Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

17.06.2016\~року [PERSON]\~звернулась із\~позовом,\~в якому\~просила: - визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна будинку №40 по пров.Травневому, 1 у м.Одесі, укладений 24.09.2008 року в частині придбання ? будинку [PERSON]; - визнати за позивачем право власності на спірний будинок - зобовязати відповідача передати у фактичну власність позивача спірне майно Окрім задоволення позовних вимог позивач просила присудити з [PERSON] на її користь судові витрати. Підставою позову позивач визначили одночасно статті 235 та 230 ЦК України. Ухвалою суду від 23.06.2018 року позовна заява [PERSON] залишена без руху для усунення недоліків заяви, зокрема, визначення конкретних підстав позову. 02.08.2016 року позивачем надана уточнена заява, за якою підставою позову позивач визначила статтю 230 ЦК України вчинення правочину під впливом обману. Такі вимоги позивач підтримала в процесі розгляду справи. В обґрунтування своїх вимог позивач послалась на те, що в період з 23.04.2003 року по 16.03.2016 року перебувала у шлюбі з відповідачем. В період шлюбу подружжя в рівних частках придбало житловий будинок №40 по пров. Травневому, 1 у м. Одесі. Позивач стверджувала, що при\~укладенні договору\~купівлі-продажу відповідач [PERSON] ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а саме щодо ціни майна, в наслідок чого фактично за будинок було сплачено 50\~000 дол.США., в той час як вартість будинку за договором склала 73\~306 грн., що за курсом НБУ на день вчинення угоди становило 15\~100 доларів США. Окрім того, однією із ознак обману з боку відповідача позивач вважала оплату за придбаний будинок хоча і в період шлюбу, однак, з її особистих грошей. В процесі розгляду справи позивачем підстави позову не змінювались, [PERSON] наполягала на задоволенні позову саме до визначеного нею первісно відповідача [PERSON] За час розгляду справи судом були задоволені всі клопотання представника позивача щодо надання доказів, зокрема, і призначена судова експертиза. В останнє судове засідання, до якого суд вже закінчив зясування обставин справи та перевірки їх доказами, перейшовши до судових дебатів, представник позивача не зявилась, клопотань про відкладення розгляду справи не надавала. В процесі розгляду справи позивач та представник позивача неодноразово не зявлялась в судові засідання, в подальшому доказів поважності причини неявки суду не надавали. Позивач погодилась виступати в дебатах самостійно, надала суду свої письмові пояснення як виступ у судових дебатах. Відповідач [PERSON] в процесі\~розгляду позов не визнав, пославшись на те, сторони, перебуваючи у шлюбі разом вирішили придбати спірне майно, разом брали участь при нотаріальному посвідчені договору, свідомо погодили із продавцями ціну майна, вказану у договорі нижче реальної вартості з метою оплати меншого податку, гроші фактично передані за спірний будинок були сумісним майном подружжя, позивач ніяких претензій ні до кого не мала до часу поки між подружжям в 2016 році не погіршились особисті стосунки. Представник відповідача вважала, що обставини обману, передбачені складом статті 230 ЦК України апріорі при виниклих між сторонами правовідносинах відсутні. Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлена про розгляд справи в порядку статей 128-130 ЦПК України. В процесі розгляду справи ухвалою суду за ініціативою суду до участі у справі були притягнуті треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмета спору (продавці за спірним договором) [PERSON] [PERSON], які в останнє судове засідання не зявились, повідомлялись про розгляд справи в порядку статей 128-130 ЦПК України, позивачем як учасники судового процесу в позовній заяві взагалі не визначались. Зясувавши обставини справи, дослідивши докази, на які сторони послались в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 23.04.2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 16.03.2016 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 16.03.2016 року шлюб між сторонами розірваний. В період шлюбу 24.09.2008 року за договором купівлі-продажу сторони по справі набули в рівних частках право власності на будинок №40 по пров. Травневому, 1 у м. Одесі. Вищевказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу, реєстровий номер № 2022. Договір у встановленому законом порядку посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Як вбачається зі змісту договору він був укладений в присутності всіх сторін правочину, особи яких були встановлені нотаріусом, нотаріусом розяснені умови договору, його наслідки, перевірений факт перебування сторін по справі у шлюбі, договір підписаний особисто сторонами правочину, що не оспорюється сторонами по справі в процесі розгляду справи. Сторонами договору погоджена ціна спірного майна в договорі як 73\~306 грн. Третя особа [PERSON] в процесі розгляду справи підтвердила, що фактично в день укладення договору отримала від [PERSON] 43\~265 доларів США за проданий будинок (розписка, оглянута судом в оригіналі а.с. 88), меншу ціну майна для зазначення у договорі сторони угоди визначили свідомо з метою оплати менших податків при оформлені договору. При цьому [PERSON] та [PERSON] разом попередньо оглядали будинок, ознайомлювались із текстом договору, обидва були присутні при укладені угоди, ніяких претензій ніхто ні до кого не мав. Спір третя особа просила вирішити на розсуд суду. Згідно з висновком експертного дослідження від 02.10.2017 року за №СЕ-1202-1-853.17 вартість будинку №40 по пров. Травневому, 1 у м. Одесі станом на час укладення договору становила 48\~830 дол.США, що еквівалентно 237 075 грн. Допитана в судовому засіданні у якості свідка мати позивача [PERSON] надала суперечливі показання, стверджуючи, що позичила доньці на придбання будинку певні грошові кошти, передала їх через відповідача, повертати їх, однак, позивач мала із чоловіком [PERSON], з яким перебувала в шлюбі. Надаючи оцінку таким показанням суд враховує, що не допускаються показання свідків як засіб доказування факту передачі грошей. (Постанова Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Більш того, при вирішенні спору суд виходить з того, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед складом суду, який дає цьому доказу юридичну оцінку, а докази мають доводити визначені законом підстави позову. Так, підставою застосування судом статті 230 ЦК України , а саме визнання правочину недійсним, є навмисне введення однією стороною правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу). Зазначене узгоджується із п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, за якою одна сторона правочину, яка діяла під впливом обману повинна довести факт обману, наявність умислу в діях відповідача як другої сторони правочину, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Із зазначеного вбачається, що цивільне законодавство нормативно визначає коло осіб у вказаній категорії справ, а саме, що ними повинні бути протилежні сторони правочину (у даному випадку продавець та покупець). Вимоги закону, визначені статтею 230 ЦК України не можуть бути застосовані до визначеного [PERSON] відповідача у справі, оскільки позивач та відповідач не повязані правовідносинами купівлі-продажу, відповідач по відношенню до позивача не є другою стороною правочину. Такою стороною є продавці за договором - [PERSON], [PERSON], до яких вимоги про недійсність правочину [PERSON] не заявлялись. Вказані обставини виключають задоволення всіх позовних вимог позивача, оскільки вони випливають із вимоги про визнання правочину недійсним, яка задоволенню в порядку статті 230 ЦК України не підлягає. Суд враховує, що [PERSON] при розгляді справи було заявлено клопотання про застосування до виниклих правовідносин строку позовної давності, яким за ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так,\~ строком\~позовної давності\~захищаєтьсяпорушене право особи. Оскільки при розгляді справи суд не встановив в межах заявлених вимог порушеного права [PERSON], він відмовляє позивачу у позові по суті заявлених вимог, а не по строку позовної давності. Присудження на користь позивача судових витрат при відмові у позові суперечить вимогам статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed