Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

15 січня 2014 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що відповідач є споживачем послуг позивача з теплопостачання протягом попередніх опалювальних періодів з жовтня 2006 року по листопад 2013 років за адресою [ADDRESS]. На підставі відкритого особового рахунку [NUMBER] [PERSON] з іншими членами сім'ї повинні були сплачувати кошти за надані послуги щомісячно. Однак, оплату за ці послуги відповідачі здійснювали нерегулярно, в зв'язку з чим станом на 01 грудня 2013 рік у них з'явився борг перед відповідачем, який складає 3271,54 гривень. Незважаючи на неодноразові попередження, відповідачі відмовляються добровільно сплачувати існуючу заборгованість. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів вказану суму боргу, а також судові витрати у справі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, а також просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надали, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулись, а також правом надання заперечень проти позову не скористались. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та [PERSON] має зареєстроване місце проживання (перебування) в [ADDRESS], що підтверджується матеріалами цивільної справи. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є споживачем послуг позивача з теплопостачання за зазначеною адресою та має відкритий в зв'язку із цим особистий рахунок [NUMBER]. Судом встановлено, що свої зобов'язання по сплаті послуг з теплопостачання відповідач виконує неналежним чином, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої станом на 01 листопада 2013 року становить 3271,54 гривень. Дані обставини підтверджуються копією детального розрахунку заборгованості, наявною в матеріалах справи (а. с. 5-5а). Однак, в прохальній частині позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 1883,66 гривень. 11 листопада 2013 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позивачем було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з відповідача суми заборгованості за надані послуги з теплопостачання. 12 листопада 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу та рекомендовано звернутись до суду в порядку позовного провадження (а. с. 4). Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України про затвердження тарифу на теплову енергію КП «Теплоенерго» від 14 грудня 2010 року № 1842 було затверджено КП «Теплоенерго» тариф на теплову енергію для населення - 242,92 гривень за 1 Гкал (без ПДВ), яка набрала чинності з 01 січня 2011 року (а.с. 7). Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», а також нормами Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Стаття 1 Закону України «Про теплопостачання» зазначає, що теплопостачання (постачання теплової енергії) - це сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам; а споживач теплової енергії - це фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергії на підставі договору; теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об'єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. На підставі ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та комунальні послуги. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг, підготовлений їх виконавцем на основі типового договору, та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Ч. 2 п. 3 ст. 21 Закону передбачений обов'язок виконавця послуг підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Проте, відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Ні ЦК України, ні ЖК України, ні Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, не передбачені випадки, в яких недодержання сторонами письмової форми правочину про надання житлово-комунальних послуг, має наслідком його недійсність, а тому відсутність письмового договору між позивачем та відповідачем не свідчить про відсутність між ними договірних правовідносин щодо надання послуг з опалення. Таким чином, необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін, тому відсутність письмового договору не звільняє відповідачів від оплати отриманих комунальних послуг, які були надані позивачем. З обставин справи вбачається, що хоча між сторонами по справі не укладено письмового договору на оплату комунальних послуг, проте позивач з відповідачами, фактично, знаходилися в договірних відносинах по наданню житлово-комунальних послуг і користування такими послугами, які випливають із зазначених вище нормативно-правових актів. Позивач виконував свої зобов'язання по наданню таких послуг, відповідачі були споживачами цих послуг та не виконують зобов'язання з їх оплати. Отже, правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачами - мешканцями житлового приміщення, виникли шляхом відкриття особового рахунку [NUMBER] на підставі чого і виникло зобов'язання абонента сплачувати безпосередньо постачальнику плату за надану послугу. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпропетровської міської ради до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Таким чином, враховуючи викладене відповідачі мають заборгованість перед позивачем за отримані послуги з теплопостачання, яка складає 1883,66 гривень. Докази, які б спростували зобов'язання відповідача проводити оплату за спожиті послуги в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідачі в судове засідання не з'явились, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористались, про день, час та місце розгляду якої були повідомлені належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надали, також не надали жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості за отримані послуги з теплопостачання або контррозрахунку, на спростування розміру боргового зобов'язання на суму 1883,66 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що згідно доказів наданих позивачем і не спростованих відповідачами, заборгованість відповідачів, яка складає 1883,66 гривень підлягає стягненню з останніх в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 114,70 гривень, сплата якого підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1246 від 14 жовтня 2013 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved