Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

16.02.2021 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором від 17.03.2010 року в розмірі 11312,30 грн та судового збору в розмірі 2270,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17 березня 2010 року сторони уклали договір, згідно умов якого банк надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 2000 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява на отримання кредиту разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку, Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складають між нею та банком кредитний договір. Позивач стверджує, що відповідачка станом на 13.01.2021 року має заборгованість по кредиту у розмірі 11312 грн. 30 коп. а саме заборгованість за тілом кредиту. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не погашає свій борг, банк звернувся з позовом до суду. 23.03.2021 року відповідачкою до суду надано відзив на позовну заяву згідно якого відповідачка не заперечує, що 17.03.2010 року вона звернулась до відділення банку АТ КБ «Приватбанк» в смт. Короп і підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Однак їй було відмовлено у наданні кредиту, оскільки вона не працювала. В 2015 році до банку не зверталась та кредит не отримувала і лише в 2018 році коли працювала в м. Ужгород звернулась у відділення АТ КБ «Приватбанк» в м. Ужгород і отримала кредит на суму 4500 грн. Цими коштами користувалась і регулярно поповнювала кредитну картку. 14.05.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив і просить позов задовольнити, оскільки відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічної експертизи не призначалось. Представник позивача явка якого була визнана судом обов`язковою у судове засідання не з`явився. Проте, при зверненні до суду представником позивача подана заява про розгляд справи за їхньої відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у зв`язку з чим суд постановив ухвалу про розгляд справи за відсутності представника позивача. Відповідачка позов не визнала з підстав вказаних у відзиву. Представник відповідачки просить відмовити у задоволенні позову, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, згідно якого можна було б встановити суму, яку відповідачка отримала згідно заяви наявної в матеріалах справи та встановити рахунок, на який були перераховані вище зазначені кредитні кошти. При цьому, позивачем не надано інформації щодо відкриття карткового рахунку і строку дії картки. В самій заяві-анкеті про це також не вказано. Не вказано в заяві і розмір кредитного ліміту та процентної ставки за користування ним, отже позивачем не доведено наявність факту заборгованості яку він просить стягнути. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 1 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Як встановлено з оглянутої судом анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 17 березня 2010 року, вона містить в собі анкетні дані [PERSON] , її місце проживання, серію та номер паспорту, номер телефону. Окрім того у розділі «ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг» зазначено, що [PERSON] згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Міститься вказівка про те, що відповідачка ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді. Вказану заяву відповідачкою було підписано 17 березня 2010 року (а.с.17). Позивач, як на підставу для звернення з даним позовом до суду, вказує на те, що заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають договір про надання банківських послуг. В даному випадку, на думку банку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, на думку позивача, між банком та відповідачкою було укладено письмовий договір, а тому відповідачка має сплатити отриманий кредит. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд зазначає, що у відповідності до ст. 76 ЦПК України письмові пояснення сторони не є доказами. Позивач зазначає, що виконав умови кредитного договору та надав кредит відповідачці 17 березня 2010 року в розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який їй було відкрито на підставі Умов та Правил надання банківських послуг. Позивач зазначає, що відповідно до анкети - заяви від 17 березня 2010 року відповідачка отримала кредитну карту «Універсальна», про що засвідчила своїм особистим підписом у вказаній вище заяві. Оскільки відповідачка, отримавши кредит, умови договору не виконала у неї виникла заборгованість. На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надав суду, крім анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 17), розрахунок заборгованості за договором від 17 березня 2010 року (а.с. 11 - 12), витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с.18) виписку за договором (а.с. 13 - 14), довідку про отримання карток (а.с. 16), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти (а.с. 15), Однак, надані докази АТ КБ «ПриватБанк» не підтверджують погодження сторонами умов кредитування та взагалі факту отримання відповідачкою кредиту 17 березня 2010 року у АТ КБ «ПриватБанк». Судом оглянуто анкету - заяву та встановлено, що вона не містить в собі тих даних на які вказує позивач. Зокрема, у вказаній вище анкеті заяві містяться лише персональні дані відповідачки (дата народження, серія номер паспорту, адреса проживання, телефон та соціальний статус). З наданої позивачем до суду анкети - заяви від 17 березня 2010 року, дійсно не можливо встановити факт отримання відповідачкою [PERSON] кредитної карти «Універсальна» та встановлення кредитного ліміту в сумі 2000 грн., як на те вказує позивач. Як вбачається з розділу «інформація про працевлаштування» зазначено «тимчасово не працюючий». У розділі «ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку прошу надати мені перераховані нижче послуги», відсутні відмітки щодо «платіжної картки кредитка «Універсальна», як зазначає позивач, що саме її отримала відповідачка та зазначення бажаного кредитного ліміту. Таким, чином, із анкети - заяви, судом встановлено, що відповідачка зверталась до АТ КБ «Приват Банк» 17 березня 2010 року та була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй в письмовому вигляді. Витяг з тарифів банку є універсальним і містить відомості щодо умов кредитування за двома видами кредитних карток «Універсальна» (а.с. 16). Однак, картки відкриті 07.05.2015 року та 23.02.2018 року. Відомості про відкриття карткового рахунку 17.03.2010 році відсутні. Частиною 1 статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності з ч. 1 ст. 79, ч.1 ст. 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника та саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (№6-16цс15), від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18). У частинах першій та третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»). З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 3 липня 2019 року по справі № 342/180/17-ц зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідачки заборгованості за тілом кредиту є необгрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають. В зв`язку з тим, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, відповідно і вимога про стягнення судового збору на підставі ст. 141 ЦПК України не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed