Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

16.06.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працював на підприємстві відповідача з 09.01.2002 по 27.01.2020 помічником машиніста екскаватора в кар`єрі, всього 18 років. Відповідач не створив безпечні та нешкідливі умови праці на його робочому місці, у зв`язку з чим він отримав два професійних захворювання: вібраційну хворобу і хронічне обструктивне захворювання легень. Висновком МСЕК 04.06.2020 йому вперше встановлено 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності з 25.05.2020 безстроково. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 204033,60грн. за заподіяну йому моральну шкоду ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 19.06.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 14.08.2020. 15.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки діями роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивач був попереджений про роботу у шкідливих умовах і свідомо погоджувався на неї, за що, між іншим, отримував пільги та компенсації. Також, на думку відповідача, позивачем не доведено наявність моральних страждань, оскільки надані письмові докази до позову свідчать лише про факти роботи позивача на підприємстві відповідача, встановлення йому профзахворювання та стійкої втрати працездатності і не доводять дійсний розмір заподіяної моральної шкоди. (вх.№13198). Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (вх.№14187 від 31.07.2020). У судове засідання 14.08.2020 сторони не з`явились. Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи її без участі, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. (вх.№15088 від 14.08.2020). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача з 29.06.1998 по 09.03.1999 слюсарем черговим та з ремонту устаткування УРТО, а з 09.01.2002 по 27.01.2020 помічником машиніста екскаватора в кар`єрі Першотравневого кар`єру ПАТ «Північний ГЗК». (а.с.27-29). 27.01.2020 позивач був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.29). В Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 26 березня 2020 року (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] під час медичного огляду у відокремленому відділенні №2 лікувально-діагностичного центру ТОВ «МЕДИКОМ» 12.02.2020 ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» встановлені професійні захворювання: 1. Вібраційна хвороба другої стадії від комбінованої загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом, ускладнений енцефалопатією з астено-вестибулярним, гіпертензійно-лікворним синдромом, з вазомоторно-трофічними порушеннями на кистях, у поєднанні з радикулопатією попереково-крижовою L5, S1 та шийною С6, С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня), деформуючим остеоартрозом з періартрозами ліктьових (ПФ другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів, стійкий больовий синдром. 2. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А, загострення. ЛН першого-другого ступеня. (а.с. 19). З п.17 Акту розслідування слідує, що хронічне професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи помічником машиніста екскаватора [PERSON] виконував ремонт, змащування та обслуговування механізмів, вузлів електрообладнання у кузові екскаватора під час його зупинки. Під час роботи знаходився в кабіні машиніста екскаватора слідкував за показниками приборів або знаходився на майданчику слідкував за електропостачанням екскаватора та станом вибою. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди та технологічного устаткування підпадав під вплив підвищених параметрів виробничої загальної вібрації, пилу з вмістом діоксину кремнію від 10% до 70%. У пункті п.18 Акту розслідування зазначені наступні причини виникнення професійного захворювання: - Перевищення еквівалентного рівня віброприскорення на 2дБ (61дБ при ГДР 59дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99). - Перевищення в повітрі робочої зони граничнодопустимої концентрації аерозолю переважно фіброгенної дії з вмістом кремнію діоксиду кристалічного (SiO2) від 10% до 70% в 2.55 рази (5,1 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3 згідно ГОСТ 12.1.005-88) (а.с.21). Згідно з довідкою МСЕК серії 12ААА №079043 позивачу під час огляду 04.06.2020 первинно встановлено 60% втрати працездатності (40% - вібраційна хвороба; 20% - ХОЗЛ) та третя група інвалідності з 25 травня 2020 року безстроково та зазначена потреба у санаторно-курортному лікуванні, забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення, палиця, корсет (а.с.23). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота позивача у шкідливих умовах, що перевищували гранично допустимі. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємств, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він у 54-річному віці втратив професійну працездатність первинно та безстроково у розмірі 60%. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється у фізичному болю у хребті, задишкою, кашлем, загальною слабкістю; необхідністю проходити лікування та докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності та порушення нормальних життєвих зв`язків. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача понад 18 років у шкідливих умовах, йому встановлено первинно і безстроково 60% втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер професійних захворювань, пов`язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 204033 грн.. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 102000 грн. за встановлені первинно і безстроково 60% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого звільнений позивач. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial