Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

15 вересня 2020 року представник позивача звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 8 лютого 1983 року [PERSON] на праві власності належить жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрований та фактично проживає. Крім нього, у зазначеному будинку зареєстровані [PERSON] , 1994 року народження та [PERSON] , 1995 року народження, які вже понад 2 роки в ньому не проживають. Як власник він утримує будинок та оплачує комунальні послуги, а реєстрація відповідачів у ньому не дає змоги оформити державні субсидії на оплату вказаних послуг. У добровільному порядку відповідачі знятися з реєстрації не бажають. Посилаючись на викладене, на порушення своїх прав власника, представник позивача просив суд визнати [PERSON] , 1994 року народження та [PERSON] , 1995 року народження такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач, не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримував повністю. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися не повідомивши суд про причину неявки, про час і місце розгляду справи повідомленні належним чином, відзив на позов, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Представник третьої особи та третя особа у судове засідання не з`явилися, направили до суду клопотання, в якому просили проводити розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи наявність зазначених умов проведення заочного розгляду справи, суд розглянув справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 8 лютого 1983 року, будинок який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 6). Згідно довідки виконавчого комітету Градизької селищної ради Глобинського району Полтавської області від 04.09.2020 № 2001, виданої [PERSON] , 1939 р.н. в тім що по обліку селищної ради його склад сім`ї слідуючий: [PERSON] , 1949 р.н. - дружина, [PERSON] , 1973 р.н. - син, [PERSON] , 1994 р.н. - внук, [PERSON] , 1995 р.н. - внук, [PERSON] , 1971 р.н. - донька, [PERSON] , 1969 р.н. - донька. Зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до письмових пояснень свідків від 08.09.2020 [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та [PERSON] більше двох років, за адресою: [ADDRESS] , не проживають (а.с. 9,12). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положення статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права чи обмеження у його здійсненні. Як зазначено в ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. В силу ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі і в порядку, визначеному законом. Право громадянина на житло нерушиме та гарантовано статтею 47 Конституції України. Статтею 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач, будучи власником спірного жилого будинку, позбавлена права вільно розпоряджатись своєю власністю, оскільки у ньому зареєстровані [PERSON] , 1994 року народження та [PERSON] , 1995 року народження, більше двох років не проживають в ньому, а тому позов є законним, обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved