Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

15 вересня 2020 року [PERSON] звернувся із позовом до Держави в особі Головного управління державного казначейства служби України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Управління соціального захисту населення Приморського району м. Одеси, про відшкодування шкоди, завданої прийняттям закону, визнаного неконституційним, шляхом списання з казначейського рахунку 6190,00 гривень. Позов обґрунтовано наступним. [PERSON] з 08 липня 2015 року є учасником бойових дій та має право на пільги, встановлені законодавством України. З 15 березня 2019 року позивач перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради як учасник бойових дій. Згідно із ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, а відтак на позивача поширюється дія вказаного закону. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року, яка передбачала, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Законом України від 20 грудня 2005 року зупинено дію положень ч. 5 ст. 12 та ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 11 жовтня 1993 року на 2006 рік. Пунктом 13 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Рішенням Конституційного Суду України № 6-пр/2007 від 09 липня 2007 року положення п. 13 ст. 71 Закону країни «Про державний бюджет України на 2007 рік», яким зупинено на 2007 рік дію ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року визнано таким, що не відповідає Конституції України. Відповідно до п. 20 розділу ІІ «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік» та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року змінено та встановлено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Рішенням Конституційного Суду України № 10-пр/2008 від 22 травня 2008 року зазначену зміну визнано неконституційною. Відповідно до підпункту 5\~п.\~63\~розділу І\~Закону України\~«Про внесення змін\~до Бюджетного\~кодексу України\~щодо реформи\~міжбюджетних відносин» від\~28.12.2014\~№ 79-УІІІ\~розділ VI\~«Прикінцеві та\~перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено, зокрема, п. 26,\~яким передбачено,\~що окремі\~положення ряду\~законів України,\~у тому\~числі Закону\~№ 3551,\~застосовуються у\~порядку та\~розмірах,\~встановлених Кабінетом Міністрів України,\~виходячи з\~наявних фінансових\~ресурсів державного\~і місцевого бюджетів\~та бюджетів\~фондів загальнообов`язкового\~державного соціального страхування. Відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 20.03.2019 №237 «Про деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено учасникам бойових дій, серед інших осіб разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 1295 грн. Забезпечення виплати разової грошової допомоги до 5 травня кожного року покладалось згідно зазначених вище нормативно - правових актів уряду на Міністерство соціальної політики, яке шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які здійснювали розподіл їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті. В свою чергу на районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат покладено обов`язок по перерахуванню коштів через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання). На підставі зазначеної постанови КМУ Управління соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеси нарахувало та виплатило Позивачу разову грошову допомогу до 5 травня, у 2019 році виплачено 1295 гривень, що підтверджується листом Департаменту соціальної та сімейної політики Одеської обласної державної адміністрації від 19.08.2020 № ч-1431/0/32-20-78901. 27 лютого 2020 рішенням Конституційного суду України у справі 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Відповідно до ч. 1 ст. 28 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-УІІІ встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 01.01.2020 - 1497 гривень. Позивач, як учасник бойових дій за 2019 рік мав право згідно із ч. 5 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком у 2019 році (1497 грн.* 5 = 7485 грн.) у розмірі 7485 грн. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Внаслідок застосування органами соціального захисту населення окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Позивач у 2019 році недоотримав доходи у вигляді разової грошової допомоги до 5 травня з розрахунку 5 мінімальних пенсій за віком у розмірі 7485 - 1295 = 6190 гривень. Діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було порушено право власності Позивача, гарантоване ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ПК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи, що шкода була завдана Позивачу в результаті прийняття закону, який був визнаний неконституційним і втратив чинність, відповідачем у даній справі є Держава Україна. Завдана фізичній особі шкода, в розумінні вимог чинного законодавства України, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Посилаючись на те, що діями держави у вигляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації третьою особою Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, було порушено право власності Позивача, гарантоване ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ПК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач просив про задоволення позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 28 грудня 2020 року. У судове засідання 28 грудня 2020 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник позивача надав заява про відкладення розгляду справи. Справа відкладена розглядом на 29 березня 2021 року. У судове засідання 29 березня 2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, представник відповідача надав відзив, в якому також просив про розгляд справи за відсутності. Розгляд справи відкладено на 14 червня 2021 року. У судове засідання 14 червня 2021 року учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Розгляд справи відкладено на 10 серпня 2021 року. У судове засідання 10 серпня 2021 року з`явився представник відповідача, та просив у задоволенні позову відмовити. Позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області скористалось правом та надало відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки ГУДКС України в Одеській області не є належним відповідачем у даній справі, оскільки не є розпорядником коштів Державного бюджету України; належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну. Представник повивача Велієва Л.З. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем у справі є Держава України. Завдана фізичній особі шкода, в розумінні вимог чинного законодавства України, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Відповідно до п.9 Положення про Державну казначейську службу України,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до п.п.4,35,38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. відповідно до п.35 вказаного положення, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди (компенсації): шкоди ,завданої фізичним та юридичним особами внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, шкоди ,заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними,відшкодовується державою у встановленому законом порядку. За правилами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, бездіяльністю органу державної влади, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів. Діями Держави у вигляді прийняття неконституційного закону, було порушено право власності позивача. У відповіді на відзив представник позивача також зазначає, що предметом позову є не грошова допомога до 5 трав за 2019 рік, а саме шкода, яка завдана прийняттям закону, визнаного неконституційним, тобто невиплатою у повному обсязі грошової допомоги до 5 травня за 2019 рік у розмірі 7485 гривень. Дослідивши матеріали справи та оцінивши всі наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~152\~Конституції України\~закони та\~інші акти\~за рішенням\~Конституційного Суду\~України визнаються\~неконституційними повністю\~чи в\~окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. В ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма проте, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України. Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно - правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правого акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. \~ \~ \~ \~ Матеріальна чи моральна шкода завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 152 Конституції України). Норми ч. 3 ст. 152 Конституції, не є нормами прямої дії і мають відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особами актами і діями,що визнані неконституційними. Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади,органів місцевого самоврядування,їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної лади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Позивач вважає, що майнова шкода, завдана йому прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України. Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано ст. 21 ЦК України. Відповідно до ч. 2 цієї статті Кодексу суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із наведеної норми Конституції України вбачається, що умовою вчинення будь- яких дій органами державної влади є: наявність встановленої Законом підстави; наявність встановлених Законом повноважень; визначення Законом способу вчинення відповідних дій. Сукупність лише усіх трьох вказаних умов дає можливість органу державної влади вчиняти дії прямо передбачені відповідним законодавством. Головне управління Державної казначейської служби в Одеській області не є розпорядником коштів Державного бюджету України. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України бюджетна система країни і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються кодекс, застосовуються відповідні норми цього Кодексу. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету. Згідно з Положенням про головні управління Державної казначейської служби в України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 №1280 ГУ ДКСУ в Одеській області здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерський облік виконання бюджетів. Головне управління казначейства є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в установах Казначейства та банках. Тобто, ГУ ДКСУ в Одеській області виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин до ч. 1 ст. 2 ЦК України. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 2 ч.2, ст. 170 ч.1 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч.2 ст. 48 ЦПК України). Тлумачення ч.2 ст. 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є держава та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави. З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності в цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 242/4742/16-ц). Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, через орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (п.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц). З огляду на викладене, суд відмовляє [PERSON] у позові до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, як до неналежного відповідача. Суд роз`яснює, що [PERSON] не позбавлений права звернутися із позовом за захистом своїх прав до належного відповідача - Управління соціального захисту населення Приморського району м. Одеси з відповідним позовом. Оскільки позивач [PERSON] у встановленому законом порядку не довів своїх вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed