Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

17.04.2020 року до суду надійшла вказана позовна заява [PERSON] , яка 06.05.2020 уточнила позовні вимоги в обґрунтування своїх позовних вимог остання зазначає, що від шлюбу з відповідачем мають дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . На цей час сторони разом не проживають. Позивач разом з дітьми до лютого 2020 року позивач проживала у квартирі, яка є її власністю. У кінці лютого 2020 року відповідач обманним шляхом маніпулюючи та психічно впливаючи на свідомість дітей, проти їх волі, примусив останніх залишитися проживати з ним. Відповідач щодня багато часу грає у комп`ютерні ігри, не виховує дітей та не приділяє їм уваги. Також, відповідач має непогашені санкції з податків. За весь час сумісного проживання відповідач почав працювати лише в останні три роки, за виключенням декількох незначних підробіток, весь інший період лише позивач заробляла кошти на утримання сім`ї. На час проживання дітей у позивача були забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення, між нею і дітьми склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дітей, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Діти знаходяться на обліку в Центрі первинної медико-санітарної допомоги №10. За сприянням позивача дітям вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, стан здоров`я задовільний. Відповідач участі в цій сфері життя дітей ніколи не приймав та не приймає. Просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] , дочки - [PERSON] , [INFO] , по 3000,00 грн. на кожну дитину з подальшою індексацією відповідно до закону, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дати з`явлення позовної вимоги і до повноліття дитини. Ухвалою судді від 21.04.2020 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою судді від 14.05.2020 року у справі відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 05.06.2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача в якому він просить відмовити у задоволенні позову, з причини його безпідставності та необґрунтованості. 18.06.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача на позовну заяву в якій позивач просить відзив відповідача відхилити, а її позовну заяву задовольнити у повному обсязі. 24.06.2020 року до суду надійшли заперечення відповідача в яких відповідач зазначає, що позивачем не представлено жодних доказів відібрання відповідачем дітей та примушення їх до проживання з ним. 05.06.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , в якій він заперечує проти пред`явленого позову, та зазначає, що дійсно від шлюбу з [PERSON] мають спільних дітей: дочку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] , [INFO] , дочку - [PERSON] , [INFO] . Діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично діти проживають з батьком за адресою: [ADDRESS] та перебувають на його утриманні. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що він офіційно працевлаштований позитивно характеризується за місцем роботи, забезпечений власним житлом, має достатньо часу для того, щоб приділяти увагу дітям. Натомість [PERSON] ніде не працює, власного житла не має, забезпечити належні умови для розвитку та проживання дітей наразі не може. Остання притягалась до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. Просить визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді від 13.07.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом та призначено справу до судового розгляду. 15.09.2020 року на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якій [PERSON] зазначає, що посилання [PERSON] на складені поліцією протоколи відносно неї є безпідставними, на час проживання дітей з нею дітям були забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ними склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяли належному вихованню дітей, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Вважає, що [PERSON] нехтує батьківськими обов`язками та просить суд відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав викладених у позові та уточненій позовній заяві, заперечували проти задоволення зустрічного позову з підстав викладених у письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву. Суду надали пояснення аналогічні, викладеним у позові, запереченні на відзив та відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечували з підстав, що викладені у зустрічному позові. Просили задовольнити зустрічний позов. Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району Панченко І.О. в судове засідання не прибула, надала до суду заяву про слухання справи та проведення судових засідань за її відсутності та зазначила, що підтримує висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] разом з батьком, просить прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дітей. Представник третьої особи - органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району Мельник Н.Г. в судовому засіданні вважала за доцільним визначити місце проживання дітей з батьком та не доцільність позбавлення батька батьківських прав відносно дітей. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , представників третіх осіб, спеціаліста Сороколат Н.В., свідка [PERSON] , безпосередньо дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. 07 серпня 2004 року сторони одружились про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Запоріжжі в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №205 та видане свідоцтво про одруження [NUMBER] . Від цього шлюбу сторони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] , серія [NUMBER] , серія [NUMBER] . З 23.02.2005 року донька [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з матір`ю, що підтверджується довідкою про реєстрацію міста проживання №04-26/5-10228 від 09.11.2018 року та не заперечується сторонами. З 02.04.2009 року син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом із матір`ю, що підтверджується довідкою про реєстрацію міста проживання №04-26/5-10226 від 09.11.2018 року та не заперечується сторонами. З підтвердження від 02.04.2020 року вбачається, що [PERSON] навчається в 5-Б класі Запорізького навчально-виховного комплексу №41 Запорізької міської ради Запорізької області. З підтвердження від 02.04.2020 року вбачається, що [PERSON] навчається в 8-А класі Запорізького навчально-виховного комплексу №41 Запорізької міської ради Запорізької області. [PERSON] , [INFO] , навчається у 5-Б класі Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів «ОСНОВА» Запорізької міської ради Запорізької області, що підтверджується довідкою №135 від 31.03.2020 року. Діти отримують медичну допомогу в Центрі первинної медичної медико-санітарної допомоги №10, що підтверджується деклараціями про вибір лікаря № 0001-6063-3100, №0001-25НЗ-3100, №0001-Х203-3100. З рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 03.04.2009 року по справі №2-206 2009 рік, яке 07.07.2009 року набрало законної сили, вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та 12.08.2009 року зареєстровано за останньою право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23560559. З рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 15 травня 2014 року по справі №333/8305/14-ц, яке 27.05.2014 року набрало законної сили, вбачається, що за [PERSON] визнано право власності на 53/100 частини нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надала довідку №1508 від 29.04.2020 року про те, що вона на обліку в КУ «Обласний клінічний наркотичний диспансер» ЗОР не перебуває. Доказів щодо місця роботи, наявності інших доходів, стану здоров`я, характеризуючих її даних [PERSON] не надала. В судовому засіданні повідомила, що тимчасово не працює. Відповідач за первісним позовом [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить останньому на праві спільної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № [NUMBER] від 13.09.93 року. З довідки №1 від 03.06.2020 року вбачається, що [PERSON] з 19.12.2019 року працює програмістом бази даних у Приватному підприємстві «Лібра-Лайн». За місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою від 03.06.2020 року. Листом №33ад/96/01/06-2020 від 29.05.2020 року підтверджується факт складання відносно [PERSON] адміністративних протоколів за номерами ГР 284692 від 29.09.2019 року, АПР 18 624497 від 08.03.2020 року за вчинення правопорушень, передбачених ч.1 ст.184 КУпАП невиконання батьків обов`язків щодо виховання дітей. 09.02.2020 року спеціалістами органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району обстежені умови проживання дітей за адресою: [ADDRESS] та складено відповідний акт в якому зазначено, що мати неналежним чином займається дітьми (ухиляється від виховання), діти виявили бажання проживати з батьком. В листі №2409/01-08 від 15.10.20 року зазначено, що батьки дітей вчасно звертаються за медичною допомогою та обстеженням. [PERSON] перебуває на індивідуальній формі здобуття освіти (педагогічний патронаж), батьки приділяють увагу навчанню та розвитку дитини з урахуванням її можливостей, що підтверджується листом №474 від 06.10.2020 року. З характеристики учениці 9-А класу Запорізького навчально-виховного комплексу №41 Запорізької міської ради Запорізької області [PERSON] від 06.10.2020 року вбачається, що дитина проживає з батьком та бабусею. Батько приділяє належну увагу вихованню доньки, цікавиться її успіхами у навчанні та поведінкою або за телефоном, або в індивідуальній бесіді з класним керівником. Мати дівчинки до школи не зверталась та не цікавилась навчальними досягненнями доньки та її поведінкою, про стосунки [PERSON] з матір`ю нічого не відомо. [PERSON] навчається в 6-Б класі ЗНВК №41, у школу приходить або з сестрою, або приводить батько, який приділяє належну увагу його вихованню, постійно підтримує зв`язок зі школою, з асистентом вчителя та класним керівником, активно виховує дитину і сприяє його розвитку, намагаючись покращити ситуацію з успішністю сина. Дитина завжди доглянута, охайна та забезпечена всім необхідним шкільним приладдям. Мати не достатньо цікавиться навчанням та поведінкою [PERSON] , що підтверджується характеристикою №222 від 06.10.2020 року. З акту обстеження умов проживання від 10.09.2020 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS] створені належні умови для проживання та розвитку дітей, які бажають проживати з батьком, з матір`ю проживати не бажають через антисанітарні умови житла, які підтверджуються актом обстеження умов проживання від 04.09.2020 року та актом обстеження умов проживання від 22 жовтня 2020 року. За письмовим висновком районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №2854/01-37/05 від 09.12.2020 року орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батька [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом з батьком. Приймаючи такий висновок орган опіки та піклування врахував умови проживання батька, який створив відповідні умови для повноцінного та гармонійного розвитку дітей, його позитивні характеристики, наявність постійного доходу. Також органом опіки враховані думки дітей, які під час бесіди виявили бажання проживати разом з батьком. Умови проживання матері, яка проживає в квартирі з антисанітарними умовами, які визнано незадовільними. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що є рідною бабусею, проживає разом із сином [PERSON] та онуками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] допомагає сину по догляду за онуками, які бажають проживати з батьком, де для них створені всі умови, з матір`ю спілкуються але через антисанітарні умови житла проживати з нею не бажають. В судовому засіданні [PERSON] в присутності спеціаліста Сороколат Н.В. повідомила, що для неї не принципово де жити аби їх не розлучали з братом, вона зазначила, що в родині батька їй комфортно, батько не забороняє їй спілкуватися з матір`ю та вона в будь який час може поїхати до неї. У матері вона не мешкає через антисанітарний стан житла. В судовому засіданні [PERSON] в присутності спеціаліста Сороколат Н.В. повідомив, що хоче жити у батька, з мамою спілкується, заборони відвідувати її у нього не має. Не живе з нею через антисанітарний стан житла. В ст. 141 СК України наголошується, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. В ст. 150 СК України законодавець закріпив обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. У відповідності ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У ст. 155 СК України наголошується, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Частинами 1, 2 та 3 ст. 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Положеннями ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. В пунктах 16 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. З аналізу перелічених норм права слідує, що на суд покладено обов`язок захисту прав та інтересів дитини, створення необхідних умов її розвитку (в разі виникнення спору між батьками), право знати про своїх батьків та користуватися їх турботою, право не бути розлученими з батьками, право на належне піклування з боку батьків, право на проживання з батьками (в разі припинення шлюбних відносин) тобто комплексного захисту їх інтересів. Ст. 164 СК України містить вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав, разом з тим суд відмічає, що несплата аліментів не може, окремо у разі відсутності підстав передбачених у зазначеній статті бути підставою для позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав виступає на думку суду насамперед, як спосіб захисту прав і інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав виступає, як санкція за протиправну, аморальну поведінку батьків по відношенню до власної дитини, яку можна вважати юридичною відповідальністю. З огляду на вмотивоване суд приходить до висновку, що на момент розгляду справи відсутні всі правові підстави визначені у ст. 164 СК України щодо позбавлення відповідача батьківських прав стосовного його неповнолітніх дітей, а тому у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом з батьком, відповідачем у справі, суд враховує наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд приймає даний висновок органу опіки і піклування оскільки він насамперед відображає інтереси дітей та не суперечить їх (дітей) інтересам Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Під час розгляду справи, в судовому засіданні допитано неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , які не лише виявили бажання проживати разом з батьком, але й очевидне небажання жити з матір`ю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Таким чином, враховуючи умови проживання кожного з батьків, спільне проживання дітей в родині батька протягом більше року перед вирішенням спору разом батьком, прихильність дітей до батька, відсутність у матері на час розгляду справи стабільного джерела доходів, незадовільний стан житла, суд не вбачає підстав для роз`єднання дітей та приходить до висновку про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] разом із батьком. Суд вважає, що зустрічний позов в частині стягнення аліментів на утримання дітей підлягає задоволенню, оскільки відповідач за зустрічним позовом є матір`ю дітей, яка мешкає окремо від дітей, та не надає матеріальної допомоги на їх утримання, що відповідно до ст. 180 СК України, є підставою для стягнення аліментів в розмірі, що визначається з врахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України. Тому зустрічний позов слід задовольнити в повному обсязі та відмовити в задоволенні первісного позову. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. На час розгляду справи неповнолітній [PERSON] виповнилося п`ятнадцять років. Отже в силу вимог ст. 29 ЦК України та ч. 3 ст. 160 СК України вона вправі самостійно визначитись із місцем проживання. Під час розгляду справи сторони повідомили, що [PERSON] таким правом скористалася та за своїм самостійним рішенням проживає із батьком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог витрати, понесені ним при зверненні до суду (сплачений судовий збір).

Outcome: approved