overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

16.03.2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 13193 грн 28к. за житлово-комунальні послуги. З підстав, викладених у позові (а.с.4-5) просив його задовольнити. Представник позивача не прибув в судове засідання, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, надав згоду на ухвалення у справі заочного рішення(а.с.22). Відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, до суду не з'явилися(а.с19-20). Жодних клопотань про відкладення судового розгляду до суду завчасно не надходило. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки можуть виникати із договорів, правочинів чи безпосередньо з актів цивільного законодавства. Судом достовірно встановлено, що власником особового рахунку квартири [ADDRESS] є [PERSON] та зареєстрована [PERSON], що підтверджується формою №3 від 30.08.2013 року (а.с.7). Згідно розрахунку заборгованості за відповідачами рахується заборгованість у сумі 11393грн 28к. (а.с.8). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.1 ст.30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Виходячи із системного аналізу ст..33, 36, 119 ЦПК України саме на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі як порушника його прав та відповідно заявити позовні вимоги, а тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги Комунального підприємства «ЖЕО-109 Голосіївського району». Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

16.03.2015 позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що 03.11.1995 року зареєстрував шлюб з відповідачкою та проживали однією сім'єю до січня 2015 року. Від шлюбу дітей не мають. Причиною припинення шлюбних стосунків вказував те, що вони втратили довіру та взаєморозуміння, внаслідок чого сумісне життя стало неможливим, тому просив шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, на позовних вимогах наполягає. Відповідачка в судове засідання також не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Позов визнала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони 03.11.1995 року зареєстрували шлюб, про що міським відділом РАГС м.Донецька в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів зроблено запис за №1006 (а.с.3). Сторони проживали однією сім'єю до січня 2015 року. Причиною припинення шлюбних стосунків стало те, що подружжям втрачено почуття любові та поваги один до одного, позивач, згідно заяви, на позові наполягає, відповідачка позов визнала, що свідчить про те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача та відповідачки, що має істотне значення. На підставі ст.ст. 110-112 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

16.03.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] яким просить позбавити відповідачів, а також неповнолітнього [PERSON], [INFO], права користування квартирою [ADDRESS], зняття відповідачів з реєстрації по вказаний квартирі. Вказує що є власником зазначеної квартири. Відповідач [PERSON] є його донькою, [PERSON] є чоловіком доньки, [PERSON] є його онуком, а [PERSON] є його свекром. Відповідачі в квартирі не проживають з січня 2011 року, виїхали на проживання до АР Крим, точне місце перебування їх невідомо. Позивач надав суду заяви про підтримання позову, та розгляд справи в свою відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] яка діє в інтересах свого сина [PERSON] надали суду заяви про визнання заявленого позову. Третя особа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області повідомлена про час та місце розгляду справи. Оскільки відповідачі позов визнали, відповідно до ст.174 ч.4 ЦПК України суд частково приймає визнання позову відповідачами, яке здійсненими судом заходами по перевірці на думку суду, в частині визнання осіб такими що втратили користування квартирою не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Наданими позивачем доказами: свідоцтвом про право власності, актом з місця проживання, довідкою КЖП №14 судом встановлено що відповідачі як члени сім'ї власника квартири, в житлі не проживають більш ніж один рік. Правовідносини між сторонами регулюються ст.405 ч.2 ЦК України згідно норм якої - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином сукупністю досліджених доказів судом встановлено, що відповідачі не проживають в квартирі понад один рік без поважних причин, та як члени сім'ї власника житла, можуть бути позбавлені правом користування житлом. В частині позову про зобов'язання зняття з реєстрації позивачу слід відмовити, оскільки відповідачі визнаються такими що втратили право користування житловим приміщенням; тому згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - орган державної міграційної служби при винесенні такого рішення, зобов'язаний самостійно зняти особу з реєстраційного обліку, для цього винесення окремого судового рішення не потрібно. На підставі ст.405 ч.2 ЖК України,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

16.03.2015 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому зазначив, що 27.12.2003 р. з відповідачкою зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося через несумісність характерів та непорозуміння з сімейних питань, внаслідок чого з 2010 р. припинили сімейні стосунки. Спір про проживання дитини та поділ майна не виникає. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач [PERSON] про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, до суду не з'явилася та свого представника не направила, подала заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає. Заслухавши позивача, дослідивши докази у справі суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 27 грудня 2003 р. у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Головного управління юстиції у Луганській області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис № 1313 (а.с. 4). Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Сторони проживають окремо, шлюбні відносини між подружжям фактично припинені. Встановлюючи мотиви, причини та підстави розірвання шлюбу суд з'ясував, що подружжя шлюбні стосунки тривалий час не підтримують, не поновлювали їх і такого наміру не мають, тому суд робить висновок, що морально-правові основи шлюбу втрачені, збереження шлюбу не можливе, оскільки почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки втрачені. Спір про поділ майна на момент розгляду справи відсутній, а питання утримання дитини вирішено у добровільному порядку. Відповідно до положень ч. 2 ст.. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. У відповідності зі ст. 112 ч. 2 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права дитини. На підставі ст.ст. 104, 105 ч. 3, 110-112, 113, 115 СК України та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

16.03.2015р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. щомісячно. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що відповідачка є матір'ю неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Батьком дитини згідно свідоцтва про народження є [PERSON]. Мати дитини, [PERSON] з 2004 року знаходилась в розшуку, згідно доданих копій довідок Заводського РВ ЗМУ УМВС України від 15.11.2004 р., від 13.09.2006 р., як така, що втратила родинні зв'язки. До того вона добровільно передала позивачці, як бабусі, дитину на виховання. Батько дитини, [PERSON] в 2002 році виїхав з [ADDRESS], але 23.08.2002 року він був знятий з реєстрації у зв'язку з переїздом до [ADDRESS].. Проте за даними Юріївського РВ УМВС України в Дніпропетровській обл.. він не зареєструвався. [PERSON] жодного разу з 2003 року не поцікавився долею своєї дитини, ніде не зареєстрований, його розшуки результату не дали. З урахуванням вказаних обставин, рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 06.11.2006 р. відповідачка [PERSON] та [PERSON] були визнані безвісно відсутніми. В серпні 2013 року відповідачка з'явилась і з того часу проживає в [ADDRESS].. Через це рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2014 р. було скасовано рішення про визнання [PERSON] безвісно відсутньою. Рішення в частині щодо батька дитини, [PERSON], залишилось в силі.Однак відповідачка життям дитини не цікавилась, утриманням її не займалась.Рішенням Заводського районного суду від 04.11.2014 р. відповідачка була позбавлена батьківських прав відносно своєї неповнолітньої доньки (а.с.10).Опікуном дитини була призначена позивачка, згідно доданої копії розпорядження голови Заводської районної адміністрації Запорізької міської ради (а.с.12). Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини, тому позивачка просить стягнути з відповідача аліменти

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

16.03.2015 р. [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] і після уточнення позовних вимог прохала стягнути з нього аліменти на утримання доньки - [PERSON] [INFO] у розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця починаючи з дня подачі заяви до її повноліття. Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] є батьком дитини, але належним чином не утримує її. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги посилаючись на підстави зазначені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи його повідомлено належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача і дослідивши докази, які знаходяться в матеріалах справи вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] [INFO], яка за домовленістю сторін проживає з матір'ю. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. [PERSON] належним чином не утримує дитину. Згідно статті 181 СК України з нього необхідно стягнути аліменти на утримання дитини. Відповідач в змозі виплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). На підставі викладеного і

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

16.03.2015 року [PERSON] звернувся в суд із заявою про визнання фізичної особи недієздатною та встановлення над нею опіки, в якій просить визнати недієздатним батька [PERSON], [INFO] та призначити його опікуном останнього, оскільки батько перебував на стаціонарному лікуванні у психлікарні, поводить себе неадекватно, не впізнає людей. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи - управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації у судове засідання не з'явилася, подала на адресу суду заяву, якою просила слухання справи проводити у її відсутності, щодо призначення [PERSON] опікуном батька не заперечила. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши сукупність поданих доказів, суд прийшов до наступних висновків. Згідно вимог ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 3 ст. 237 ЦПК України передбачено, що заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями довідок Липинської сільської ради від 18.02.2015 року (а.с. 8-9). Як вбачається із пояснень [PERSON], висновку судово-психіатричного експерта № 158 від 08.06.2015 року, [PERSON] виявляє ознаки недоумства у вигляді судинної деменції, діагностований психічний розлад носить форму хронічного та позбавляє останнього здатності усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) та керувати ними (а.с.28-29). Як вбачається із протоколу № 4 засідання опікунської ради при районній державній адміністрації від 17.04.2015 року, [PERSON] рекомендовано призначити опікуном над батьком [PERSON] (а.с.46-47). Згідно ст. 241 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки і піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Таким чином, [PERSON], [INFO] слід визнати недієздатним та призначити опікуном над ним сина - [PERSON].

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

16.03.2015 року [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись у позовній заяві на те, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі з 30.06.2007р., зареєстрованим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №456. Від шлюбу мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Через різні погляди на життя, між ними були припинені шлюбні відносини, ведення спільного господарства, спільне мешкання з листопада 2014 року, зберігати шлюб з відповідачем він не бажає, вважає, що збереження шлюбу не можливо, просить суд шлюб розірвати. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій не заперечувала проти розірвання шлюбу. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 30.06.2007р., шлюб зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №456 (а.с.8). Від шлюбу мають одну малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 4), зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами які є у матеріалах справи. Також судом встановлено, що з листопада 2014 року між сторонами по даній справі були фактично припинені подружні стосунки, ведення спільного господарства та спільне проживання через різні погляди на життя, зберігати сім`ю позивач не бажає та наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. Згідно ст.110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищезазначені обставини, та приймаючі до уваги, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами по даній справі припинені з листопада 2014 року, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зберігати шлюб з відповідачем не бажає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, т.ч. суд приходить до висновку, що шлюб сторін по даній справі розпався остаточно, відновлений бути не може, а тому підлягає розірванню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-05 00:00:00

16.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] в м.Путивль Сумської області, в якому, крім нього, також зареєстрований його син [PERSON], - відповідач у справі. Оскільки відповідач у вказаному будинку з 2001 року не проживає, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає, позивач просить визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] Позивач в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з письмовою заявою у якій позов підтримав у повному обсязі, просив справу розглядати без його присутності, понесені ним по справі судові витрати віднести на його рахунок, а також виключити з числа відповідачів Управління Державної міграційної служби України в Сумській області. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, у якій позов визнав повністю та справу просив розглядати у його відсутність. Ухвалою Путивльського районного суду від 06.04.2015р. на підставі ч. 1 ст. 33 ЦПК України за клопотанням позивача Управління Державної міграційної служби України в Сумській області було виключено з числа відповідачів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON] значиться зареєстрованими у вказаному будинку, що підтверджується фотокопією будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS], а також довідкою Путивльського РС УДМС України в Сумській області від 17.03.2015р. № 344 (а.с. 8-10,13). Із актів від 31.12.2014р., 18.01.2015р. та від 27.02.2015р. вбачається, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в м. Путивль Сумської області не проживає з 2001 р. (а.с.5-7). Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що відповідач понад встановлений законодавством строк не проживає у [ADDRESS] без поважних причин. З огляду на таке, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

16.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить розірвати шлюб. Позов мотивовано тим, що 04 березня 1995 року він зареєстрував шлюб з відповідачем. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області, актовий запис №162. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося. Подружні відносини припинені з липня 2013 року через різні погляди на сімейне життя. Сторони спільне господарство не ведуть, спільного бюджету не мають. В зв'язку з цим позивач просить суд розірвати шлюб. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за ї ївідсутності не надала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали цивільної справи, вважає що заявлений позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі з 04 березня 1995 року. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку Донецької області. (а.с.7). Від даного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Спору про поділ майна, що є спільною власністю на даний час не має. В сім'ї позивача та відповідача подружні відносини припинені з 2013 року через різні погляди на сімейне життя. Сторони проживають за різними адресами. Враховуючи ці обставини суд вважає, що родина розпалась остаточно, відновлення подружніх відносин неможливе, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суттєво суперечити інтересам сторін. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved