Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

15.08.2018 року директор ДП «Спецагролізинг» звернувся до Прилуцького міськрайонного суду з цивільним позовом до відповідача по справі з позовом про зобов'язання вчинити дії, а саме - зобов'язати [PERSON] повернути позивачеві зернозбиральні комбайни. Заявлені вимоги мотивовані тим, що відповідач під час виконання трудових обов'язків, діючи як посадова особа ДП «Спецагролізинг», на підставі видаткової накладної отримав сільськогосподарську техніку, однак після звільнення її не повернув. В судовому засіданні представник позивача в режимі відеоконференції заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, мотивуючи свою правову позицію з вище наведених підстав. Відповідач в судовому засіданні заявлений позов категорично не визнав та пояснив, що він дійсно, як посадова особа ДП «Спецагролізинг» отримував вище вказану зернозбиральну техніку, проте категорично заперечив подальше її утримання після звільнення, стверджуючи про передачу за договорами відповідального зберігання іншим юридичним особам. Надати докази в підтвердження передачі вказаного майна він не має можливості, оскільки з 29.01.2016 року був звільнений з ДП «Спецагролізинг», а відповідна документація зберігається в позивача. Суд, на виконання вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте останні, відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, скористались на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З обставин, які згідно з ч.1 ст.82 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, з огляду на відсутність обґрунтованих сумнівів щодо їх достовірності, судом встановлено, що відповідач, як посадова ДП «Спецагролізинг», на підставі видаткових накладних від 21.11.2014 року № 34 та від 26.11.2014 року № 44, отримав від ТОВ «ДПЗКУ-МТС» 3 комбайни зернозбиральні. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вказана норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Зазначений висновок узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 24.09.2014 у справі №6-122цс14, та підтверджується позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25.06.2018 у справі №314/3995/15. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст.11 ЦК України. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як вбачається з наказу №1-к від 29.01.2016 року, відповідач по справі перебував на посаді заступника директора ДП «Спецагролізинг» /а.с.4/. Відповідно до приписів наказу №003-п від 12.09.2014 року «Про призначення матеріально-відповідальних осіб за майно підприємства» [PERSON] є відповідальною особою за збереження матеріальних цінностей, в тому числі і вище вказаних комбайнів /а.с.8/. Суд, враховуючи фактичні обставини справи, констатує, що відповідачем було набуто майно в силу перебування його в трудових відносинах з ДП «Спецагролізинг», на що неодноразво вказував позивач, тобто беззаперечно був наявний трудовий договір та відповідне зобов'язання [PERSON], як підпорядкованого працівника, отримати зернозбиральні комбайни на підставі видаткових накладних, а відтак застосування до спірних правовідносин положень ст.1212 ЦК України є безпідставним.

Outcome: dismissed