невикористану щорічну відпустку за 67 календарних днів. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, з ним не здійснено повного розрахунку у день звільнення, тобто йому не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у розмірі 29637 грн. 22 коп. Також посилається на те, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначає, що згідно з довідкою відповідача № 16 від 11 липня 2019 року, його середньоденна заробітна плата складає 95 грн. 64 коп. З дня звільнення і до дня звернення до суду пройшло сім робочих днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку на момент звернення до суду складає: 95 грн. 64 коп. х 7 днів = 669 грн. 48 коп. У зв`язку із викладеним, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. 21 серпня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач Приватне акціонерне товариство «Завод по обробці кольорових металів» зазначив, що визнає позовні вимоги та вважає їх обґрунтованими. Товариство не змогло розрахуватися з позивачем при звільненні з причини важкого фінансово-економічного становища та відкриття відносно підприємства виконавчих проваджень за виконавчими документами інших осіб. [PERSON] звертався до товариства щодо виплати розрахункових сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку, проте товариство не має можливості задовольнити таке звернення. На даний час заборгованість товариства перед позивачем з виплати заробітку за період з 01 січня 2018 року і до дня звільнення - 02 липня 2019 року складає 29637 грн. 22 коп., у тому числі компенсація за невикористану відпустку за 67 календарних днів - 4239 грн. 09 коп., на підтвердження чого відповідачем також додано до відзиву довідку № 15 від 11 липня 2019 року про заборгованість ПрАТ «Завод по обробці кольорових металів» перед [PERSON] та заяву [PERSON] щодо виплати йому розрахункових сум при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 26-29). Позивач [PERSON] у судовому засіданні на вимогах позовної заяви наполягав з мотивів, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь сплачений ним судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання його було повідомлено належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що згідно з довідкою ПрАТ «Завод по обробці кольорових металів» від 11 липня 2019 року б/н, [PERSON] дійсно працював за сумісництвом в ПрАТ «Завод по обробці кольорових металів» Членом Правління акціонерного товариства з 01 листопада 2016 року по 02 липня 2019 року (а.с. 4). Відповідно до наказу № 25к від 02 липня 2019 року, [PERSON] звільнено 02 липня 2019 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з робіт за сумісництвом (а.с. 19). 11 липня 2019 року позивач [PERSON] звертався до відповідача із заявою про виплату йому розрахункових сум: заробітної плати у розмірі 29637 грн. 22 коп., а також середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 28). Відповідно до довідки № 15 від 11 липня 2019 року про заборгованість ПрАТ «Завод по обробці кольорових металів» перед [PERSON] , за умовами трудового договору [PERSON] працював неповний робочий час за сумісництвом на 0,5 ставки (без ведення трудової книжки) та його було звільнено 02 липня 2019 року. За період з січня 2018 року по липень 2019 року йому нараховано заробітну плату у розмірі 37704 грн. 57 коп., з яких податок на доходи фізичних осіб складає 6786 грн. 83 коп., військовий збір - 565 грн. 60 коп., виплачено заробітку - 714 грн. 92 коп., підлягає виплаті працівнику - 29637 грн. 22 коп., у тому числі компенсація за невикористану відпустку за 67 календарних днів - 4239 грн. 09 коп. (а.с. 7, 27). Як видно з довідки ПрАТ «Завод по обробці кольорових металів» № 16 від 11 липня 2019 року, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] складає: 3730 грн. 00 коп. (заробітна плата за травень та червень 2019 року) / 39 робочих днів = 95 грн. 64 коп. (а.с. 8). Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, наслідки визнання позову йому зрозумілі, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд має право ухвалити рішення про задоволення позову. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки (ч.ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України). Однак, у день звільнення позивача [PERSON] сума заборгованості з заробітної плати у розмірі 29637 грн. 22 коп., в тому числі компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4239 грн. 09 коп., йому не була сплачена, що не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву. Крім того, частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, відповідно до вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Так, затримка виплати повного розрахунку при звільненні позивачем заявлена за період з наступного дня після звільнення (03 липня 2019 року) по день ухвалення судом рішення. Таким чином, за час затримки розрахунку з 03 липня 2019 року по 26 листопада 2019 року кількість робочих днів складає 103 дні. Виходячи із середньоденного заробітку позивача у розмірі 95 грн. 64 коп., який не оспорює відповідач та з яким погоджується суд, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 03 липня 2019 року по 26 листопада 2019 року складає: 103 (кількість робочих днів за час затримки розрахунку) х 95 грн. 64 коп. (середньоденний заробіток позивача) = 9850 грн. 92 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені судом, дійшов висновку, що при звільненні позивача відповідачем не було проведено з ним повного розрахунку та не виплачено усі належні йому суми, а тому, в порядку статті 117 КЗпП України, відповідач має обов`язок щодо виплати середнього заробітку по день ухвалення судом рішення. При цьому, доказів відсутності своєї вини у такій невиплаті відповідач не надав. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно з пунктом 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, всі судові процедури повинні бути справедливими. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що не спростовані відповідачем, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість з заробітної плати у розмірі 29637 грн. 22 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку з 03 липня 2019 року по 26 листопада 2019 року (день ухвалення судового рішення) у розмірі 9850 грн. 92 коп. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Проте, при зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с. 16). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. за вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати та на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved