Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

15.11.2016 р. [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою, яку було уточнено його представником, у якій просив суд визнати недійсним та скасувати Розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради № 187110 від 15.10.2004 р. про передачу квартири [ADDRESS] у приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на житло, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 3-21583, видане 15.10.2004 р. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS], скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру, вселити позивача в спірну квартиру. Крім того, позивач просив стягнути з [PERSON]., [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на його користь судові витрати. В останнє судове засідання позивач [PERSON] та його представник не зявилися про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], її представник адвокат [PERSON], та [PERSON] у судове засідання не зявилися про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON], адвокат [PERSON], зобовязався перед судом повідомити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про день і час слухання справи. Багаторазова неявка зазначених відповідачів, які проживають разом і є близькими родичами та повторна неявка адвоката [PERSON] без повідомлення суду причин неявки, направлені на затягування процесу і свідчать про зловживання ними своїми процесуальними правами. У наданій письмовій заяві представник відповідача [PERSON] просила застосувати до позовних вимог позовну давність. У письмових запереченнях представник [PERSON] у задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на сплив позовної давності для звернення до суду з вимогами про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, що є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог. Вимога про скасування державної реєстрації є похідною від вказаних вище позовних вимог, а отже є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині. Крім того, вимогу про скасування державної реєстрації предявлено не до тих осіб які мають відповідати за такою позовною вимогою. Стосовно вимоги про вселення позивача, відсутні будь-які відомості, що відповідачами порушується права проживання позивача у квартирі, створення йому перешкод у користуванні. Позивач жодного разу у квартирі не зявився витрат, повязаних з її утриманням не несе. (а.с. 195-199) Представник відповідача [PERSON] міського господарства Одеської міської ради і третьої особи Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи, що Розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради № 187110 від 15.10.2004 р. про передачу квартири [ADDRESS] у приватну спільну часткову власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та Свідоцтво про право власності на житло були прийняті та видані на підставі належних документів, наданих заявниками. В судовому засіданні встановлені наступні фактичні обставини та відповідні до них правовідносини. [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] на підставі ордеру № 1248 від 27.11.1987 р., виданого Виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси на правах наймача, разом із членами його сімї у складі чотирьох осіб, вселилися у трикімнатну квартиру [ADDRESS] (на теперішній час вул. [PERSON]) у м. Одесі. 14.04.1998 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. У вказаній квартирі, що на той момент не була приватизована, були зареєстровані позивач [PERSON] та [PERSON], а також їх спільні доньки - [PERSON], [PERSON] та онука [PERSON] У [PERSON] було відсутнє інше житло, після розірвання шлюбу вони з [PERSON] та іншими продовжували проживати разом у [INFO]. Через зловживання алкоголем [PERSON] був примусово направлений у 2001 році на лікування до ЛТП. Після повернення з лікування позивач мав намір продовжувати проживати у спірній квартирі, але [PERSON] його до квартири не пустила, замінивши замки вхідних дверей. З часу розірвання шлюбу вони з [PERSON] знаходяться у неприязних стосунках. Їхніх дочок вона також налаштувала проти [PERSON] Вищевказані обставини встановленні рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. по справі № 1519/13459/2012 та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 р. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 р. по справі № 2-2054/04 позов [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та скасування реєстрації був задоволений, [PERSON] визнано таким, що втратив право користування квартирою № 51 у будинку № 146 по вул. Щорса у м. Одесі та його знято з реєстраційного обліку з вищевказаної квартири. Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради 15 жовтня 2004 р. на підставі Розпорядження органу приватизації № 187110 від 15.10.2004 р., на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було видано Свідоцтво про право власності на житло, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 3-21583, відповідно до якого, вказаним особам у приватну спільну часткову власність, у рівних частках, було передано квартиру [ADDRESS], загальною площею 67, 2 кв.м. (а.с. 6-7) Рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.12.2011 р. вищевказане рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 р. було скасовано, та винесено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних від 27.06.2012 р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 р. та рішення апеляційного суду Одеської області від 26.12.2011 р. скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. по справі № 1519/13459/2012, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 р. позов [PERSON] був задоволений та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 51 у будинку № 146 по Щорса у м. Одесі. Встановлено порядок виконання рішення суду, у разі набрання ним законної сили є підставою для зняття Позивача з реєстраційного обліку з квартири по вказаній адресі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.07.2015 р. рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 р. були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. по справі № 1519/13459/2012 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням було відмовлено у повному обсязі. (а.с. 18-24) Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 р. (провадження № 22-ц/785/1958/16) апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. залишено без змін. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку, тобто 19.05.2016 р. Спірна квартира вибула із володіння та користування [PERSON] поза його волею, та він має речове право на цю квартиру. Саме незаконними діями відповідачів фізичних осіб порушені права позивача на користування квартирою та її приватизацію. Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації про передачу квартири у приватну власність, визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на житло суд виходив з наступного. Як вбачається зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок сутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку (ст.72 ЖК України). Відповідно до ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Як вбачається з ч. 3 ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які бувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність інших підставах, передбачених законом. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2 від 19.06.1992 р. (далі Закон) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в ій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Отже, зняття [PERSON] з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] та позбавлення [PERSON] права користуватися цією квартирою є неправомірним та відбувалося поза його волею, про що свідчить судове рішення, приватизація зазначеної квартири без його згоди також є неправомірною. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими збер ігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Такі правові позиції викладені в Постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року в справі № 6-125цс12. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки, Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право ності на житло є актами індивідуальної дії та порушують права та інтереси позивача, а отже повинні бути скасовані судом в порядку цивільного судочинства. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Крім того, втручання у право позивача на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Оскільки рішення суду, яким [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житлом та на підставі якого позивача було знято з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] скасовано, його права на приватизацію вищевказаної квартири поновлено і він на рівні з усіма наймачами має право приватизувати житло та стати його співвласником, вселитися та використовувати його для власного проживання разом із сімєю. На даний час рішення суду, яким би [PERSON] було визнано таким, що втратив право користування житлом відсутнє. Тому [PERSON] має право на вселення мене до вказаної квартири. Скасовуючи державну державну реєстрацію права власності суд виходив з наступного. Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно.\~Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають\~з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься\~у разі скасування на підставі рішення суду\~документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Зважаючи на те, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 15.10.2004 року визнається судом недійсним, скасуванню підлягає запис про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру. Судом перевірені заява представників відповідача про сплив строку позовної давності за зазначеними позовними вимогами. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. ( статті 256 і 257 ЦК) Сторонами не оспорюється і про це прямо вказав [PERSON] в адміністративному позові про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за адресою: квартира [ADDRESS] на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що йому стало відомо про те, що вказані особи отримали право власності тільки у травні 2012 року. ( а.с.63-66) Докази, які б спростовували цю обставину або б підтверджували, що [PERSON], міг раніше довідатися про порушення свого права шляхом приватизації спірної квартири суду не надані. Відповідно до правил викладених у статтях 260, 253, 254 і 261 ЦК перебіг строку позовної давності для вимог [PERSON] про визнання недійсним та скасування Розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування Свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації права власності почався в травні 2012 року. Цей строк закінчився 31 травня 2015 року. З зазначеними позовними вимогами [PERSON], звернувся до суду 15.11.2016 року, тобто з пропуском строку на 1 рік 5 місяців та 15 днів. Судом встановлені причини пропущення позивачем позовної давності на підставі обставин, що передували зверненню [PERSON] до суду 15.11.2016 року. Після набрання законної сили рішенням апеляційного суду Одеської області від 26.12.2011 р., 04.07.2012 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з адміністративним позовом про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за адресою: квартира [ADDRESS] на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Провадження за цими вимогами було відкрите ухвалою судді. Після повернення до суду першої інстанції справи з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних від 27.06.2012 р, яким рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11.02.2004 р. та рішення апеляційного суду Одеської області від 26.12.2011 р. скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції, суд зупинив провадження у справі за адміністративним позовом до розгляду справи № 1519/13459/2012 про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Внаслідок повторного розгляду рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. по справі № 1519/13459/2012, визнано [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою № 51 у будинку № 146 по Щорса у м. Одесі. Відновивши провадження за адміністративним позовом, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 23 липня 2014 року цей позов [PERSON] залишений без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача. На переконання суду, що відповідає обовязковій для всіх судів правовій позиції Верховного суду України у справі 6-125цс12 ( постанова від 30 січня 2013 року), у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом мало бути відмовлено або провадження мало бути закритим на підставі вимог відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 109 та п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України у звязку з тим, що заяву або справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Одночасно на виконання ч. 6 ст. 109 та ч. 2 ст. 157 КАС України суд повинен був розяснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої заяви чи справи. Такого розяснення [PERSON] від суду не отримав, що суттєво перешкоджало йому своєчасно звернутися з відповідним цивільним позовом. 02.04.2015 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р., яка була розглянута судом апеляційної інстанції 13.05.2015 р. та відхилена. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.07.2015 р. за касаційною скаргою [PERSON] рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04.04.2013 р. та ухвала апеляційного суду Одеської області від 13.05.2015 р. були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. по справі № 1519/13459/2012 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням було відмовлено у повному обсязі. (а.с. 18-24) Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 р. (провадження № 22-ц/785/1958/16) апеляційна скарга [PERSON] була відхилена, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. залишено без змін. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. набрало законної сили після його перегляду в апеляційному порядку, тобто 19.05.2016 р. Таким чином, на 31 травня 2015 року і в подальшому [PERSON] намагався захистити свої порушені права на користування єдиним житлом та його приватизації. Цьому перешкоджали прийняття судами незаконних рішень та не розяснення йому, що до цивільної юрисдикції віднесено розгляд заяви про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно за адресою: квартира [ADDRESS] на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Також суд враховує похилий вік [PERSON], який народився у 1948 році, і те , що він тяжко хворів та хворіє, що підтверджується представником позивача та представниками відповідачів. Внаслідок цих обставин [PERSON] була надана вторинна правова допомога. Відповідно до частин 4 і 5 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд визнає поважними зазначені причини пропущення позовної давності за позовними вимогами про визнання недійсним розпорядження органу приватизації, скасування свідоцтва про право власності на житло, скасування державної реєстрації і тому порушене [PERSON] право підлягає захисту. Посилання на те, що вимога про скасування державної реєстрації предявлено до неналежних відповідачів також не приймається до уваги, оскільки в даному випадку оскаржується право власності відповідачів на спірне майно, а не дії державного реєстратора, який діяв в межах своїх повноважень та на підставі документів, які на час державної реєстрації надавали право реєстрації права власності. Крім того, представник відповідача вказує, що [PERSON] не чиняться перешкоди у доступі до спірної квартири, однак вказане спростовується встановленими рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21.12.2015 р. по справі № 1519/13459/2012 та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.05.2016 р. обставинами. На позовну вимогу про вселення позовна давність не поширюється, тому що цей позов направлений на усунення триваючого порушення права на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] при поданні позовної заяви сплачено суму судового збору у розмірі 551, 20 грн., а також на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 18.11.2016 р. додатково сплачено 1653,60 грн. Отже загальна сума, сплачена позивачем становить 2204,80 грн. Саме ця сума по 551 грн. 20 коп. з кожного підлягає стягненню на користь [PERSON] з [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому суд враховує, що наслідком порушення житлових прав [PERSON] були протиправні дії лише відповідачів, колишніх членів його сімї. Саме [PERSON] отримав спірну квартиру, працюючи на державному підприємстві. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст. 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст. 17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст. 1 Протоколу № 1(захист власності, право мирно володіти своїм майном).

Outcome: approved