Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

17.02.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, яка дії в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2004 року У зазначеній квартирі з 2011 року зареєстрована колишня дружина позивача - [PERSON] та її син [PERSON], але за вказаною адресою вказані особи не проживають більше року, відповідачка не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги. За наведених обставин із посиланням на положення ст.ст. 383, 405 ЦК України позивач просить суд визнати відповідача та її неповнолітнього сина такими, що втратили право користування житловим приміщенням і зняти їх з реєстраційного обліку. До початку судового розгляду позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила. На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом було направлено судову повістку про виклик до суду, однак поштове відправлення повернулось з відміткою про закінчення терміну зберігання. Враховуючи положення ч. 5 ст. 74 ЦПК України, за наведених вище обставин, суд визнає повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи належним. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи за відсутності їх представника з проханням прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини та чинного законодавства України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення, з огляду на наступне. Згідно наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири від 25.02.2004 року, позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно довідки форми 3 від 26.04.2013 року, з 2011 року у зазначеній квартирі зареєстровані [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Факт не проживання відповідача та її сина у належній позивачу квартирі понад встановлені законом терміни, підтверджується актами складеними мешканцями будинку [ADDRESS] підписи, яких посвідчено начальником ЖРЕО №409 від 07.08.2013 року, від 18.09.2013 року, від 29.10.2013 року (а.с. 8-10). Таким чином, як вбачається з позовної заяви та зібраних по справі доказів, відповідач зі своїм неповнолітнім сином не проживають в квартирі з жовтня 2012 року. Незважаючи на те, що відповідачка не проживає в квартирі, вона з реєстраційного обліку не знімається, не приймає участі в утриманні квартири та не сплачує комунальні послуги, тому суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Стосовно вимог про зняття вказаних осіб з реєстраційного обліку, суд вважає, що у їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність остаточного рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідними державними органами при пред'явленні їм такого рішення без додаткового зобов'язання рішенням суду здійснити державними органами такі дії. Наведена позиція, зокрема, відображена у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав». За наведених обставин у задоволенні позовних вимог зняття відповідача та її неповнолітнього сина з реєстраційного обліку слід відмовити, оскільки в даному випадку відсутній спір між сторонами, адже реалізуючі свої повноваження Дніпровський РВ ДМС України в м. Києві зобов'язаний після набрання цим рішенням стосовно визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняти цю особу з реєстраційного обліку без будь-якого додаткового зобов'язання за рішенням суду. На підставі викладеного,

Outcome: partial