Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

16.01.2015 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду з позовом до відповідачів про ви усунення перешкод в користування житловим приміщенням - квартири [ADDRESS] та виселення з житлового приміщення без надання іншого житла. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартири [ADDRESS], проте остання позбавлена безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, оскільки в даному житловому приміщенні зареєстровані і проживають відповідачі по справі. Просила задовольнити позов, з викладених у ньому підстав, виселивши відповідачів зі спірного житла та зобов'язавши останніх не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні належним на праві власності майном. Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, підтвердив викладені у позові обставини,категорично заперечив наявності будь-якої домовленості щодо проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, наполягаючи на розгляді справи на підставі заявленого ними позову та наданих письмових доказів. Відповідач [PERSON], не заперечуючи факт зміни власника спірного житлового приміщення, вказала про наявність в неї та [PERSON] право на користування житловим приміщенням, оскільки вони є членами сім'ї третьої особи по справі [PERSON], просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про день, час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, попередньо надавши клопотання про відкладення судового розгляду, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду від 07.05.2015 року відмовлено і письмові заперечення /а.с.67, 69, 43-45/. Третя особа [PERSON] підтримав заявлені [PERSON] позовні вимоги, категорично заперечив, що [PERSON] і [PERSON] є членами його сім'ї, останні були зареєстровані у спірному житловому приміщенні як сторонні особи. Третя особа Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві не забезпечив явку свого представника у судове засідання, попередньо надіславши заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи /а.с.65-66/. Суд, заслухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні. У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З викладених у позовній заяві обставин, які за ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню, оскільки визнанні сторонами, судом встановлено, що позивачеві [PERSON] на праві приватної власності за договором дарування від 31.10.2014 року належить квартира [ADDRESS] /а.с.6/. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку, договір дарування є не оспореним і в установленому законом порядку недійсним не визнавався. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Факт реєстрації відповідачів по справі в квартирі [ADDRESS], з огляду на положення ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає. Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном на свій розсуд, а відповідачі [PERSON] і [PERSON] не набували самостійного права користування житловим приміщенням, то вимоги позивача до сторонніх осіб, з огляду на положення ст.391 ЦК України, про звільнення займаного ними житлового приміщення є правомірними і підлягає задоволенню. Посилання відповідачів на вселення у спірне житлове приміщення як члени сім'ї третьої особи [PERSON] і як наслідок набуття право користування житлом є безпідставними, за умови фактичної зміни власника майна і спростовуються судовими рішеннями від 10.07.2014 року і 06.10.2014 року, згідно яких відповідачі [PERSON] і [PERSON] були вселенні як фізичні особи за згодою [PERSON] - третьої особи по справі /а.с.46-59/. Слід зазначити, що вказаними судовими рішеннями відмовлено [PERSON] у визнанні її як члена сім'ї [PERSON] На підставі наведеного та

Outcome: approved