Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

15.04.2014 року до суду звернулася позивачка з позовом. Вимоги мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0.0609 га по [ADDRESS]. В ході приватизації земельної ділянки її межі були погоджені суміжними землевласниками (землекористувачами), в тому числі із [PERSON], який мешкає по [ADDRESS], що підтверджується відповідним актом від 14.12.2004 року. Згодом позивачці стало відомо, що 15.11.2013 року складено акт про встановлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки [PERSON] Позивачка вказувала на те, що всупереч вимогам п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 року № 376, її не повідомили про дату та час проведення робіт із закріплення меж сусідньої земельної ділянки і внаслідок цього згідно акту межові точки земельної ділянки [PERSON] знаходяться на її земельній ділянці, що не відповідає дійсності та порушує її права на володіння, користування та розпорядження належним їй майном. Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним акт від 15.11.2013 року про встановлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS]. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Представник позивачки підтримав позовні вимоги, в судовому засіданні пояснив, що оспорюваний акт містить невірні відомості, використовуючи які, [PERSON] намагається поставити під сумнів право власності позивачки на належну їй на праві приватної земельну ділянку. Внаслідок цього порушуються безпосередньо права позивачки на користування належною їй земельною ділянкою. Вважав, що даний акт є правочином, а тому на підставі ст.ст. 16, 202 ч. 1, 215 ч. 3 ЦК України він має бути визнаний недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що оспорюваний позивачкою акт не позбавляє позивачку права власності на належну їй земельну ділянку по [ADDRESS], оскільки основним документом, що посвідчує право власності на землю, є державний акт. Акт від 15.11.2013 року про встановлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки по [ADDRESS] є частиною технічної документації на землю, не є правовстановлюючим документом, не породжує виникнення прав і обов»язків сторін, а тому не може бути визнаний недійсним. Крім того, відновлення меж земельної ділянки по [ADDRESS], здійснене відповідно до зазначених в державному акті [PERSON] каталогу координат, які внесені до єдиного реєстру прав власності на землю держземагентства. Також пояснив, що позивачка не була повідомлена про землевпорядкувальні роботи на земельній ділянці [PERSON], як того вимагає п. 3.12. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України з земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованим в Мінюсті України 16.06.2010 року за N 391/17686. Третя особа та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважали, що позивачка навмисно створює перешкоди [PERSON] в реалізації його права власності. 15.11.2013 року позивачка навмисно не прийшла для участі у землевпорядних роботах. Дослідивши матеріали справи, врахувавши надані сторонами докази на свої доводи і заперечення, оцінивши їх в сукупності, суд виходив з наступного: Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). За приписами ч. 1, 2 ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Частина 1 статті 107 ЗК України визначає, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Наказом Державного комітету України з земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованим в Мінюсті України 16.06.2010 року за N 391/17686 (з наступними змінами) далі - наказ Держкомзему № 376 визначено, що межові знаки, які встановлені з метою закріплення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) до набрання чинності цим наказом, є дійсними і підлягають заміні лише при добровільному зверненні власника (користувача) земельної ділянки. Механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему № 376 далі - Інструкція. Так, відповідно до пункту 2.1. Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Пунктом 3.12 Інструкції визначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Згідно розділу IV Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України (2768-14) документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Встановлено, що на підставі державного акту серії ЯА № 522721, виданого 20.07.2005 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею за № 010561400306, позивачці належить земельна ділянка площею 0.0609 га по [ADDRESS] /а.с. 8/. Межі цієї земельної ділянки в натурі встановлені, закріплені актом від 14.12.2004 року /а.с. 9/. На підставі державного акту серії ЯМ № 335545, виданого 17.11.2011 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею за № 591020001000297, [PERSON] належить земельна ділянка площею 0.0845 га по [ADDRESS] /а.с. 10/. 15.11.2013 року за замовленням [PERSON], з участю працівників Охтирського міськрайонного виробничого відділу Сумської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» [PERSON], [PERSON], депутатів 17 округу Охтирської міської ради [PERSON], [PERSON] складено акт встановлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки останнього за адресою [ADDRESS] а.с. 29. Межі земельної ділянки закріплені межовими знаками, які передані раніш на зберігання власнику. Межові знаки в точках 13 та 14 не були встановлені в зв»язку з тим, що згідно розмірів у державному акті вони мають знаходитись на суміжній земельній ділянці про [ADDRESS]. Точка 13 повинна бути на відстані 23.78 м від існуючої огорожі (фактично 23.10 м), точка 14 повинна бути на відстані 21.12 м (фактично 20.06 м) в існуючій огорожі. Отже, дані точки знаходяться на земельній ділянці по [ADDRESS]. Показами допитаних в суді свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] знайшли підтвердження доводи позивачки про те, що вона була відсутня на місцевості 15.11.2013 року під час складання оспорюваного акту. Доводи [PERSON] про те, що позивачка була вдома 15.11.2013 року, але умисно не вийшла для участі у землевпорядкувальних роботах, суд визнає надуманими, не підтвердженими жодними доказами. Вирішуючи позовні вимоги про визнання недійсним акту від 15.11.2013 року, суд виходив з приписів ст. 11 ч. 1 ЦПК України, якою передбачено розгляд цивільних справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справи. Суд погоджується и визнає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що оспорюваний позивачкою акт від 15.11.2013 року не є правочином, а є лише частиною технічної документації із землеустрою. Суд вважає помилковим посилання представника позивачки на ч. 1 ст. 202 ЦК України в аспекті, що оспорюваний акт є правочином, оскільки породжує обов»язок перенести паркан на певну відстань, встановивши фактичну межу між сусідніми земельними ділянками в іншому місці. Висновок суду ґрунтується на тому, що відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно ст. 202 ЦПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однак, як зазначалося вище, в силу ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, тобто, з часу отримання державного акту . Отже, акт від 15.11.2013 року про встановлення та закріплення в натурі меж земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS], не є правочином з огляду на приведені норми закону, а тому не може бути визнаний недійсним на підставі ч. 3 ст. 215 ЦК України, як про це просив представник позивачки. За висновком суду є безпідставними посилання представника позивача на те, що оспорюваний акт породжує обов»язок перенести паркан на певну відстань, встановивши фактичну межу між сусідніми земельними ділянками в іншому місці, оскільки протягом розгляду справи не надано доказів щодо означеного. Тим більше, що як вбачається з ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014 року /а.с. 82/ і це встановлено в судовому засіданні межові знаки між суміжними ділянками позивачки та [PERSON] не були встановлені, оскільки фактичні розміри цих ділянок не відповідають тим розмірам, що вказані в актах про право власності цих осіб і ширина земельної ділянки [PERSON] менша, ніж належить, за рахунок збільшення ширини ділянки позивачки. Ці обставини були також встановлені Охтирським районним відділом СРФ ДП «Центр ДЗК» ще в 2010 році і зафіксовані в акті від 03.06.2010 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи /а.с. 75/. Суд вважає, що посилання позивачки про порушення її прав на землю, є необґрунтованим, оскільки після приватизації нею земельної ділянки та погодження (встановлення), закріплення меж земельної ділянки актом від 14.12.2004 року /а.с. 9/, ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 08.12.2010 року /а.с. 77 була затверджена мирова угода по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про встановлення сервітуту. З пояснень представника відповідача, які суд визнає істотними, судом з»ясовано, що після затвердження вказаної мирової угоди, [PERSON] мав сумнів щодо дійсної межі між його та позивачки земельними ділянками, а тому за власний кошт замовив відновлення меж власної земельної ділянки, що і було зафіксовано в оспорюваному акті від 15.11.2013 року. В той же час, позивачка з 14.12.2004 року не здійснювала відновлення меж належної їй земельної ділянки в натурі, а тому суд визнав безпідставними її посилання про те, що внаслідок проведення робіт із закріплення меж земельної ділянки [PERSON] межові точки належної йому земельної ділянки знаходяться на земельній ділянці позивачки. Висновки суду підтверджуються поясненнями представника позивача в судовому засіданні та листом управління Держземагентства в Охтирському районі Сумської області від 01.04.2014 року /а.с. 11/, з якого вбачається, що земельні ділянки позивачки та [PERSON] не накладаються одна одну, так як при приватизації даних ділянок були розроблені технічні документації землеустрою, розрахунки координат яких були внесені до бази Держземагентства «Mapinfo». За переконанням суду позивачка не надала належного доказу, який би доводив існування меж між суміжними земельними ділянками позивачки та [PERSON] в іншому місці, ніж це зафіксовано в оспорюваному акті від 15.11.2013 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на приписах закону та не відповідають фактичним обставинам, встановленим по справі, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed