Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

16 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, [PERSON] забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження про передачу квартири у спільну сумісну власність, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло та свої вимоги мотивує наступним. Батько позивача, третя особа по справі [PERSON], у 1985 року отримав у користування квартиру за адресою: [ADDRESS], яку третя особа 09 червня 1995 року приватизував у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» . 23 травня 1997 року вказана квартира на підставі договору дарування була подарована батьком позивачу, право власності на яку [PERSON] зареєстрував у Сумському БТІ. Наприкінці 2017 року позивач зясував, що у Єдиному державному реєстрі прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру. Після ознайомлення у [PERSON] ресурсних платежів з матеріалами інвентарної справи та отримання довідок було зясовано, що власником спірної квартири вже після того як у 1997 року вона була подарована [PERSON], стали треті особи про справі: [PERSON] та [PERSON], що підтверджувалося свідоцтвом про право власності на житло від 28.03.2012 року, виданого виконкомом Сумської міської ради на підставі розпорядження Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 22.03.2012 року № 226. У вказаному розпорядженні №226 зазначено, що підставою його видачі була заява наймача [PERSON] про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, що відповідачі та треті особи по справи порушили його право власності, що стало підставою для звернення до суду. Посилаючись на вимоги ст. 328 ЦК України, позивач вказує, що він набув право власності на спірну квартиру, яка на той час вже була приватизована третьою особою, на підставі правочину: договору дарування від 23 травня 1997 року. Позивач вказує, що [PERSON] забезпечення ресурсних платежів (на той час Управління обліку та приватизації) прийняв Розпорядження №226 з порушенням закону, оскільки заявник [PERSON] (тертя особа) в 1995 році вже використав своє право на приватизацію спірної квартири. Позивач просить суд визнати недійсним та скасувати розпорядження №226 від 22 березня 2012 року про передачу квартири за адресою: [ADDRESS] в спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло від 28 березня 212 року, що видане виконавчим комітетом Сумської міської ради [PERSON] та [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] та зареєстроване в книзі №62 за №164 від 16 травня 2012 року; стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 9761,60 грн. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] забезпечення ресурсних платежів та Виконавчого комітету Сумської міської ради [PERSON] позов не визнала. Надала письмовий відзив (а.с.64-66) та суду пояснила, що у 1995 році батько позивача з метою приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] звернувся із заявою до Сумського відділку Південної залізниці, на підставі якої було прийнято розпорядження №21 від 10 квітня 1995 року про передачу квартири [PERSON] та видано свідоцтво про право власності. На думку представника відповідачів, передача квартири у власність [PERSON] ще у 1995 році відбулася з порушеннями. Після проведення процесу приватизації [PERSON] не було погашено номінальну вартість житлового чеку та не проведено доплату по надлишкам загальної площі квартири, як це передбачено ч. 3 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Право власності було зареєстровано за [PERSON] Згодом [PERSON] прийняв рішення та подарував квартиру своєму синові, що підтверджується договором дарування від 23 травня 1997 року. Договір дарування було зареєстровано Сумським БТІ на квартиру за адресою: [ADDRESS]. У 2012 році [PERSON] разом з дружиною [PERSON] звернувся до Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради із заявою та пакетом документів про приватизацію квартири по вулиці Мірошниченка. Після перевірки не було виявлено відомостей щодо реєстрації права власності на квартиру по вул. Мирошніченко, а тому видано розпорядження та свідоцтво про право спільної власності заявника [PERSON] та його дружини на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідачів зазначає, що третя особа [PERSON] навмисно ввела в оману відвпоіадчів щодо обставин, які мають істотне значення, тому такий правочин визнається судом недійсним у відповідності до положення ст. 230 ЦК України. Сторона яка застосувала обман повинна відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням такого правочину. Представник відповідача зазначає, що є підстави для скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради, однак компенсацію судових витрат повязаних зі зверненням до суду позивача необхідно стягнути з третьої особи [PERSON], який шляхом обману двічі приватизував одну і ту ж квартиру, чим позбавив позивача права власності. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в останнє судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином, заяв про відкладення суду не надали. Відзиву на позов суду не надали. В підготовчому судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що він вважає, що це його власна квартира, тому що він її отримував за ордером ще у 1985 році. За клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 19 квітня 2018 року було витребувано від [PERSON] забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради інвентарні справи на квартиру за адресою: [ADDRESS], із написанням назви вулиці в різних варіантах: Мирошніченко та Мирошниченко. Суд, вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи та матеріали інвентарних справи, дослідивши докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Набуте громадянами право власності на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. \~ \~ \~ \~Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що у 1985 році третя особа [PERSON] отримав ордер на квартиру за адресою: м. Суми, вул. Мирошниченко (транскрипція російською мовою), 15, кв. 23 на склад сімї з трьох осіб (а.с.9). Як вбачається із розпорядження №21 від 10 квітня 1995 року, виданого Сумським відділом Південної залізниці за заявою [PERSON] на приватизацію квартири, в приватну власність мешканцеві квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» безоплатно передано у власність [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Зі свідоцтва, виданого Сумським відділом Південної залізниці 09 червня 1995 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] перейшла у приватну власність [PERSON] відповідно до розпорядження СВПЗ від 10 квітня 1995 року (а.с.11). В подальшому, 23 травня 1997 року [PERSON] передав у дар квартиру за адресою: [ADDRESS] своєму синові [PERSON] за договором дарування від 23.05.1997 року (а.с.13). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 1991 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що приватизація здійснюється шляхом: \~ \~ \~ \~безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; \~ \~ \~ \~продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Судом встановлено, що Управлінням обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради 22 березня 2012 року видано розпорядження №226 про передачу у власність квартири (а.с.23). Із вказаного розпорядження вбачається, що наймач [PERSON] звернувся до Управління із заявою про приватизацію квартири за адресою: [ADDRESS], яка була задоволена та передано вказану квартиру в спільну сумісну власність йому та членам його сімї: [PERSON]. На підставі вказаного розпорядження виконавчим комітетом Сумської міської ради 28 березня 2012 року було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме: на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зазначено, що дана квартира належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2010 від 10 червня 2010 року із системного аналізу наведених у рішенні положень Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового Кодексу України зроблено висновок, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир(будинків),площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі. Судом встановлено, що третя особа [PERSON] двічі звертався із заявою про приватизацію квартири та фактично двічі приватизував спірну квартиру: у 1995 році, отримавши свідоцтво про право власності на житло від 09.06.1995 року (а.с.11) та у 2012 році, отримавши свідоцтво про право власності на це ж саме житло від 28.03.2012 року (а.с.21). При цьому представники Управління обліку, розподілу та приватизації житла не здійснили належну перевірку щодо перебування спірної квартири у власності іншої особи на законних підставах, та повторно видали свідоцтво про право власності на те ж саме житло. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що у звязку з плутаниною у написанні назви вулиці «Мирошниченко» та «Мирошніченко» склалась така ситуація, що спірна квартира була двічі приватизована. Так, з довідки, наданої [PERSON] забезпечення ресурсних платежів СМР від 07.02.2108 року вбачається, що інформація про наявність двох інвентарних справ на одну і ту ж саму квартиру була весь час відома відповідачу, оскільки обидві інвентарні справи зберігались в одній і тій самій установі. Вулиця з назвою «Мирошніченко» незалежно від написання назви даної вулиці «Мирошниченко», «Мірошниченко», «Мирошніченко» єдина в м. Суми. В тому випадку, якщо назва вулиці змінювалась, або змінювались правила її написання, то працівники Управління обліку, розподілу та приватизації житла повинні були про це знати і ретельно перевіряти інформацію під час розгляду заяв громадян про приватизацію житла, належним чином виконуючи свої посадові обовязки. Суд також не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що приватизація спірної квартири у 1995 році проведена з порушенням вимог закону, оскільки розпорядження та свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видані Сумським відділенням Південної залізниці у 1995 році не оскаржувались заінтересованими сторонами, не скасовані, а крім того, на підставі цього правовстановлюючого документу (свідоцтва про право власності на житло) між третьою особою [PERSON] та позивачем [PERSON] в подальшому був укладений договір дарування спірної квартири. Договір дарування квартири також не оспорювався і є дійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що Розпорядження управління обліку, розподілу та приватизації житла № 226 від 22.03.2012 року та свідоцтво про власності на житло від 28.03.2012 року були видані в порушення вимог ч. 3 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та є такими, що порушують право власності позивача, якому спірна квартира належить на підставі договору дарування від 23.05.1997 року, а тому вказані Розпорядження та Свідоцтво про право власності є недійсними та підлягають скасуванню, а позов підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 1409,60 грн. (а.с.3) та витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. (а.с.30) в дольовому порядку в рівних частках, тобто по 2204,80 грн. з кожного відповідача. Враховуючи наведене та

Outcome: approved