Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

16 серпня 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом до ТОВ «Очаківський райагрохім». Свої вимоги обґрунтовували тим, що на підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 49 від 28 лютого 2005 року вони одержали державні акти на право власності на земельні ділянки площею 3,09 га, 0,16 га, 056 га, 1,44 га та 6,17 га за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. 30 липня 2019 року, звернувшись до відділу Держгеокадастру в Очаківському районі, вони дізнались про існування договорів оренди вказаних земельних ділянок, які нібито було підписано ними. Посилаючись на те, що спірні договори було укладено від її імені сторонньою особою, яка не мала права на здійснення правочинів від її імені, просили визнати недійсними вказані договори оренди землі, а також витребувати із незаконного володіння відповідача зазначені вище земельні ділянки. Представник позивачів в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пославшись на те, що спірні договори було укладено у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, зазначив, що позивачі схвалили укладені договори оренди, і це підтверджується одержання ними орендної плати. Посилаючись на те, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог позивачами не надано, просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. На підставі розпорядження Очаківської райдержадміністрації № 49 від 28 лютого 2005 року позивачі [PERSON] та [PERSON] одержали державні акти на право власності на земельні ділянки площею 3,09 га, 0,16 га, 056 га, 1,44 га та 6,17 га за цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані в межах території Парутинської сільської ради Очаківського району Миколаївської області (а. с. 12-16). Звернувшись до ТОВ «Очаківський райагрохім» із заявами про необроблення спірних земельних ділянок (а. с. 39, 40), позивачі одержали письмові відмови із посиланням на договори оренди вказаних земельних ділянок, укладених від їх імені з відповідачем (а. с. 41, 42). Як вбачається з договорів оренди землі (а. с. 27-34), між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Очаківський райагрохім» було укладено договори оренди земельних ділянок площею 3,09 га, 0,16 га, 056 га, 1,44 га та 6,17 га, які були зареєстровані у відділі Держкомзему у Очаківському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 24 лютого 2012 року за №№ 4825100040001926, 4825100040001925, 4825100040001347, 4825100040001347 та 4825100040001346. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. У відповідності до ухвали суду від 06 грудня 2019 року у даній справі за клопотанням представника позивачів було призначено судову почеркознавчу експертизу щодо відповідності підписів [PERSON] та [PERSON] на оригіналах спірних договорів оренди. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 19-1494/1495/1496/1497 від 28 лютого 2020 року (а. с. 139-152), підписи в оригіналах спірних договорах оренди землі, укладених між позивачами та відповідачем, виконані не позивачами, а іншими особами. Підписання особою від імені іншої особи договору оренди без довіреності або іншого документу, на підставі якого виникає представництво згідно з законодавством, не є перевищенням повноважень представника, оскільки в такому випадку ніякого представництва не виникає. Такі дії є порушенням інтересів особи, від імені якої без її згоди та відома вчинені юридичні дії, на які вона нікого не уповноважувала. Висновок про недійсність спірних договорів на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України у зв`язку з тим, що їх було підписано від імені позивача не ним, а іншою особою, тобто без волевиявлення сторони договору, викладено в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-48цс15). Таким чином, судом встановлено, що під час укладання договорів оренди землі текст цих договорів було підписано від імені позивачів сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення таких дій, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення позивачів. Крім того, в спірних договорах відсутні дати їх укладання, що, на думку суду, додатково свідчить про те, що сторони не досягли усіх істотних умов договорів оренди землі, і це, відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання їх недійсними, оскільки вони не відповідають волі орендодавців та вимогам закону. Посилання представника відповідача в обґрунтування своїх заперечень на те, що ТОВ «Очаківський райагрохім» своєчасно сплачує орендну плату і позивачі її отримують, на думку суду, є необґрунтованими, оскільки особа, яка підписала договір, не була представником орендодавців і не мала будь-яких повноважень на вчинення дій від імені позивачів, а тому наступне схвалення цих договорів було неможливим. Факт нарахування відповідачем орендної плати за землю позивачам може свідчити лише про здійснення оплати за фактичне користування землею. Відповідно до ст.ст. 321, 387 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд констатує, що захист права власності гарантується як національним законодавством так і ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others vs. Ireland, № 12742/87), в якому вказано, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. В даному випадку зазначене сподівання, тобто те, на що розраховували позивачі, було порушено відповідачем. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню у повному обсязі. Також відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів слід стягнути понесені ними та документально підтверджені витрати на сплату судового збору у розмірі 4 610 грн 40 коп. (а. с. 1), витрати на проведення експертизи в розмірі 7 912 грн 80 коп. (а. с. 170), а також 14 000 грн - в рахунок витрат на правову допомогу (а. с. 168-169). На підставі викладеного,

Outcome: approved