Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

15 березня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. про переведення прав та обов'язків покупця, скасування рішень та визнання права власності, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2018 року переданий для розгляду судді Федоріщеву С.С. (т. 1 а.с.57). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович про переведення прав та обов'язків покупця, скасування рішень та визнання права власності (т.1 а.с.58-59). У подальшому до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19 вересня 2018 року було подано уточнену позовну заяву (із урахуванням збільшення розміру позовних вимог) [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В., у якому позивач просить визнати недійсним договір «про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 639», що укладений 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 781; визнати недійсним договір «про розірвання договору купівлі-продажу1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В в реєстрі за №642», що укладений 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 783; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 24 березня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за № 639 в частині зазначення покупця [PERSON]; перевести на [PERSON] права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 24 березня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за № 639; визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 24 березня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за № 642 від 24 березня 2017 року в частині зазначення покупця [PERSON]; перевести на [PERSON] права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння від 24 березня 2017 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. за № 642; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3431086 від 03 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. щодо внесення до реєстру про виділ частки з об'єкта нерухомого майна на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська серія та номер: 206/4863/16-ц; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34447260 від 24 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович щодо домоволодіння [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34447763 від 24 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович щодо домоволодіння [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що складаються з наступних об'єктів: житловий будинок літ. Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м., 2/3 частин споруд № 1-4 (т.1 а.с.215-216). В обґрунтування своїх позовних вимог (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) позивач зазначає, що він є співвласником 28/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Іншими співвласниками указаного домоволодіння є [PERSON], якій належали 29/100 частин домоволодіння; [PERSON], якому належить 23/100 частин домоволодіння; [PERSON], якій належить 20/100 частин домоволодіння. У липні 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] продала належні їй 29/100 частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], [PERSON], уклавши із останнім 24 березня 2017 року два окремих договори купівлі-продажу, а саме: -1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд,ціна продажу склала 49921 грн., договір зареєстрований в реєстрі за № 639; -1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд, ціна продажу склала 49921 грн., договір зареєстрований в реєстрі за № 642. Згідно із указаними договорами домоволодіння належить продавцю на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року, яким зокрема було виділено частки спірного домоволодіння, визначено порядок користування земельною ділянкою та змінено адресу. Позивач звертає увагу на те, що у зазначених договорах адреса спірного нерухомого майна указана не як 29/100 частин домоволодіння, а зазначене як окреме нерухоме майно, хоча органом місцевого самоврядування не приймалось будь-яких рішень щодо зміни або присвоєння нової адреси. Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року було скасоване, а вже ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду на підставі заяви позивача. У подальшому 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 639. Також 06 квітня 2017 року між відповідачами було укладено договір про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 642. 20 жовтня 2017 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про поворот виконання заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року та ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2018 року було допущено поворот виконання указаного рішення. Враховуючи, що заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року скасоване ухвалою того ж суду від 14 квітня 2017 року, таке рішення не потягло за собою жодних правових наслідків, тому правовий режим права спільної часткової власності продовжує існувати в тих же розмірах, в яких існував до виділу, але право власності на частку, яка складає 29/100 вже належить не [PERSON], а [PERSON] Позивач вважає, що договори купівлі-продажу домоволодіння від 24 березня 2017 року, укладені між [PERSON] та [PERSON], посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., що зареєстровані в реєстрі за № 639 та № 642, в частині зазначення покупця [PERSON] мають бути визнані недійсними з переведенням на позивача прав та обов'язків покупця. Щодо реєстраційних дій державного реєстратора позивач зазначає, що оскільки рішення про державну реєстрацію прийняті приватним нотаріусом на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яке було скасоване, а тому не потягло за собою жодних правових наслідків, прийняті з порушенням переважного права позивача на придбання указаного майна, то такі рішення державного реєстратора та записи мають бути скасовані. З урахуванням викладеного позивач вважає, що з того моменту, коли позивач дізнався про укладення спірних договорів купівлі-продажу від 24 березня 2017 року, укладених між [PERSON] та [PERSON], він як і інші співвласники, враховуючи ст. 362 ЦК України, набули гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на законне очікуване сподівання щодо набуття у власність майна, що було відчужене [PERSON] на користь [PERSON] з порушенням порядку повідомлення про переважне право інших співвласників. Приймаючи рішення про розірвання договорів купівлі-продажу від 24 березня 2017 року відповідачі порушили засади добросовісності, розумності та справедливості, адже такими правочинами порушили порядок реалізації переважного права позивача на майно, про реалізацію якого було заявлено позивачем 15 березня 2018 року, тоді як договори про розірвання договорів були укладені 06 квітня 2018 року, тобто вже після заявлення позивачем вимог щодо реалізації переважного права на придбання майна. Позивач стверджує, що розірвання виконаних сторонами договорів купівлі-продажу, у зобов'язанні, що припинене належним його виконанням, суперечить моральним засадам суспільства, вимогам добросовісності, розумності та справедливості. Розірвання договорів не передбачає будь-яких правових наслідків, так як до розірвання договорів купівлі-продажу зобов'язання за такими договорами вже було припинене. Договори про розірвання договорів купівлі-продажу не передбачають настання реальних наслідків, зокрема договори не містять інформації про виникнення будь-яких суб'єктивних цивільних прав та обов'язків у сторін, а повернення вже виконаного за наслідками розірвання договорів купівлі-продажу також не вбачається за можливе через відсутність такої інформації у договорах (т.1 а.с.197-218). 01 жовтня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевича Є.В. на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, ним 03 березня 2017 року було зареєстровано право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS]. 24 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладені два договори купівлі-продажу указаного домоволодіння. На підставі вищезазначених договорів було зареєстроване право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS]. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Є.В. вважає, що посилання позивача на ст. 215 ЦК та ч. 1 ст. 203 ЦК України як на підставу недійсності договорів купівлі-продажу, не заслуговують на увагу, оскільки в момент укладення і посвідчення договорів купівлі-продажу право власності на об'єкт нерухомості домоволодіння [ADDRESS], було законно зареєстровано як окремий об'єкт нерухомості та на той момент право спільної часткової власності було припинено рішенням суду (т.1 а.с. 235-238). 09 січня 2019 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - Терновської М.Л., у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 29/100 частин домоволодіння по [ADDRESS]. Іншими співвласниками є позивач [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] У 2016 році [PERSON] зверталася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] 06 лютого 2017 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 206/4863/16-ц ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, зокрема припинено право спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS], виділивши [PERSON] 29/100 частин домоволодіння в окреме домоволодіння, визначивши адресу: [ADDRESS]. Також указаним рішенням було визначено порядок користування земельною ділянкою, а також визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. На підставі зазначеного судового рішення 03 березня 2017 року було зареєстровано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. 24 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені два окремі договори купівлі-продажу (по 1/2 частині) домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] розпорядилася належним їй на законних підставах правом власності на окреме домоволодіння на власний розсуд, і тому у неї не було обов'язку письмово повідомляти інших співвласників про намір продати окреме домоволодіння, та переважне право співвласників у справі спільної часткової власності не було порушено. У подальшому, 06 квітня 2018 року, між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори про розірвання вищезазначених договорів купівлі-продажу. Таким чином, у зв'язку з розірванням договорів купівлі-продажу позовні вимоги про переведення прав і обов'язків покупця за указаними договорами не можуть бути задоволені. Також представник відповідача звертає увагу на те, що 24 січня 2018 року Самарським судом м. Дніпропетровська постановлено окремо ухвалу про повідомлення Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 про вчинене кримінальне правопорушення з боку невідомої особи, з приводу надання до суду підроблених документів. В ухвалі суду встановлено, що відповідач [PERSON] не подавала та особисто не підписувала заяви про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року. Також [PERSON] стало відомо, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року її позовна заява була залишена без розгляду нібито за її особистою заявою. У зв'язку із цим відповідач [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд ухвали від 13 травня 2017 року та ухвали від 14 квітня 2017 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. Також, представник відповідача звертає увагу на те, що згідно із звітом про оцінку майна дійсна ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] станом на 21 грудня 2018 року складає 1085234 грн. Таким чином, внесені позивачем на депозитний рахунок суду грошові кошти у сумі 99842 грн. становлять менше десятої частини вартості спірного майна, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Позовні вимоги позивача про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень також не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу в частині покупця [PERSON], а також право власності за вказаними записами припинено. Крім того, вимога позивача про визнання права власності є безпідставною, у зв'язку з тим, що право власності позивача порушено не було, договору купівлі-продажу 29/100 частин домоволодіння [PERSON] ні з ким не укладала та взагалі жодного нормативно-правового обґрунтування цієї вимоги уточнена позовна заява не містить (а.с.т.2 а.с.228-240). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] є співвласником 28/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. Вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14963529 від 19 червня 2007 року, виданий КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.11). [PERSON] належать 23/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21786165 від 05 лютого 2009 року, виданий КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.13). [PERSON] належать 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14964189 від 19 червня 2007 року, виданий КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.14). Відповідач [PERSON] була власником 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22849228 від 27 травня 2009 року, виданий КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.12). Вказані обставини іншими учасниками справи не заперечувались. 26 серпня 2016 року [PERSON] звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про поділ (виділ) майна в натурі (т.1 а.с.22). У вказаному позові [PERSON] зазначила, що вона є власником 29/100 частин домоволодіння [ADDRESS] та 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Також в позовній заяві [PERSON] до Самарського районного суду м. Дніпропетровська зі штампом суду вх. № 16443/16 від 26.08.16 [PERSON] зазначила окрім вказаної інформацію також те, що «у зв'язку з виниклою життєвою ситуацією та моїм бажанням виїхати на постійне місце проживання за кордон до своїх родичів, я маю намір продати належне мені нерухоме майно, але для цього мені необхідно виділити в натурі частку з вказаного вище майна, що перебуває у спільній частковій власності, оскільки на цьому наполягають потенційні покупці». Отже, ще до вирішення Самарським районним судом м. Дніпропетровська питання про виділ зі спільного майна по [ADDRESS] за позовом [PERSON], позивач у вказаній справі стверджувала про наявність потенційних покупців з вимогою про виділ, необхідність продажу через життєву ситуацію та необхідність виділу саме через вимогу потенційних покупців. Крім того, за вказаним доказом бажання [PERSON] щодо продажу об'єктивно передує вимогам потенційних покупців про виділ. Таке підтверджується позовною заявою [PERSON] Вказані обставини не заперечувались відповідачами, зокрема і представником [PERSON] адвокатом Терновською М.Л. у відзиві, але й відзив не містить інформації про визнання таких обставин, тому суд дійшов висновку про наявність у [PERSON] наміру продати частку 29/100 домоволодіння [ADDRESS] потенційним покупцям, особи яких суду невідомі, ще до звернення 26 серпня 2016 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про виділ. За вимогами ч. 2 ст. 362 Цивільного кодексу України продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. За вказаною нормою права саме намір власника щодо продажу частки у праві спільної часткової власності створює обов'язок письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких частка продається. Вказаний обов'язок відповідачем [PERSON] не виконаний, адже відповідач [PERSON] не подала суду доказів належного повідомлення інших співвласників, натомість допитаний в якості свідка [PERSON] повідомив суд про відсутність взагалі будь-яких пропозицій і повідомлень з боку [PERSON] з приводу продажу частки до укладення договорів з [PERSON] Вказані обставини не заперечувались відповідачами, інших доказів щодо таких обставин суду не було подано. 06 лютого 2017 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково (т.1 а.с.35-37). Припинене право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS], виділивши [PERSON] 29/100 частки домоволодіння [ADDRESS] в окреме домоволодіння, яке складається з: приміщень житлового будинку літ. Б-1, що складається з: 2 - житлова, 5,2 кв. м., 3 - коридор, 7,5 кв. м., 4 - житлова, 16,4 кв. м., загальна площа по літ. Б-1 53,0 кв. .м., житлова площа - 40,6 кв. м., вартістю 21063 грн.; поз. 1.-1 , площею 19 кв. м., вартістю 11565 грн.; поз. 1.-5 , площею 4,9 кв. м., вартістю 2891 грн. Загальна площа по літ. Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1 складає 53,0 кв. м., житлова площа - 40,6 кв. м.; 2/3 частини споруд - №1-4, вартістю 8357 грн. Вартість житлового будинку літ Б-1 з прибудовами та надвірними спорудами, [PERSON] (ідеальна частка 29/100) - 43876 грн., що відповідає 25/100 частині, визначивши цьому домоволодінню адресу: [ADDRESS]. Виділено [PERSON], [PERSON] та [PERSON], 71/100 частину домоволодіння [ADDRESS], (ідеальні частки 23/100+28/100+20/100) наступні будови та споруди: житловий будинок літ В-1, площею 109,1 кв.м., вартістю 55385 грн.; прибудова літ В1-1, площею 23,8 кв.м., вартість - 24895 грн.; прибудова літ В2-1, площею 17,1 кв. м., вартість - 12669 грн.; прибудова літ в1-1, площею 8,8 кв.м., вартість - 8479 грн.; прибудова літ в2-1, площею 13 кв.м., вартість - 12533 грн.; піддашшя, площею 1,6 кв.м., вартість - 199 грн.; ганок літ в3 . площею 9,6 кв.м., та підвал під в3-1, площею 3,6 кв.м., вартістю - 463 грн.; ганок літ в, площею 1,5 кв.м., вартість - 122 грн.; навіс над ганком літ в, площею 6,2 кв.м., вартість - 1046 грн.; навіс над в3, площею 10,9 кв.м., вартість - 1655 грн.; сарай літ Г (тимчасовий) - 477 грн.; сарай літ Д, площею 20,1 кв.м., вартість - 2472грн.; сарай літ Е, площею - 12,2 кв.м., вартість - 943 грн.; сарай літ Ж (тимчасовий) - 309 грн.; вбиральня літ О, площею - 1,0 кв.м.. вартість - 1277 грн.; вбиральня літ О1 , площею - 1,0 кв.м., вартість - 674 грн.; навіс літ К, площею - 7,9 кв.м., вартість - 687 грн.; 1/3 частина споруд - 4179 грн. Вартість житлового будинку літ. В з прибудовами та надвірними спорудами, цих співвласників (ідеальні частки 23/100+28/100+20/100) - 128464 грн., що відповідає 75/100 частині, залишивши цьому домоволодінню адресу: [ADDRESS]. Визначений наступний порядок користування земельною ділянкою у домоволодінні [ADDRESS], площею 1 200 м2, який запропонований у висновку судової будівельно-технічної експертизи (варіант 1), а саме: -виділити [PERSON] (29/100 ідеальна частка) у користування ділянку площею: 600 кв.м: під житловим будинком літ Б з прибудовами - 72 кв.м; під ділянкою вільною від забудови - 528 кв.м (заштриховано); Разом складає: 600 кв.м, що відповідає - 50/100 частки; -виділити [PERSON], [PERSON] та [PERSON], (23/100+28/100+20/100 ідеальна частка) під житловим будинком літ В з прибудовами, надвірними спорудами та під ділянкою вільною від забудови - 600 кв.м; Разом складає: 600 кв.м, що відповідає - 50/100 частки. У разі необхідності забезпечено доступ для обслуговування інженерних мереж всім співвласникам домоволодіння. Визнано за [PERSON] право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з: приміщень житлового будинку літ. Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1, що складається з: 1 - житлова, площею 19 кв. м., 2 - житлова, 5,2 кв.м., 3 - коридор, 7,5 кв.м., 4 - житлова, 16,4 кв. м., 5 - кухня, 4,9 кв.м., загальна площа по літ. Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1 складає 53,0 кв. м., житлова площа - 40,6 кв. м.; 2/3 частини споруд - №1-4. Визнано за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], (23/100+28/100+20/100 ідеальна частка) право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], яке складається з: житловий будинок літ В-1, площею 109,1 кв.м., прибудова літ В1-1, площею 23,8 кв.м..; прибудова літ В2-1, площею 17,1 кв. м., прибудова літ в1-1, площею 8,8 кв.м.; прибудова літ в2-1, площею 13 кв.м., піддашшя, площею 1,6 кв.м., ганок літ в3 . площею 9,6 кв.м., та підвал під в3-1, площею 3,6 кв.м., ганок літ в, площею 1,5 кв.м., навіс над ганком літ в, площею 6,2 кв.м., навіс над в3, площею 10,9 кв.м., сарай літ Г (тимчасовий) - 1 080 грн.; сарай літ Д, площею 20,1 кв.м., сарай літ Е, площею - 12,2 кв.м.; сарай літ Ж (тимчасовий) - 700 грн.; вбиральня літ О, площею - 1,0 кв.м..; вбиральня літ О1 , площею - 1,0 кв.м.; навіс літ К, площею - 7,9 кв.м.; 1/3 частина споруд- 4179 грн. 24 березня 2017 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені два окремих договори купівлі-продажу, а саме: -1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд, ціна продажу склала 49921,00 грн., договір зареєстрований в реєстрі за № 639 (далі - Договір купівлі-продажу № 639); За умовами п. 4 даного договору за домовленістю сторін продаж 1/2 частки будинку вчиняється за 49921,00 (сорок дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять одна) гривень, які отримані Продавцем від покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною, змінам за жодних обставин не підлягає. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий будинок. За умовами п. 6 договору відчужуваний об'єкт купівлі-продажу оглянуто покупцем. Недоліків, які перешкоджають використанню об'єкту купівлі-продажу за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Продавець стверджує, що самовільне перепланування та реконструкція об'єкту купівлі-продажу з моменту набуття права власності не відбувались (т.1 а.с.15). -1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд, ціна продажу склала 49921,00 грн., договір зареєстрований в реєстрі за № 642. (далі - Договір купівлі-продажу № 642). За умовами п. 4 даного договору за домовленістю сторін продаж 1/2 частки будинку вчиняється за 49921,00 (сорок дев'ять тисяч дев'ятсот двадцять одна) гривень, які отримані Продавцем від покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною, змінам за жодних обставин не підлягає. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий будинок. За умовами п. 6 договору відчужуваний об'єкт купівлі-продажу оглянуто покупцем. Недоліків, які перешкоджають використанню об'єкту купівлі-продажу за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Продавець стверджує, що самовільне перепланування та реконструкція об'єкту купівлі-продажу з моменту набуття права власності не відбувались. Також поясненнями позивача в якості свідка [PERSON] підтверджено, що за весь період існування спільного майна, ні [PERSON], ні [PERSON] не вчиняли жодних дій щодо перепланування, реконструкції, капітального ремонту, а також інших дій, що б були спрямовані на фактичний виділ в натурі частки [PERSON] як щодо будівель та споруд, так і щодо земельної ділянки безпосередньо. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Терновська М.Л. на запитання представника позивача [PERSON] адвоката Бутенка О.О. зазначила, що їй невідомо про вчинення [PERSON] або [PERSON] будь-яких дій, спрямованих на фактичний виділ в натурі частки [PERSON] як щодо будівель та споруд, так і щодо земельної ділянки безпосередньо. Також за умовами повідомлення Головного Архітектурно Планувального Управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 13 жовтня 2017 року вих. № 8/21-536 Дніпропетровською міською радою не приймалось будь-яких рішень щодо зміни або присвоєння нової адреси (т.1 а.с.50). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2017 року заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року було скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку (т.1 а.с.39-40). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2017 року позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду на підставі заяви позивача (т.1 а.с.41). Вказані ухвали набрали законної сили та не скасовані протягом розгляду даної справи. Постановлення ухвали про скасування заочного рішення вказує на те, що заочне рішення не створювало до учасників справи будь-яких правових наслідків. Вказаний висновок також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2026цс15, за якою якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Суд не погоджується з твердженнями представника відповідача [PERSON] - адвоката Терновської М.Л. про нерозповсюдження вказаної правової позиції через вирішення питання про іпотеку, які не вирішуються в даній справі, адже для суду в даній справі, як і в усіх інших справах вирішується питання щодо створення скасованим судовим рішенням будь-яких правових наслідків і моменту припинення існування правових наслідків, що виникли на підставі скасованого рішення суду. На вказані питання, на думку суду, Верховний Суд України у вказаній правовій позиції зазначив про те, що скасоване рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, що є достатнім для суду при вирішенні питання чинності скасованого судового акту. Виходячи з вказаного, суд приходить до висновку про те, що до укладення вказаних договорів купівлі-продажу, зареєстрованих в реєстрі за № 639 та 642 відповідач [PERSON] не вчиняла жодних дій, спрямованих на фактичний виділ в натурі частки [PERSON] як щодо будівель та споруд, так і щодо земельної ділянки (не встановлювала будь-яких огорож, не укладала акти про погодження меж земельної ділянки між суміжними користувачами, зокрема і з позивачем та іншими співвласниками тощо). Отже посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Терновської М.Л. на те, що продаж здійснювався щодо відокремленого майна заслуговують на увагу виключно в частині розуміння [PERSON] та [PERSON] переліку майна, що відчужувалось за договорами купівлі-продажу. Але безпідставними, недоведеним та необґрунтованими є посилання у відзиві та усних поясненнях представника відповідача [PERSON] - адвоката Терновської М.Л. про відчуження за договорами виділеного майна, адже така позиція ґрунтується на скасованому заочному рішенні Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року, яке приймається як судовий акт, що не породжував будь-яких правових наслідків, зокрема і для учасників справи, а майно ([ADDRESS]) вважається таким, що перебуває у правовому режимі спільної часткової власності, який визнаний відповідачем [PERSON] до моменту звернення з позовом про виділ до Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Ухвалою Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 24 січня 2018 року у справі 206/4863/16-ц заява [PERSON] була задоволена. Допущено поворот виконання заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с.47-49). Вказана ухвала підтверджує, що правовий режим спільної часткової власності щодо нерухомого майна по [ADDRESS], який змінився через поведінку відповідачів [PERSON], [PERSON] та приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В., має бути відновлений і в державних реєстрах. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. За умовами Правової Позиції Верховного Суду України, зробленої у Постанові від 30 березня 2016 року у справі за № 6-107цс16 «На підставі частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах.» Конституційний суд України у рішенні № 3-рп/2003 від 30 січня 2003 року зазначив, що правосуддя за своєю суттю визначається таким лише за умов, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Вказані вище обставини, досліджені судом докази та застосовані норми права підтверджують, що переважне право у позивача [PERSON] на придбання належної [PERSON] частки 29/100 домоволодіння [ADDRESS], виникло до звернення відповідача [PERSON] до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом про виділ майна по [ADDRESS]. Реалізоване право відповідачем на продаж власного майна було за оспорюваними договорами купівлі-продажу від 24 березня 2017 року за № 639 та 642 з порушенням процедури письмового повідомлення [PERSON] інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких така продавалась. Обов'язок щодо повідомлення мав бути здійснений з моменту виникнення наміру продати власну частку взагалі, зокрема і іншим потенційним покупцям, про що зазначено ч. 2 ст. 362 ЦК України. Так як відповідач [PERSON] не виконала вимог ст. 362 ЦК України, переважне право [PERSON], що обґрунтовано виникло і існує по даний час і про яке заявлено, вважається порушеним, тому на думку суду має бути захищене. Так як договори купівлі-продажу за № 639 та 642 укладені 24 березня 2017 року, звернення позивача з позовом 15 березня 2018 року вважається таким, що вчинене в межах річного строку, передбаченого ч. 4 ст. 362 ЦК України. 06 квітня 2018 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладений договір про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 639 (т.3 а.с.43). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 781 (далі - договір про розірвання № 781). За умовами зазначеного договору сторони визначили наступні умови: 1. Договір купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідчений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., в реєстрі № 639, вважається розірваним з дати набрання чинності цього Договору. 2. Сторони, укладаючи цей Договір, засвідчують про те, що не мають жодних претензій та/або майнових вимог щодо виконання Договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., в реєстрі за № 639. 3. Продавцю [PERSON] повернуто правовстановлюючий документ на домоволодіння, а саме - рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року. 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 642 (т.3 а.с.26). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі за № 783 (далі - договір про розірвання № 783). За умовами якого продавець та покупець уклали цей договір про таке: 1. Договір купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідчений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., в реєстрі № 642, вважається розірваним з дати набрання чинності цього договору. 2. Сторони, укладаючи цей договір, засвідчують про те, що не мають жодних претензій та/або майнових вимог щодо виконання договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., в реєстрі за № 642. 3. Продавцю [PERSON] повернуто правовстановлюючий документ на домоволодіння, а саме - рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі ЄСПЛ «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та 71378/10) Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ЄСПЛ 2004-IX). Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Кореску v. Slovakia), п. 50; «Anheuser-Busch Inc. проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal) [ВП], заява № 73049/01, п. 65, ЄСПЛ 2007-І). Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За вимогами ст. 13 ЦК України: 1. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. 2. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 4. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. 5. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. 6. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. За ст. 15 ЦК України: 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За вимогами ст. 16 ЦК України: 1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним; Відповідно до ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України: 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 4. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За ч. 1 ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За вимогами ст. 236 ЦК України: 1. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. 2. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до ст. 509 ЦК України: 1. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. 2. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 3. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За вимогами ст. 598 ЦК України: 1. Зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. 2. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. 3. Особливості припинення зобов'язань за договорами купівлі-продажу цінних паперів, укладених на фондовій біржі, встановлюються законодавством. 4. Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ст. 653 ЦК України: 1. У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. 2. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. 3. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. 4. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. 5. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Виходячи з аналізу зазначених законодавчих норм, надаючи оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов до висновку, що відповідачі не мали права укладати договори, в яких наявні умови, що зачіпають переважне право позивача [PERSON], без його згоди, зокрема і розривати договори, які стосуються переважного права позивача. Вважаючи переважне право позивача обґрунтованим та доведеним, суд дійшов до висновків про те, що договорами № 781 та 783 від 06 квітня 2018 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] порушили переважне право позивача [PERSON], адже наявні позовні вимоги про визнання недійними договорів купівлі-продажу 1/2 частки домоволодіння, посвідчених 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 639 та 642 в частині зазначення покупця [PERSON], у разі їх задоволення судом, вказують на те, що саме з моменту укладення договорів покупцем майна є не [PERSON], а особа, переважне право якої порушене і визнане судом - позивач [PERSON], а отже розірвання договорів купівлі-продажу за № 639, 642 мало відбутись не за участі [PERSON], а за згодою і участі [PERSON] (ст. 651 ЦК України). Крім того, у зв'язку з тим, що за договорами купівлі-продажу № 639 та 642 зобов'язання між сторонами виконані повністю та належним чином, такі зобов'язання, що виникли на підставі договорів купівлі-продажу № 639 та 642 є припиненими відповідно до вимог 599 ЦК України - припинення зобов'язання належним виконанням. Входячи з чого, відповідно до ч. 2 ст. 653 ЦК України сторони не створили жодних правових наслідків при укладенні договорів про розірвання № 781 та 783, адже зобов'язання за договорами № 639 та 642 вже припинені належним виконанням. Отже, договори про розірвання № 781 та 783 не тільки були укладені з порушенням прав позивача, але й, на думку суду, не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України), що є підставою для визнання таких договорів недійними на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України. На час ухвалення рішення в даній справі частка 29/100 домоволодіння [ADDRESS] знову належить [PERSON] За договорами № 781 та 783 від 06 квітня 2018 року передбачена відсутність жодних претензій та майнових вимог, але інформації щодо повернення грошових коштів на користь [PERSON] не передбачено, що підтверджує факт укладення вказаних правочинів без мети створення правових наслідків, які такими передбачені. Враховуючи те, що вимоги позивача про визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 639, укладеного 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 781 та визнання недійсним договору про розірвання договору купівлі-продажу 1/2 домоволодіння, посвідченого 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 642, укладеного 06 квітня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В. в реєстрі за № 783 підлягають задоволенню, то вигодонабувачем грошових коштів, внесених на депозитний рахунок суду є покупець [PERSON]. Щодо обставин про оцінку належної [PERSON] частки 29/100 по [ADDRESS] суд вважає за необхідне зазначити наступне. За умовами заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2017 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Припинене право спільної часткової власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS], виділивши [PERSON] 29/100 частки домоволодіння [ADDRESS] в окреме домоволодіння, яке складається з: приміщень житлового будинку літ. Б-1, що складається з: 2 - житлова, 5,2 кв. м., 3 - коридор, 7,5 кв. м., 4 - житлова, 16,4 кв. м., загальна площа по літ. Б-1 53,0 кв. .м., житлова площа - 40,6 кв. м., вартістю 21063 грн.; поз. 1.-1 , площею 19 кв. м., вартістю 11565 грн.; поз. 1.-5 , площею 4,9 кв. м., вартістю 2891 грн. Загальна площа по літ. Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1 складає 53,0 кв. м., житлова площа - 40,6 кв. м.; 2/3 частини споруд - №1-4, вартістю 8357 грн. Вартість житлового будинку літ Б-1 з прибудовами та надвірними спорудами, [PERSON] (ідеальна частка 29/100) - 43876 грн.,що відповідає 25/100 частині, визначивши цьому домоволодінню адресу: [ADDRESS]. За умовами договорів купівлі-продажу 1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд, ціна продажу склала 49921 грн., (№ 639) та 1/2 частини домоволодіння № [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці у фактичному користуванні площею 600 кв.м., та складається з літ. Б-1 - житловий будинок з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м.; № 1-4 - 2/3 частин споруд, ціна продажу склала 49921 грн., (№ 642). Посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Терновської М.Л. про значне здорожчання майна, щодо якого заявляється позивачем переважне право, не впливає на розмір суми, яку позивач вніс на депозитний рахунок суду. Так, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі інших співвласників будь-який співвласник має право пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця протягом одного року від дня, коли він довідався або міг довідатися про вчинення правочину (частина четверта статті 362 ЦК). Позов, пред'явлений із пропуском зазначеного строку, задоволенню не підлягає, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до винесення рішення у справі (частини третя і четверта статті 267 ЦК). Водночас, за заявою позивача відповідно до частини п'ятої статті 267 ЦК цей строк може бути поновлений, якщо його пропущено з поважних причин. Під час розгляду позову про переведення на підставі статті 362 ЦК прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, укладеним з порушенням переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності, суду слід виходити з дійсної вартості частки на час розгляду справи. Невнесення одночасно з пред'явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові. У разі порушення переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності рішення суду, яким задоволено позов співвласника нерухомого майна про переведення на нього прав та обов'язків покупця, є підставою для державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд вважає, що наданий представником відповідача [PERSON] - адвокатом Терновською М.Л. звіт про оцінку майна, за яким дійсна ринкова вартість домоволодіння [ADDRESS] станом на 21 грудня 2018 року складає 1085234 грн., не може вважатись належним доказом дійсної вартості частки на час розгляду справи, адже результати такої оцінки спростовуються двома іншими висновками оцінювачів, долучених як приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичу Є.В. на суми 49921,00 грн. за 1/2 частку та 49921,00 грн. за 1/2 частку. Про неправильність або спірність вказаних оцінок не заявлено відповідачами, яких такі оцінки стосуються. Також Самарським районним судом м. Дніпропетровська позивачем [PERSON] заявлено про проведення будівельно-технічної експертизи, за висновками якої вказане майно ідеальна частка 29/100 складає суму 43876 грн. При вказаній експертизі експерт попереджався про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Суд зауважує, що оцінка від 21 грудня 2018 року на суму 1085234,00 грн. проводилась щодо окремо визначеного нерухомого майна [ADDRESS], що не перебуває в правовому режимі спільної часткової власності, але вказані обставини на думку суду мають істотне значення. Позиція представника відповідача [PERSON] - адвоката Терновської М.Л. про те, що через розірвання договорів купівлі-продажу вважається, що [PERSON] ні з ким не укладала такі договори спростовується самою правовою природою розірвання договору (ст. 653 ЦК України), адже факт розірвання договорів купівлі-продажу за спільною домовленістю [PERSON] та [PERSON] вказує на те, що такі договори купівлі-продажу існували, були чинними і виконані. За змістом ч. 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. За змістом п. 1 обох договорів про розірвання (№ 781 та 783) договір купівлі-продажу 1/2 домоволодіння посвідчений 24 березня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є.В., в реєстрі за № 639 (642) вважається розірваним з дати набрання чинності цього договору. За змістом даної норми суд розуміє, що «дата набрання чинності цього договору» стосується саме договору про розірвання, адже в преамбулі з великої букви «Договір» мається на у вазі вказаний договір про розірвання. Навіть протилежна позиція сторін договору про момент розірвання не вказує на не існування договорів купівлі-продажу, укладених між [PERSON] та [PERSON], адже такі договори про розірвання укладені без згоди та відома позивача, без створення відповідних правових наслідків, що тягне за собою недійсність таких договорів про розірвання. Крім того, важливим елементом договорів купівлі-продажу суд вважає домовленість [PERSON] та [PERSON] про ціну на відчужувану частку, яку й зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду позивач при зверненні з позовом про переведення переважного права. Також, вимога, що визначена ч. 4 ст. 362 ЦК України, відповідно до якої одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець, має імперативний характер, тому внесення позивачем суми, що передбачена договорами купівлі-продажу, у яких позивач реалізує переважне право, здійснене повністю. Суд звертає увагу, що у разі додержання відповідачем вимог про повідомлення позивача щодо продажу частки, позивач мав би право придбати майно саме за ціною, що запропонована і погоджена при укладенні договорів купівлі-продажу. Зауважується, що вимога про неналежний розмір внесених позивачем на депозитний рахунок коштів, заявлена представником відповідача [PERSON] адвокатом - Терновською М.Л., хоча за умовами договорів купівлі-продажу 1/2 часток по [ADDRESS] та договорами про розірвання вказаних договорів [PERSON] не має жодних претензій у всіх випадках укладення вказаних договорів, тому суд не вбачає порушення будь-яких прав відповідача [PERSON] Щодо вигодонабувача [PERSON], який придбав частку за ціною, що визначена договорами купівлі-продажу № 639 та 642, то вказана особа взагалі не подавала суду відзиву із запереченнями щодо ціни договору та перерахованої позивачем суми, тому суд не вбачає взагалі підстав вважати, що визначена в договорах сума (ціна договорів), яка є істотною умовою, не відповідає дійсності. Щодо твердження відповідачки [PERSON] - адвоката Терновської М.Л., з посиланням на п. 18 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», про відмову у задоволенні позову на підставі того, що позивачем на депозитний рахунок суду внесена значно менша сума, суд звертає увагу на те, що хоча постанова Пленуму ВССУ не є обов'язковою, але вимоги адвоката Терновської М.Л. не ґрунтуються на вказаній постанові, адже відмова у задоволенні позову має бути здійснена судом не через неправильний розмір зарахованої на рахунок суду суми, а саме через «невнесення одночасно з пред'явленням позову на депозитний рахунок суду грошової суми, яку за договором повинен сплатити покупець, є підставою для відмови в позові». Суд встановив, що позивач, одночасно з пред'явленням позову вніс суму, яка передбачена договорами купівлі-продажу, тому вимоги представника відповідача Терновської М. Л. є необґрунтованими. Враховуючи задоволення позовних вимог про визнання договорів недійними, для забезпечення ефективного захисту прав позивача суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання права власності на 29/100 частку домоволодіння [ADDRESS], що складається з наступних об'єктів: житловий будинок літ Б-1 з прибудовами Б1-1, б-1, житловою площею 40,6 кв.м., загальною площею 53,0 кв.м., 2/3 частин споруд № 1-4; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34131086 від 03 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович щодо внесення до реєстру про виділ частки з об'єкта нерухомого майна на підставі рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська серія та номер: 206/4863/16-ц; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34447260 від 24 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович щодо домоволодіння [ADDRESS]; визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34447763 від 24 березня 2017 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович щодо домоволодіння [ADDRESS]. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі по 3670,81 грн. з кожного (дев'ять вимог немайнового характеру по 704 грн. 80 коп. та одна вимога майнового характеру 998,42 грн.). Враховуючи викладене та

Outcome: approved