Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

15 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до своєї колишньої дружини [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення порядку у спілкуванні та вихованні дитини. До участі у справі третьою особою залучив службу у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області. 1.ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ. Позов обгрунтував тим, що з 24 липня 2010 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . На підставі рішення суду шлюб між сторонами було розірвано 05 липня 2019 року. З вказаного моменту йому постійно чиняться перешкоди у повноцінному спілкуванні з сином, зокрема: можливістю дитини поїздки за місцем проживання батька у м. Львів, на відпочинок в межах України (Карпати, Чорне море, тощо). До серпня 2019 року позивачу дозволяли протягом кількох годин бачити свого сина лише у вихідні дні та в межах міста Володимир-Волинський, а після цього позивача взагалі позбавили можливості бачитись із сином, спілкуватись із ним за допомогою засобів зв`язку. На телефонні дзвінки сину відповідали відповідач або її мати, які повідомляли, що з дитиною позивач зможе спілкуватися лише за рішенням суду та з дозволу органу опіки та піклування. Таким чином, покликаючись на порушення свого права у рівній частині із матір`ю спілкуватись із власним сином та брати участь у його вихованні, з врахуванням уточнених 15 січня 2020 року позовних вимог просив суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача не перешкоджати йому у спілкуванні з сином [PERSON] , а крім того встановити способи його участі у спілкуванні та вихованні його дитини, а саме: -кожні два тижня (з 12 години 30 хвилин, але не пізніше однієї години з моменту завершення навчання в школі, п`ятниці до 19 години 00 хвилин неділі) побачення з можливістю поїздки в м. Львів; -30 днів протягом літніх канікул та половину усіх інших шкільних канікул з можливістю забирати на проживання у м. Львів; -щорічне святкування Дня Батька у третю неділю червня, як це встановлено Указом Президента України «Про день Батька» від 18 травня 2019 року за винятком, якщо День Батька припадає на день, який включається в період вимоги про побачення кожні два тижня (з 12 години 30 хвилин, але не пізніше однієї години з моменту завершення навчання у школі, п`ятниці до 19 години 00 неділі) побачення з можливістю поїздки в м. Львів; -щорічне святкування дня народження позивача, а саме 04 грудня кожного року, з можливістю забрати дитину 03 грудня, поїхати в м. Львів та з обов`язком повернутись до 18 години 00 хвилин 05 грудня у разі, якщо у такі дні не буде навчання у школі; -щорічне святкування Нового року (1-2 січня), Різдва (8-9 січня), Великодня (наступні два дні після Великодньої неділі) у разі, якщо у такі дні не буде навчання у школі, за винятком днів, які включаються в період вимоги про побачення кожні два тижня ( з 12 години 30 хвилин, але не пізніше однієї години з моменту завершення навчання у школі, п`ятниці до 19 години 00 хвилин неділі) побачення з можливістю поїздки у м. Львів; -надати позивачу необмежене спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого виду зв`язку з сином за умови попереднього письмового повідомлення позивачем номерів та адрес таких засобів зв`язку. 2.ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ: Ухвалою суду від 19 серпня 2019 року було відкрите провадження у даній справі розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06 листопада 2019 року зобов`язано виконавчий комітет Володимир-Волинської міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору щодо встановлення способів участі батька у спілкуванні з дитиною та її вихованні, закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд. 3.ПОЗИЦІЇ СТОРІН. 09 вересня 2019 року відповідачем [PERSON] надано суду відзив на позовну заяву, згідно якого вона позов заперечила повністю. Вказала, що не створювала жодних перешкод батькові у спілкуванні з їхньою дитиною, не заперечувала проти зустрічей позивача із сином за умови, якщо при цьому будуть дотримуватись інтереси дитини. Зазначила, що позивач самостійно перестав цікавитись життям та станом здоров`я сина. Разом з тим ствердила, що звернення до суду позивача можливе лише за умови, якщо той з батьків з ким проживає дитина ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування щодо встановлення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо. За переконаннями відповідача, оскільки позивач до органу опіки та піклування не звертався, тому звернення до суду із даним позовом є передчасним і незаконним. Крім того вважає, що запропоновані позивачем умови його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею не відповідають інтересам дитини, не містять в собі чітких, конкретних, можливих до виконання вимог, а тому є неприйнятними. 04 жовтня 2019 року позивачем надано відповідь на відзив, в якому заперечено доводи відповідача про те, що він перестав цікавитись життям та здоров`ям сина. Зазначив, що якби цьому не створювались перешкоди, у нього б не було підстав для звернення до суду. Разом з тим, звернув увагу на те, що приписи Сімейного кодексу України (далі - СК України) не містять обов`язкової вимоги попереднього звернення до органу опіки та піклування. 15 січня 2020 року третьою особою у справі: службою у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради Волинської області на виконання ухвали про зобов`язання складення письмового висновку щодо розв`язання спору, надано висновок служби у справах дітей № 464/2-19 від 18 грудня 2019 року та рішення виконавчого комітету № 372 від 21 грудня 2019 року, на підставі яких, зважаючи на непорозуміння батьків щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, визначено [PERSON] наступний спосіб участі та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] : -кожен 1 та 3 тиждень місяця з 19 години 00 хвилин п`ятниці до неділі 12 години 00 хвилин; -щороку з 01 до 30 червня під час літніх канікул з можливістю перебування по місцю проживання батька; -на Різдво , Великдень та день народження дитини зустрічатися з сином на території м. Володимир-Волинського за попередньою домовленістю з матір`ю. У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні своїх позовних вимог з підстав, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач стверджував, що не бачить сина. Лише за сприянням представника служби у справах дітей останнім часом відповідач надала йому можливість спілкуватись з дитиною за допомогою телефонного зв`язку із застосуванням зовнішнього динаміка. Ствердив, що бажає бачитись із сином, брати участь у його розвитку та вихованні. Заперечив доводи відповідача про те, що не має офіційного заробітку, а відтак і засобів для утримання та забезпечення дитини, а також те що тривалі переїзди дитини можуть зашкодити її інтересам та навчанню у школі та гуртках. Вказав, що неофіційно працює на будівництві та має достатні і стабільні підробітки. Проживає у квартирі, в якій створені всі належні умови для проживання дитини. Користується автомобілем, яким зможе комфортно перевозити сина у місто Львів та повертати назад. Зазначив, що і в період спільного проживання вони часто автомобілем їздили з міста Львова до Володимир-Волинського. Крім того, має дві освіти: фінансиста та кухаря, а відтак зможе допомагати дитині в навчанні, належним чином її харчувати. Представник позивача доповнив доводи тим, що встановлюючи запропонований графік побачень із сином, позивач не має жодного наміру зловживати ним, та в будь-якому випадку не буде діяти всупереч бажань та на шкоду інтересів дитини, а лише хоче на підставі судового рішення отримати право побачень із сином, усунувши таким чином перешкоди, які створюються з боку відповідача. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов визнали частково. Заперечуючи факт створення перешкод у спілкуванні батька та сина, просили встановити графік їх побачень наступним чином: -першого та третього тижня щомісяця у суботу з 11 години 00 хвилин по 18 годину 00 хвилин у місті Володимир-Волинському; -протягом першого місяця канікул за місцем проживання батька; -у святкові дні на Різдво та Великдень у місті Володимир-Волинському в час узгоджений із відповідачем. В обґрунтування запропонованого графіку відповідач зазначила, що дитина є прив`язаною до матері, фізично важко переносить довгі переїзди. Окрім того вказала, що син навчається у школі, а в позашкільний час відвідує гуртки малювання та бойового гопака, ходить до недільної школи у церкву. На думку відповідача запропонований позивачем графік побачень буде шкодити навчанню та відвідуванню гуртків. Разом з тим зазначила, що позивач проживає у місті Львові із своєю матір`ю, з якою у нього напружені та конфліктні відносини, а тому не бажає щоб це відбилось на психологічному здоров`ю дитини. У той же час звинуватила позивача в тому, що він харчує сина у барах та кафе, при цьому забороняє йому їсти хлібобулочні та молокопродукти, примушує їсти напівсирі крупи, що може загрожувати здоров`ю останнього. Представник відповідача підтримала доводи [PERSON] Додатково звернула увагу суду на те, що позивач офіційно не працевлаштований, не має у власності автомобіля, переїзди громадським транспортом у місто Львів можуть бути надто виснажливими для дитини, шкодити її здоров`ю. В той же час розклад руху автобусів не відповідає навчальному графіку та запропонованому позивачем графіком побачень із дитиною. Представник третьої особи, після викладення своєї позиції у письмовому висновку про участь позивача у вихованні сина та рішенні з цього приводу виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 372 від 21 грудня 2019 року, участі в судових засіданнях не брала. За згодою сторін розгляд справи по суті відбувся без участі представника третьої особи. 4.ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ЗА ДОКАЗАМИ СТОРІН: У відповідності до долученої до справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 24 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] . Сторонами у справі не заперечувався той факт, що відносини між ними погіршились, внаслідок чого шлюб було розірвано на підставі судового рішення від 05 липня 2019 року. Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати із матір`ю у місті Володимир-Волинському Волинської області. Станом на час розгляду справи сину [PERSON] виповнилось вісім років і він є учнем [PERSON] - [PERSON] . Відповідачем у справі також надано довідки про те, що син [PERSON] відвідує заняття у арт-студії в четвер і в п`ятницю з 18 до 19 години та секцію бойового гопака в понеділок, середу та п`ятницю з 17 до 18 години. Повідомленням служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 251/2-19 від 04 липня 2019 року доказується факт, що у житлі відповідача за адресою: [ADDRESS] , було проведено обстеження умов проживання дитини. У ньому наявні всі необхідні речі соціально-побутового призначення. Малолітній [PERSON] забезпечений одягом та взуттям відповідного віку та сезону, а також продуктами харчування в достатній кількості. Квартира облаштована окремою кімнатою для дитини з місцем сну та відпочинку та місцем для навчальних занять. У відповідності до акту обстеження умов проживання від 11 жовтня 2019 року, у житлі позивача за адресою: [ADDRESS] , також є належні умови проживання дитини. В квартирі зроблений ремонт, наявні меблі побутова техніка, продукти харчування. Для виховання та розвитку дитини виділено окрему кімнату, в якій є спальне місце, шафа для одягу та книжна шафа, іграшки та дитячий одяг. Дослідженими у справі копіями неодноразових звернень позивача та відповідача до служби у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради засвідчується факт конфліктних відносин між сторонами, оскільки зміст даних заяв зводиться виключно до взаємних звинувачень один одного у неналежному догляді за дитиною. Наданим суду службою у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради письмовим висновком № 464/2-19 від 18 грудня 2019 року «Про участь [PERSON] у вихованні сина [PERSON] » встановлено, що між батьками дитини виникали суперечки щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вказане питання заслуховувалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 18 грудня 2019 року, у зв`язку з чим, беручи до уваги вік та інтереси дитини служба у справах дітей вважає за доцільне визначити для [PERSON] наступний спосіб участі у вихованні та спілкуванні з сином: кожен 1 та 3 тиждень місяця з 19 години 00 хвилин п`ятниці до неділі 12 години 00 хвилин; щороку з 01 до 30 червня під час літніх канікул з можливістю перебування по місцю проживання батька; на Різдво , Великдень та день народження дитини зустрічатися з сином на території м. Володимир-Волинського за попередньою домовленістю з матір`ю. Аналогічний спосіб участі батька [PERSON] у вихованні сина та спілкуванні з ним був визначений рішенням виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради № 372 від 21 грудня 2019 року. Опитана в судовому засіданні як свідок мати відповідача [PERSON] фактично повністю повторила пояснення своєї дочки з приводу обставин виниклого спору. 5.ПРАВОВЕ ОБГРУНТУВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відмова особі у праві доступу до правосуддя є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, у відповідності до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість висунутого будь-якого проти нього кримінального обвинувачення. Відтак, суд визнає необгрунтованими доводи відповідача з приводу обов`язковості попереднього звернення позивача до служби у справах дітей з метою досудового врегулювання спору, разом з тим звертає увагу на те, що такого обов`язку законодавством України не передбачено. Згідно з частинами другою, третьою статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Відповідно до частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. До предмету доказування у вказаній категорії справ входить встановлення наявності або відсутності перешкод, які створюються відповідачем щодо участі позивача у вихованні дітей та спілкуванні з ними, а крім того наявність умов, які батьки можуть запропонувати задля участі кожного з них у вихованні своїх дітей, а також способів участі кожного з них у спілкуванні з дітьми, усунення при цьому існуючих перешкод, що не повинно шкодити інтересам дітей. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.2 ст.81 ЦПК України, у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. Оскільки в даній справі позивач [PERSON] ствердив, що його права у спілкуванні з дитиною обмежуються відповідачем, саме на нього покладається обов`язок доведення факту такої дискримінації. Позивачем у підтвердження факту обмеження відповідачем його права у спілкуванні з сином подано до суду його скарги до служби у справах дітей, в яких містяться звинувачення матері, зокрема в тому, що вона максимально скорочує його побачення з дитиною, унеможливлює відвідування дитиною його та бабусі у місті Львові, а також спільного відпочинку поза межами міста Володимир-Волинського. Суд переконаний, що неодноразові звернення (заяви, скарги) позивача до служби у справах дітей Володимир-Волинської міської ради, в яких висловлювались його бажання спілкуватись із сином, не залишились поза увагою відповідача, оскільки остання брала участь у її засіданнях. Щодо даної справи суд не сумнівається в тому, що між сторонами виникли особисті конфліктні відносини, а відтак самостійно домовитись щодо участі кожного з них у вихованні та спілкуванні з власною дитиною вони не можуть, що в кінцевому результаті стало підставою для звернення позивача до суду. В судових засіданнях відповідач не заперечила можливості та необхідності побачень батька із дитиною, однак вважає доцільними такі виключно за місцем проживання дитини. Отже, фактично предметом спору в даній справі є можливість батька бачитись із сином та брати участь у його вихованні, в тому числі без участі відповідача (матері) та за місцем свого проживання. В той же час, заборону відповідачем можливості до рішення суду батькові бачитись із своєю дитиною, а також невизнання подальшого його права спілкування з сином за межами міста Володимир-Волинського, у запропонований позивачем спосіб, суд кваліфікує як наявність існуючої перешкоди [PERSON] у спілкуванні та вихованні дитини, яку він оспорює в судовому порядку. При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд не повинен надавати пріоритет інтересам батьків, а вирішувати спір, беручи до уваги передусім інтереси дитини з урахуванням конкретних обставин справи. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу. Дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахуванням кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини. На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошується у практиці Європейського суду з прав людини, яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (Рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk vs. Switzerland», п. 135; Рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року «M.S. vs. Ukraine», п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur vs. Ukraine», п. 100). Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства», батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право на спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Таким чином, законодавством України закріплено не право, а обов`язок того із батьків, який проживає окремо, регулярно брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди. Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, обов`язки щодо забезпечення розвитку дитини покладаються на обох батьків, кожен з батьків у рівній мірі зобов`язаний брати участь у вихованні дитини не епізодично, а постійно, характер таких зустрічей не повинен носити формальний характер, а між батьками та дитиною повинен існувати систематичний психоемоційний контакт, при цьому слід дотримуватися розумного балансу на участь обох батьків у вихованні дитини. На переконання суду під час розгляду даної справи жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять. Суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що батько неналежним чином піклується життям та здоров`я сина, оскільки жоден із таких фактів в судовому засіданні не був підтверджений. Судом встановлено, що в батька у місті Львові є належні умови для проживання дитини. Позивач любить свого сина, систематично приїздить до міста Володимир-Волинського для побачень та спілкування із ним. У зв`язку з наявними перешкодами у спілкуванні із сином звернувся до суду для їх усунення. Відтак, інтерес батька до долі сина є актуальним та спрямованим виключно на підтримання з ним сімейних відносин в атмосфері турботи та піклування про нього, що жодним чином не може зашкодити інтересам дитини, не перешкоджатиме нормальному її вихованню. При цьому суд також враховує, що відстань між місцями проживання батька та сина не є критично великою, а з врахуванням наявності у позивача у користуванні транспортного засобу не створить дитині дискомфорту у переїзді. Отже, у зв`язку з порушенням та невизнанням права позивача щодо участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, на підставі ч.2 ст.159 СК України, суд самостійно визначає способи його участі у її вихованні, місце та час їхнього спілкування. При цьому для визначення способів спілкування батька із сином, суд приймає до уваги конкретні обставини справи та враховує насамперед інтереси дитини. Зокрема, при ухваленні даного рішення судом в першу чергу прийнято до уваги принцип рівності батьків у вихованні та спілкуванні із власною дитиною, а також те, що таке спілкування не повинно бути формальним, має носити систематичний характер, а тому суд погоджується із запропонованим позивачем та службою у справах дітей способом в частині можливості батька спілкуватися із сином протягом вихідних днів кожного першого та третього тижня поточного місяця. Оскільки відповідачем у справі не доведено наявності будь-яких обставин, які б могли негативно впливати на інтереси дитини під час її переїзду до міста Львова, суд погоджується із доводами позивача про можливість таких побачень за місцем його проживання. На думку суду саме такий спосіб участі батька у вихованні дитини надасть їм можливість вільно спілкуватись протягом достатнього часу, забезпечить гідні умови для участі батька у розвитку та навчанні сина, розширення світогляду останнього. Окремо від вказаних факторів, тимчасове перебування малолітнього [PERSON] у місті Львові також надасть йому можливість спілкування із бабусею, яка проживає разом із позивачем, і так само любить свого внука, що не заперечувалось відповідачем. В той же час суд не погоджується в цій частині із можливістю позивача забирати сина у п`ятницю о 12 годині 30 хвилин, оскільки цей час співпадає із звичайним розкладом занять малолітнього [PERSON] у школі. В судових засіданнях сторони погодились із можливістю перебування дитини за місцем проживання батька у місті Львові щороку під час літніх канікул з 01 по 30 червня, у зв`язку з чим, задовольняючи вказану вимогу, суд не вбачає необхідності задоволення вимоги позивача про щорічне спільне святкування Дня Батька, який згідно Указу Президента України № 274/2019 від 18 травня 2019 року установлено у третю неділю червня. Також суд погоджується із можливістю батька проводити час із сином за місцем свого проживання протягом половини інших зимових, весняних та осінніх канікул. Однак, при цьому суд зважає і на те, що на період зимових канікул припадають святкові дні Нового року та Різдва, у зв`язку з чим можливість щорічного їх святкування дитини із батьком охопить практично весь період вказаних канікул та може позбавити права матері проводити з дитиною час у вказані святкові дні. У зв`язку з чим, з дотримання принципів рівності прав батьків у спілкуванні та вихованні дитини, суд самостійно встановлює спосіб такого спілкування батька з дитиною шляхом його визначення кожного парного року (2020, 2022 і т.д.) протягом першої половини зимових канікул та кожного непарного року (2021, 2023 і т.д.) протягом другої половини зимових шкільних канікул в залежності від навчального графіка, що в однаковій мірі надасть можливість як почергового святкування батьками з дитиною вказаних свят, так і проводити із ним час протягом канікул. Аналогічний принцип суд застосовує щодо позовної вимоги про святкування Великодня. Крім того, при ухваленні вказаного рішення суд зважає і на те, що день народження дитини та батька в більшості випадків припадає на будні, а відтак виїзд в цей час дитини до міста Львова буде перешкоджати її навчальному процесу. При цьому суд не вбачає перешкод батькові у ці дні мати побачення із дитиною за місцем її проживання (місто Володимир-Волинський), а разом з тим відсвяткувати день народження будь-кого з них у наступні вихідні, згідно попередньо встановленого графіку. Даний спосіб участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею на переконання суду не буде шкодити останній у навчальному процесі, а разом з тим при відвідуванні гуртків в яких займається. В той же час, суд виходить з того, що зазначений спосіб участі батька у вихованні сина забезпечить справедливий баланс між правами та обов`язками сторін, рівність таких прав і обов`язків по відношенню до дитини, яка має однакову прихильність до обох батьків. У зв`язку з наведеним, суд прийшов до висновку про доцільність часткового задоволення позову та встановлення способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином [PERSON] в дещо іншому порядку, а ніж просив позивач. У відповідності до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати у разі частково задоволеного позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольнив позов частково, однак фактично з врахуванням обставин справи та задоволених позовних вимог, не можливо визначити їх пропорцію, залишає за сторонами право звернутись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі в порядку п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial