Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

16 вересня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], який згодом уточнив та просив ухвалити рішення, відповідно до якого виселити відповідача із квартири [ADDRESS] в його приватизовану квартиру за адресою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2012 році його сестра [PERSON] надала йому нотаріально завірену довіреність представляти її інтереси для оформлення розірвання шлюбу з її чоловіком [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.06.2013 року шлюб між його сестрою [PERSON] та її чоловіком [PERSON] розірвано. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24.09.2013 року рішення Жовтневого суду м. Харкова від 18.06.2013 року - залишено без змін. Його сестра [PERSON] двічі викликала робітників міліції для звільнення квартири від присутності її колишнього чоловіка [PERSON], але їй було відмовлено на підставі того, що необхідно рішення суду про виселення [PERSON] У зв'язку з зазначеним робітниками міліції були складені протоколи. [PERSON] відмовився залишати квартиру [PERSON] та звернувся до суду з позовом про розділ квартири, незважаючи на те, що квартира приватизована [PERSON] ще до знайомства з [PERSON] Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 травня 2014 року [PERSON] відмовлено у задоволенні його позову. 29 липня 2013 року [PERSON] склала договір довічного утримання на його ім'я, та він став власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. 20 березня 2014 року він звернувся до Жовтневого районного суду з позовом про виселення [PERSON] з вищезазначеної квартири. На час розгляду справи про розділ квартири, справа про виселення [PERSON] була зупинена. 15 травня 2014 року [PERSON] умовив [PERSON] повернутися у свою квартиру та 17 травня 2014 року [PERSON] від її імені подав заяву про розірвання договору довічного утримання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від [INFO] року договір довічного утримання було розірвано. [INFO] року [PERSON] померла проживаючи з [PERSON], який не дозволяв її відвідувати та спілкуватися по телефону. Взагалі про її смерть стало відомо від її подруги. Через шість місяців він звернувся з заявою до нотаріуса про прийняття спадщини. 25 грудня 2014 року [PERSON] подав заяву про визнання спадщини недійсною. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду харківської області залишено без змін, у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено. [PERSON] подав скаргу до Вищого спеціалізованого суду України, який відмовив [PERSON] у позові та повернув справу до апеляційного суду Харківської області. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 липня 2016 року [PERSON] було відмовлено у позові. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 серпня 2016 року знято заборону на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначив, що на теперішній час [PERSON] продовжує проживати у квартирі [PERSON], яка на його думку, належить йому. За час свого незаконного проживання в зазначеній квартирі [PERSON] не сплачує за квартиру та комунальні послуги, у результаті чого були накопичені великі борги по квитанціям. Позивач зазначив, що з липня 2013 року по теперішній час він не має доступу до квартири, [PERSON] не пускає його та його рідних навіть у під'їзд, тому він був вимушений звернутись до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та надав пояснення, аналогічні вищенаведеним. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, зазначивши, що він проживає у зазначеній квартирі зі згоди своєї померлої дружини, між ними були доброзичливі стосунки, вона не була проти його проживання у спірній квартирі, а тому він вважає, що має законні підставі для проживання у квартирі та просить у задоволенні позову відмовити. Також пояснив, що мешкає у квартирі щоб охороняти від позивача рухоме майно , яке було придбано ним та дружиною [PERSON] протягом багатьох років. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 29.07.2013 року належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS], що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року №7104400. (а.с.10) Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12.08.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 29.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Іващенко АА., реєстровий №197. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а також обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснено у п. 33 постанови ПВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В судовому засіданні встановлено, що позивач є братом [PERSON], яка померла [INFO] року. Як вбачається із наданих суду матеріалів, [PERSON] не є власником спірної квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач підтвердив той факт, що договір довічного утримання, укладеного між ним та [PERSON] 29.07.2013 року у судовому порядку , за заявою останньої було розірвано, рішення набрало законної сили, однак рішення суду від 12 серпня 2014 року про розірвання договору довічного утримання не було надано для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засідання позивач не є власником зазначеного житлового приміщення, а тому не має правових підстав вимагати виселення відповідача з квартири. Доводи позивача , який стверджує , що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року , він є власником спірної квартири, не можуть бути прийняті судом , оскільки спростовуються доказами по справі , а саме рішенням Жовтневого районного суду від 12 серпня 2014 року. На думку суду , наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.07.2013 року , є не належним доказом у розумінні ст. 58 ЦПК України. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про виселення, тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed