Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

16.09.2020 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява вмотивована тим, що 11.12.2012 року з метою отримання банківських послуг відповідачка підписала заяву №б/н, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згідно п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг відповідачка дала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і дає право Банку в будь який момент змінити кредитний ліміт. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом в договорі. Відповідачка зобов`язалася повертати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31.07.2020 року виникла заборгованість в сумі 652175,21 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 5658,83 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 643858,58 грн та пені в сумі 2657,80 грн. Позивач, користуючись своїм правом, просить стягнути з відповідачки частину заборгованості за кредитом, яка становить 138846,05 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 5658,83 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 11.12.2012 року по 31.03.2018 року в сумі 133187,22 грн. Просив стягнути з відповідачки заборгованість у вказаній сумі, вирішити питання про судові витрати. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 22.09.2020 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана учасникам справи. Також відповідачці разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 12.10.2020 року представником відповідачки надано суду відзив на позов в якому остання позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Свої заперечення обґрунтувала тим, що в анкеті-заяві від 11.12.2012 року відсоткова ставка не зазначена, а також в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи 11.12.2012 року заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що ці документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки саме у зазначених банком розмірах і порядку нарахування. Роздруківка із сайту або огляд судом веб-сайту, про яке заявив позивач у своєму клопотанні, доданому до позовної заяви, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування і такий доказ жодним чином не підтверджує фактичне ознайомлення з його змістом та схвалення всіх умов відповідачкою по справі. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Зазначає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім цього, при вирішенні позову по суті просила застосувати позовну давність, оскільки кредитну картку на ім`я відповідачки відкрито 11.12.2012 року та вона була дійсна до травня 2016 року, тобто строк її дії, який відповідає кінцевому строку погашення кредиту, закінчився 01.05.2016 року. Також, вказала, що відповідачка у зв`язку з укладенням шлюбу ще у 2017 році змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». До відзиву додано фіскальний чек АТ «Укрпошта» про направлення кореспонденції стороні позивача. 23.10.2020 року стороною позивача надано суду відповідь на відзив, згідно якої останній зазначив, що 11.12.2012 року з метою отримання банківських послуг відповідачка підписала заяву №б/н. Відповідачкою було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідачка ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено, що відповідачці було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в заяві про приєднання. На підставі поданої заяви, що разом з Умовами та Правилами зі зразками підписів та відбитком печатки, Тарифами, складають Договір про надання банківських послуг, відповідачці було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , ключем до якого є пластикова картка, яку остання отримала, та мобільний телефон, який вказала відповідачка. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 8 років, позичальниця в банк не зверталася за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що вона знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилася, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які вона здійснювала. Зауважує, що Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. При укладенні договору сторонами були досягнуті усі істотні умови договору. До матеріалів позовної заяви долучено «Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», з якого чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Відповідачкою розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. З виписки з карткового рахунку, вбачається, що відповідачка знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами, тобто відповідачці були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Також, зазначає, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, оскільки строк випущеної картки до останнього дня 05.2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки 11.09.2020 року, тобто до спливу строку позовної давності. Відповідно до умов договору позовна давність збільшена до 50 років. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. До зазначеної відповіді на відзив позивачем додано копію реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів, що підтверджує направлення відповіді на відзив з доданими документами відповідачці. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але в позовній заяві просив справу розглянути без його участі. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Дзюба М.В. у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини сторін достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у відсутність нез`явившихся сторін. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, розглянувши заяви по суті справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.12.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] шляхом підписання анкети-заяви укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого остання отримав кредит, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Звертаючись до суду із позовом, позивач посилався на те, що підписавши заяву, [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», що викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір. Відповідно до паспортних даних відповідачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом п.1 ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 625 цього Кодексу регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. При цьому у ст.599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України). Відповідальність за порушення боржником зобов`язання визначена ст.549 ЦК України, яка визначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Вказуючи на те, що [PERSON] неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання, у неї перед банком виникла заборгованість в розмірі 652175,21 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 5658,83 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 643858,58 грн та пені в розмірі 2657,80 грн. Позивач, користуючись своїм правом, просив стягнути з відповідачки на свою користь частину заборгованості за кредитом, яка становить 138846,05 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 5658,83 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом з 11.12.2012 року по 31.03.2018 року в сумі 133187,22 грн. Вирішуючи позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд зазначає. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку позивач). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як вбачається з матеріалів справи, ані Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ані «Умови та правила надання банківських послуг», відповідачкою [PERSON] не підписані. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника, яка додана до позовної заяви, процентна ставка не зазначена. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. З огляду на вказані обставини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідачки заборгованості за процентами за користування кредитом через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу. Наведене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження №14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. При цьому, суд встановив, що відповідачка отримала від позивача кредит в розмірі 5658,83 грн, що підтверджується заявою позичальника, розрахунком заборгованості та випискою з рахунку, проте зобов`язання по поверненню кредиту в повному обсязі не виконала, чим заборгувала позивачу 5658,83 грн - заборгованість за тілом кредиту. Проте, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, на застосуванні якого наполягає сторона відповідачки, оскільки він сплив на момент звернення позивача до суду, з огляду на наступне. Так, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частиною 1 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У постанові від 09.08.2017 року по справі 6-2322цс16 Верховний Суд України зазначив, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором № б/н від 11.12.2012 року відповідачкою було здійснено 09.01.2015 року в сумі 600,00 грн, а наступний платіж вона повинна була здійснити в 02.2015 року, строк позовної давності необхідно обчислювати з терміну внесення чергового платежу (а.с.53). Дійшовши висновку, що у зв`язку з відсутністю підпису [PERSON] про ознайомлення Умовами надання споживчих послуг вони не є обумовленими сторонами, суд приходить до висновку, що відповідачка своєї згоди на збільшення трирічного строку позовної давності не надавала. Таким чином, оскільки строк позовної давності, в даному випадку, обчислюється з останнього дня 02.2015 року, тобто з часу невиконання відповідачкою обов`язку з внесення чергового платежу та становить 3 роки, позивач, пред`явивши позов до [PERSON] 16.09.2020 року, звернувся до суду з позовом поза межами позовної давності. Даних про переривання строку позовної давності судом не здобуто. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом 16.09.2020 року, тобто після спливу трирічного строку загальної позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявляв, в той час як сторона відповідачки наполягає на застосуванні позовної давності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Крім цього, на підставі ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу в задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені ним при зверненні до суду судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 2102,00 грн відшкодуванню на його користь з боку відповідачки не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed