Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

17.03.2016 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири № 12, розташованої в будинку № 9 по вул. Сумгаїтська в м. Харкові, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори 30.10.2007 за реєстровим № 3-1963. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона зареєстрована та постійно проживає в квартирі № 12, розташованої в будинку № 9 по вул. Сумгаїтська в м. Харкові. Спірне житлове приміщення належить їй на праві приватної власності, таким чином: 1\\2 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.06.1993 органом приватизації ХАВО за реєстром №131, зареєстрованого в Харківському бюро технічної інвентаризації 30.06.1993 під №В-1040 та 1\\2 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.07.2007 Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-1246, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної реєстрації» 10.08.2007 під №В-1040 в книзі 1, реєстраційний номер 19636787. В 2015 році відповідач - її дочка [PERSON] з її дозволу стала тимчасово проживати з нею у вказаній квартирі, так як м. Луганськ знаходиться в зоні АТО, на теперішній час разом з відповідачем також мешкають її діти. В грудні 2015 року відповідач повідомила, що квартира належить її на праві приватної власності, яку вона їй сама подарувала ще в 2007 році та стала погрожувати їй виселенням з житлового приміщення, почала над нею знущатися, застосовувати фізичну силу. До вказаного часу про існування договору дарування квартири вона взагалі нічого не знала. Також позивач посилається на те, що вона до теперішнього часу оплачує всі комунальні послуги по утриманню квартири і ніколи не мала наміру дарувати квартиру, тим більше відповідачу. В грудні 2015 року в своїй кімнаті вона випадково знайшла фотокопію договору дарування квартири від 30.07.2007, за яким вона подарувала квартиру відповідачу. Вона вважає, що відповідач обманним шляхом в 2007 році, після смерті її чоловіка, змусила її підписати договір дарування, повідомивши, що необхідно оформити якісь документи на квартиру, для чого необхідно зявитись до нотаріальної контори. Вона дійсно була в нотаріальній конторі та підписувала якісь документи так як за попередньої домовленістю з відповідачем, на випадок своєї смерті скласти на користь відповідача заповіт щодо спірної квартири. Перебуваючи в нотаріальній конторі вона в силу похилого віку, безграмотності, не читала папери, які підписувала, так як довіряючи нотаріусу та відповідачу, не могла допустити того, що остання може ввести її в оману. Так як договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, тому просить суд визнати його недійсним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги ( а.с.а.с. 28-30 ), в повному обсязі підтримали вказані позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав, на які позивач посилається в позовній заяві. При цьому, позивач [PERSON] пояснила, що її відповідач ввела в оману, так як вона мала намір скласти заповіт, чи будь який інший договір, за яким відповідач набула би право власності на спірну квартиру після її смерті. Текст договору був оголошений нотаріусом, вважаючи що укладається заповіт, чи будь який інший договір, вона його власноруч підписала. Всі необхідні для укладення договору документи вона у відповідних установах отримувала особисто. На теперішній час між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, вона заперечує проти мешкання в квартирі дочки та має намір розпорядитися спірною квартирою на користь інших родичів. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги ( а.с.а.с. 31-32 ), позовні вимоги не визнали, просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, на які вони посилаються в своїх письмових запереченнях ( а.с.а.с. 41-43, 57-60, 72-74 ). При цьому, відповідач [PERSON] пояснила, що договір дарування спірної квартири на її користь був укладений в нотаріальній конторі з ініціативи позивача. Позивач особисто збирала всі необхідні для укладення договору документи. Текст договору, перед його підписанням був наданий позивачу, вона особисто з ним ознайомилась, посвідчила своїм підписом, будь які зауваження з її боку не було. Перед підписанням договору нотаріус детально розяснила позивачу правові наслідки його укладення, а також те, що після підписання договору власником квартири є обдарована. При укладені договору будь який примус, введення в оману, щодо позивача був відсутній. Примірник договору знаходився у позивача. Відповідно до свого віку, позивач психічно та фізично здорова людина, в повній мірі розуміє наслідки своїх дій, на достатньому рівні вміє читати та писати. Представник третьої особи державний нотаріус Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], яка діє на підставі відповідної довіреності ( а.с. 33 ) у судовому засіданні пояснила, що при укладанні спірного договору дарування нею були виконані всі передбачені законодавством дії, а саме : перевірена дієздатність [PERSON]; був засвідчений факт особистого прочитання [PERSON] тексту договору; розуміння нею його змісту, значення та наслідків, що підтверджується особистим підписом позивача на примірнику договору дарування. Перед укладенням договору вона впевнилась, що він укладається за вільного волевиявлення сторін, без будь - яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Позивач мала намір укласти саме договір дарування, а не будь який інший, вона не висловлювала намір скласти на випадок своєї смерті заповіт. Під час укладання цієї угоди позивач розуміла значення своїх дій та наслідки договору дарування, оскільки самостійно готувала всі необхідні довідки, які були необхідні для вчинення відповідного правочину. Свідки [PERSON], [PERSON], які є онуками позивача, [PERSON], яка є невісткою позивача, в судовому засіданні пояснили, що відповідач є власником спірної квартири на протязі останніх восьми років, так як позивач її подарувала. Про наявність договору дарування її відомо зі слів позивача. Обставини укладення вказаного договору її невідомі. На протязі вказаного часу позивач не зазначала, що її ввели в оману при укладені договору. На теперішній час між сторонами неприязні стосунки на побутовому грунті. Відповідно до свого віку, позивач психічно та фізично здорова людина, в повній мірі розуміє наслідки своїх дій, на достатньому рівні вміє читати та писати. Свідок [PERSON], яка мешкає в квартирі розташований поряд з квартирою позивача, в судовому засіданні пояснила, що її невідомо кому належить спірне житлове приміщення. Щодо обставин укладення договору дарування її нічого невідомо. Останнім часом між сторонами виникають сварки на побутовому грунті. Позивач не зазначала, що її ввели в оману при укладені договору. Відповідно до свого віку, позивач психічно та фізично здорова людина, в повній мірі розуміє наслідки своїх дій. Заслухавши пояснення сторін, представників сторін і третьої особи, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ч. 2 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 30.10.2007 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування квартири № 12, розташованої в будинку № 9 по вул. Сумгаїтська в м. Харкові, який був посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] 30.10.2007 за реєстровим № 3-1963, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями договору дарування квартири та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. ( а.с.а.с. 6, 7 ). До укладення вказаного договору дарування, спірне житлове приміщення належало на праві приватної власності позивачу [PERSON], а саме : 1\\2 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28.06.1993 органом приватизації ХАВО за реєстром №131, зареєстрованого в Харківському бюро технічної інвентаризації 30.06.1993 під №В-1040 та 1\\2 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27.07.2007 Шостою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстром №3-1246, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної реєстрації» 10.08.2007 під №В-1040 в книзі 1, реєстраційний номер 19636787, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні копіями заповіту, свідоцтва про право власності на житло, технічними паспортами квартири, свідоцтва про право на спадщину за заповітом. ( а.с.а.с. 8, 11, 12, 13-15, 34 ). З копій загальногромадянських паспортів сторін та довідок наданих дільницею № 2 КП « Жилкомсервіс » вбачається, що позивач та відповідач, відповідно з 23.07.1991 та з 08.06.2016 по теперішній час, мають реєстрацію та місце мешкання в спірному житловому приміщенні - квартирі № 12, розташованої в будинку № 9 по вул. Сумгаїтська в м. Харкові. ( а.с.а.с. 7, 46-47, 61, 62-63, 64, 71 ). Згідно до інформації яка зазначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, станом на 20.05.2016 право власності на квартиру № 12, розташовану в будинку № 9 по вул. Сумгаїтська в м. Харкові зареєстровано 08.11.2007 на імя відповідача [PERSON], на підставі вищевказаного договору дарування від 30.10.2007, інші відомості за вказаними параметрами відсутні. ( а.с.а.с. 44 - 45 ). Позивач просить визнати договір дарування спірного житлового приміщення недійсним на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України, оскільки під час укладення спірного договору дарування вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, так як її ввела в оману щодо цих обставин. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частинами 1, 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення ( частина перша статті 229 цього Кодексу ), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] обгрунтовуючи свої позовні вимоги, посилалась на те, що укладення вказаного договору дарування сталося під впливом омани з боку відповідача, договір дарування не відповідає її внутрішній волі та життєвим обставинам, так як в останній час відповідач створила для неї неможливі умови для проживання, знущається, застосовує фізичну силу. Крім того, позивач посилається на те, що перебуваючи в нотаріальній конторі вона в силу похилого віку, безграмотності, не читала папери, які підписувала, так як довіряючи нотаріусу та відповідачу, не могла допустити того, що остання може ввести її в оману. Суд не приймає до уваги вказані ствердження позивача та вважає їх способом досягнення своєї мети - визнання недійсним договору дарування, так як вони не знайшли підтвердження в судовому засіданні та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, з наступних підстав. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 21.10.2015р. № 6-202цс15, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість, будь якого іншого договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як : вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Вказані обставини слід враховувати при укладенні договору дарування під впливом помилки замість договору довічного утримання чи іншого однорідного договору. Позивач [PERSON] зазначила, що вона помилилась щодо обставин, що мають істотне значення, так відповідач [PERSON] обманним шляхом в 2007 році, після смерті її чоловіка, змусила підписати договір дарування Однак, ствердження позивача [PERSON] з приводу незнання положень чинного законодавства, її похилого віку, безграмотності, те, що вона не читала папери, які підписувала та помилялася щодо правової природи правочину тощо, судом не приймаються до уваги, оскільки остання не надала суду необхідних належних та допустимих доказів та не може бути підставою для визнання спірного договору дарування недійсним. Сплата позивачем коштів на утримання квартири, також не може бути доказом того, що вона під час укладення спірного договору помилилась щодо його істотних умов. В судовому засіданні, відповідачем [PERSON], свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], які перебувають в родинних звязках з сторонами по справі, були спростовані доводи позивача про її безпорадний стан. Так, вказані особи наполягають на тому, що позивач [PERSON], відповідно до свого віку, має задовільний психічний та фізичний стан здоровя, на достатньому рівні вміє читати та писати, позивач до теперішнього часу не перебуває в безпорадному стані, не потребує стороннього догляду чи допомоги, так як самостійно, без сторонньої допомоги може повністю себе обслуговувати, її було відомо, що укладений договір, є саме договором дарування. Також відповідач та вказані свідки підтвердили дієздатність позивача [PERSON], зазначаючи, що ввести її в оману та спонукати до укладання будь-якого правочину неможливо. Представник третьої особи [PERSON], в судовому засіданні також наголошувала на тому, що на укладенні саме договору дарування наполягала позивач [PERSON], зміст та правові наслідки укладення вказаного договору дарування її були відомі, розяснені та не заперечувались, з текстом договору вона особисто ознайомилась, посвідчивши договір своїм власноручним підписом. Показання відповідача, представника третьої особи та вказаних свідків є послідовними, узгоджуються як між собою, так і з іншими дослідженими в судовому засіданні доказати. Тому у суду відсутні сумніви в із правдивості, обєктивності, неупередженості, доведеності та переконливості. Крім того, в судовому засіданні з показань відповідача, вищевказаних свідків, а також свідка [PERSON] вбачається, що до грудня 2015 року сторони перебували в нормальних сімейних стосунках, вони мешкали і вели сумісне господарство. Стосунки між сторонами погіршились з початку 2016 року, внаслідок чого між ними почали виникати сварки на побутовому грунті. Однак відповідач не застосовував щодо позивача будь яке насильство, в тому числі і фізичне, чим також спростовуються ствердження позивача в частині застосування щодо нею насильства з боку відповідача. Аналізуючи вищевикладені докази суд вважає, що причиною звернення [PERSON] до суду з вказаним позовом є наявність між сторонами на теперішній час неприязних відносин, не бажання позивача щодо мешкання відповідача в спірному житловому приміщенні, бажання позивача, в разі визнання договору дарування недійсним, розпорядитися спірною квартирою на свій розсуд на користь визначених на теперішній час нею осіб, що не заперечувалось в судовому засіданні позивачем. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] під час укладення договору дарування була ознайомлена з його правовими наслідками і чітко розуміла, що договір дарування не є заповітом чи будь яким іншим правочином. При таких обставинах, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема, укладення договору дарування під впливом помилки, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідач [PERSON] та її представником у судовому засіданні було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності щодо вказаних правовідносин, у звязку з чим суд зазначає наступне. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 « Про судове рішення », встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог, суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. З урахуванням наведеного, оскільки суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності за даних обставин не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed