Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-27 00:00:00

16.08.2016 року [PERSON] звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просив визначити місце проживання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 05.09.2016 року [PERSON] подав до Орджонікідзевського районного суду м. Харкова уточнену позовну заяву, в якій просив позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно сина - [PERSON] , [INFO] , та визначити місце проживання останнього з ним за адресою: [ADDRESS] . 28.02.2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалено заочне рішення, яким вимоги позивача [PERSON] задоволено в повному обсязі. 16.10.2018 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова задоволено вимоги [PERSON] про скасування заочного рішення та скасовано заочне рішення Орджонікідзевського районного суду від 28.02.2017 року за позовом [PERSON] про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини. Вимоги позовної заяви вмотивовані тим, що позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова 21.09.2010 року був розірваний. Від шлюбних відношень у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина деякий час проживала з матір`ю, з липня 2016 року дитина проживає з позивачем, перебуває на його повному утриманні, саме позивач займається вихованням і розвитком сина. Відповідач від виконання батьківських обов`язків самоусунулася, з сином не спілкується, про його фізичний і духовний розвиток не дбає, матеріальної підтримки не надає, не цікавиться життям дитини, успіхами, станом здоров`я, відтак, своїх батьківських обов`язків не виконує, тому позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені в позові вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Позивач мотивував тим, що син - [PERSON] , постійно проживає разом з ним, а також перебуває на його повному утриманні та вихованні. Стверджував, що відповідач не має постійного доходу, виховує ще двох малолітніх дітей від інших чоловіків, не має власного житла і не в змозі забезпечити сина [PERSON] всім необхідним для його розвитку. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині наявності підстав для позбавлення відповідача батьківських прав , посилався на те, що відповідач притягувалась до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення за скоєння насилля у сім`ї . Вважає, що ситуація, що склалася, загрожує здоров`ю та життю сина. Він переконаний, що дитина повинна проживати за його місцем мешкання, оскільки він має всі необхідні умови для виховання дитини. Представник позивача - адвокат Іванова О.І. наполягала на тому, що позивач має більш сприятливі умови і можливості забезпечити належний рівень освіти, медичного обслуговування дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, вважає, що саме позивач більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Зазначила, що відповідач самоусунулася від виконання батьківських обов`язків; крім того, після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживала переважно з батьком, у неї встановився певний спосіб життя. Вважала наявними підстави для задоволення позову. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову за безпідставністю вимог. Пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Стверджувала, що від виконання своїх батьківських обов`язків щодо жодного з дітей вона ніколи не ухилялась, поснила, що вона не спілкується з сином [PERSON] , оскільки позивач їй в цьому перешкоджає та налаштовує дитину проти неї. Вважає , що погіршення у відносинах з сином [PERSON] є наслідком вкарай поганих взаємовідносин з колишнім чоловіком, позивачем по справі. Відповідач категорично наполягала на тому, що також бере участь у матеріальному забезпеченні сина , [PERSON] , та намагається забезпечити належні умови для виховання та розвитку всіх своїх дітей, в т.ч. спільного з позивачем сина. Вважає, що дитині буде краще жити з нею, ніж з позивачем, оскільки це сприятиме збереженню зв`язків дитини із сім`єю - з молодшими братом та сестрою. У судове засідання представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився. В письмових поясненнях Департамент служб у справах дітей Харківської міської підтримав позовні вимоги в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , з батьком - [PERSON] . В частині позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав - заперечував. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь в судовому розгляді, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , (том 1, а.с. 9). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, (том 1, а.с. 8), сторони припинили спільне проживання. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком - [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Житло за вказаною адресою належить позивачу на праві власності, що не оспорюється сторонами. Згідно листа Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Харківської міської ради Харківської області від 24.09.2018 року № 229/01-40, [PERSON] , [INFO] навчається в школі з 26.06.2017 року. Дитина охайна, доглянута, неконфліктна. Проживає разом з батьком - [PERSON] . Вихованням дитини займається батько, відвідує батьківські збори, бере активну участь у житті дитини, (том 1, а.с. 146). За інформацією Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 7 Харківської міської ради Харківської області від 22.11.2018 року № 271/01-40, [PERSON] , [INFO] навчається в школі з 26.06.2017 року. За весь час навчання [PERSON] приводить до школи та забирає батько - [PERSON] . Дитиною опікується батько. Мати дитини з`явилась в школі вперше 05.11.2018 року з тим, щоб забрати сина, (том 2, а.с.23). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні від 29.10.2018 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (том 2, а.с. 17). Згідно листа Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» Харківської міської ради № 251 від 12.11.2018 року, [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] , перебуває під наглядом КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 24» Харківської міської ради. В вересні-жовтні 2018 року дитина перехворіла гострим респіраторним захворюванням, гострим назофарингітом. Зі слів дільничного педіатра, лікувальний заклад дитина відвідувала у супроводі батька - [PERSON] , який піклувався про стан здоров`я сина, виконував рекомендації лікаря, (том 2, а.с. 20). Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 11 листопада 2019 року за результатом проведення засідання Комісії з питань захисту прав дитини, визнано за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] . Визнано недоцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно сина - [PERSON] , [INFO] . Згідно з ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. З приводу особи відповідача [PERSON] суд зазначає, що відсутні дані про її негативну характеристику, про алкоголізм, наркоманію, аморальний спосіб життя, жебрацтво, тощо. Так само відсутні дані про насильство над дітьми чи інший негативний на них вплив з боку відповідача. Разом з тим, той факт, що [PERSON] з родиною вимушена жити у квартирі, яка потребує ремонту , не є показником відношення відповідача до дітей, в т.ч. [PERSON] . Посилання позивача та його представника в цій частині не є достатньою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, до того ж суду не надано доказів того, що існує такий стан забрудненості чи антисанітарії, який створює безпосередньо загрозу для життя чи здоров`я. Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами з липня 2016 року неповнолітній [PERSON] постійно проживає з батьком. Суд зазначає, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається батько, не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Суд може позбавити батька його батьківських обов`язків лише у виключних випадках коли він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків та, як наслідок негативно впливає на духовний та моральний розвиток дитини. Позивачем та його представником всупереч до вимог ст. 81 ЦПК України не надані, а матеріали справи не містять достатніх та беззаперечних доказів навмисного ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню сина - [PERSON] , [INFO] . З пояснень допитаних в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зазначені обставини також не вбачаються. Факт заперечення відповідачем проти позову свідчить про її інтерес до дитини. На підставі викладеного суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно її сина - [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 14-327цс18. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При визначенні місця проживання дитини необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, виходячи із рівності прав батьків щодо дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження працевлаштування матері дитини, її доходу, наявності місця проживання та належних соціально-побутових умов. З пояснень сторін встановлено, що після розірвання шлюбу дитина, [PERSON] , переважно проживав з позивачем, у дитини встановився певний спосіб життя. Водночас судом встановлено, що позивач [PERSON] зміг забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, має з сином тісний емоційний зв`язок, забезпечує його гармонійний розвиток. Враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із пріоритету інтересів дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, що відповідатиме інтересам дитини, сприятиме належним умовам проживання дитини, гармонійному розвитку та вихованню, належному матеріальному забезпеченню. Визначення місця проживання дитини з батьком, не впливатиме на взаємовідносини дитини з матір`ю, оскільки визначення місця проживання дітей з однім із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Сплачений позивачем судовий збір на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial