Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

17.02.2016 року [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка [PERSON] зазначила, що вона працює на посаді лікаря-педіатра дільничної амбулаторії загальної практики-сімейної медицини м. Миргорода КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги». Має вищу освіту, достатній досвід медичної роботи за фахом та необхідний рівень практичних навичок, які постійно підвищує на відповідних курсах, стажуваннях та шляхом самоосвіти. 05.08.2015 року перебувала на своєму робочому місці, готувалася до виходу на дільницю за викликами хворих, що надійшли до реєстратури. Прийом амбулаторних хворих в цей день вона повинна була проводити після 14 год. Оминаючи реєстратуру до неї звернувся батько дитини [PERSON] [INFO] . Батько дитини повідомив, що дитина скаржиться на болі в животі, а також спостерігається блювота. Вона, не зважаючи на ту обставину, що в цей час не проводила прийом хворих, видала батькові дитини направлення на аналізи для дитини, щоб була можливість поставити точний діагноз. Також вона пояснила, що чекати результатів аналізів не може, оскільки йде на виклики до хворих, а тому рекомендувала йому після отримання результатів аналізів разом з дитиною негайно звернутися на прийом до чергового лікаря педіатра. Повідомила, що особисто до неї вони можуть звернутися з 14 год., коли нею буде проводитися прийом хворих. В кінці робочого дня 05.08.2015 року до неї в кабінет зайшла мати хворого [PERSON] та принесла результати аналізів, при цьому дитину з собою не привела. Ознайомившись з результатами аналізів вона надала рекомендації щодо лікування дитини та рекомендувала в разі повторення болів негайно викликати швидку медичну допомогу та госпіталізувати дитину. Наступного дня 06.08.2015 року близько 8 години ранку до неї на мобільний телефон зателефонувала матір [PERSON] та поскаржилась на відновлення болів у дитини в животі. Вона по телефону рекомендувала викликати швидку медичну допомогу та звернутися за медичною допомогою до чергового лікаря-хірурга Миргородської ЦРЛ, щоб виключити можливість такого діагнозу, як апендицит. Через деякий час, за вказівкою чергового лікаря-педіатра [PERSON] вона прийняла хворого [PERSON] з батьками. Батьки хворої дитини їй повідомили, що виконали її рекомендації та звернулися до лікаря-хірурга, який повністю виключив можливість апендициту і направив їх на лікування до лікаря-педіатра. Під час огляду дитини, зважаючи на висновок лікаря-хірурга, який виключав можливість діагнозу гострий апендицит, а також результати аналізів, вона поставила попередній діагноз: «гострий гастрит?» «аценомічний синдром?». Враховуючи стан хворої дитини вона виписала направлення на її госпіталізацію. Вважає, що в ситуації, що склалася, вона діяла правомірно у повній відповідності із ситуацією, наявною у неї інформацією, та в повній відповідності із керівними вказівками наказів МОЗ України. Незважаючи на це, батьки хворого [PERSON] 04 вересня 2015 року подали на неї скаргу головному лікарю КЗ «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги», в якій звинуватили її в неякісному наданні допомоги хворій дитині. На підставі скарги поспіхом було проведено розслідування її дій та рекомендовано оголосити їй догану. Пояснення по результатам перевірки нею були дані 07 вересня 2015 року. В подальшому, наказом головного лікаря КЗ Миргородського ЦПМСД» від 06.10.2015 року її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неякісно надану медичну допомогу 02.10.2015 року. Порушено процедуру притягнення її до дисциплінарної відповідальності. В наказі невірно зазначено дату події -02.10.2015 року, коли в дійсності треба 05-06 серпня 2015 року. Не зазначено кому саме вона надала неякісну медичну допомогу, не оцінено її дії. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ головного лікаря Комунального закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» №100-П від 06.10.2015 року, яким її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Поновити їй строк звернення до суду за захистом порушеного трудового права. Підставами пропуску строку називає юридичну необізнаність, перебування у відпустці протягом 10 днів в листопаді 2015 року, обіцянки відповідача протягом місяця скасувати догану. Представник позивачки адвокат [PERSON] позов підтримав в повному обємі, просив його задовольнити, як законний та обґрунтований. Представник відповідача - Комунального закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» в судове засідання не зявився. З Комунального закладу на адресу суду надійшла заява з якої вбачається, що відповідачем визнаються позовні вимоги [PERSON], а справу він просить розглянути у відсутності представника. Суд, заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що наказом №2-П від 03.12.2012 року по Комунальному закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» позивачку [PERSON] було прийнято по переводу на посаду лікаря-педіатра дільничного амбулаторії загальної практики-сімейної медицини м. Миргорода Миргородського центру первинної медико-санітарної допомоги з 01.12.2012 року (а.с.12). Лікар [PERSON] має вищу медичну освіту, відповідну кваліфікацію по своїй спеціальності, що підтверджується копією диплому, сертифіката, посвідчення (а.с.9). Позивачка періодично проходила підвищення кваліфікації по спеціальності (а.с. 10-11). З довідки службового розслідування за фактом скарги [PERSON] з приводу неналежного надання медичної допомоги його дитині [PERSON] [INFO] не можна зробити жодного висновку про те, які ж конкретно норми Протоколів, Наказів МОЗ України, Основ законодавства України про охорону здоровя було порушено позивачкою, в чому полягало таке порушення, які конкретно дії вона повинна була виконати при наданні медичної допомоги дитині, але їх не виконала? Комісія прийняла пропозиції серед яких оголосити догану лікарю-педіатру дільничному [PERSON] (а.с.13). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Перевірка дій [PERSON] за переконанням суду була завершена 07 вересня 2015 року, коли у неї було відібрано пояснення за матеріалами службового розслідування. Наказом по Комунальному закладу «Миргородський центр первинної медико-санітарної допомоги» №100-П від 06.10.2015 року позивачку [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності за неякісно надану медичну допомогу 02.10.2015 року у виді догани (а.с.14). Отже, суд приходить до переконання, що відповідачем не порушено строки притягнення позивачки [PERSON] до дисциплінарної відповідальності. В той же час, як вбачається з матеріалів позовної заяви та довідки службового розслідування, батьки [PERSON] звернулися до лікаря [PERSON] з приводу надання медичної допомоги їх дитині 05 серпня та 06 серпня 2015 року, але в оспорюваному наказі мова йде про надану лікарем [PERSON] неякісну медичну допомогу 02 серпня 2015 року. В цьому наказі відповідачем не конкретизовано вини позивачки, обставин невиконання нею своїх трудових обов'язків. Із змісту наказу не видно, які конкретні дії чи бездіяльність вчиненні були [PERSON], які із них, на думку керівника установи є протиправними, які саме пункти посадової інструкції, наказів МОЗ України, Протоколів, Основ законодавства України про охорону здоровя позивачкою не виконані чи не належно виконані. Підставами ж для юридичної відповідальності особи є: вина особи; протиправність дій; причинний зв'язок між дією (бездіяльністю); наявність шкоди. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з положень статті 10 ЦПК України саме на роботодавцеві лежить обов'язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. Ані висновки комісії, ані наказ про оголошення догани не зазначають про конкретні порушення позивачкою своїх трудових або професійних обовязків і правил, натомість містять у собі загальні висловлювання щодо надану неякісну медичну допомогу, що свідчить про незаконність оспорюваного наказу. Згідно ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка була ознайомлена з наказом про притягнення її до дисциплінарної відповідальності 06 жовтня 2015 року (а.с.14), але з відповідним позовом до суду звернулася лише 17 лютого 2016 року. Відповідно до ст. 234 зазначеного Кодексу у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. За змістом цих норм для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Наведені позивачкою причини пропуску строку на звернення з позовом до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, не є поважними, тому підстави для поновлення строку звернення до суду відсутні. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав. Зі змісту п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Відтак, з урахуванням того, що позивачем позовні вимоги заявлено з пропуском строку позовної давності і підстави для поновлення цього строку відсутні, не зважаючи на повне визнання цього позову відповідачем, у задоволені позову слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed