Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

15 червня 2017 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 04 жовтня 1997 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають чотирьох неповнолітніх дітей: доньку Христину, [INFO], сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя у них з відповідачем не склалося, так як, на думку позивача, у відповідача є інша жінка. З травня 2017 року шлюбні відносини між ними припинені. Тому вона вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і просила їх шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не зявилась, однак від неї до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, в якій вона повідомила, що вони з відповідачем не примирились, проживають окремо. Тому вона на розірванні шлюбу наполягає та просила стягнути з відповідача половину судових витрат. Після розірвання шлюбу бажає і надалі іменуватися шлюбним прізвищем «Церцеіл» /а.с.10, 25/. Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки не повідомив, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином /а.с.13/. Тому суд вважає причини неявки відповідача неповажними і тому справа розглянута у його відсутність, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 04 жовтня 1997 року Маяківською сільською радою народних депутатів Красноокнянського району Одеської області, актовий запис №08 /а.с.5/. Від шлюбу мають чотирьох неповнолітніх дітей: доньку Христину, [INFO], сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] /а.с.6-9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред'явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з травня 2017 року шлюбні відносини фактично припинені. Сторонам судом надавався строк для примирення, однак сторони не примирилися, на думку позивача, подальше спільне проживання та збереження сімї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сімї суперечить інтересам позивача та згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. Позивач просила стягнути з відповідача лише половину понесених нею судових витрат, тому з урахуванням принципу диспозитивності, з відповідача на користь позивача слід стягнути половину сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved