Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

15 березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] у с.Лопатин Радехівського району Львівської області помер чоловік Позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 10.01.2002 року Лопатинською селищною радою Радехівського району Львівської області. Згідно даних, викладених у довідці Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області №339 від 20.02.2019 року, на день смерті [PERSON] разом із ним в одному будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , проживали і були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] і виконкомом зазначеної селищної ради від імені померлого [PERSON] заповіт не посвідчувався. У склад спадкового майна увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 2,8498 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району та на які виданий Державний акт на право приватної власності на землю, серії І-ЛВ №034705. Так як, після смерті [PERSON] [INFO] , залишилася спадкова маса та за відсутності заповіту, має місце спадкування майна померлого за законом і спадкоємцями першої черги є сторони у справі. Відповідно до довідки Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області №328 від 19.02.2019 року, [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] дійсно вступила у фактичне володіння спадковим майном, зокрема взяла на зберігання правовстановлюючі документи, опікується земельними ділянками та підтримує порядок на прибудинковій території. Позивач зазначає, що вона у органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки вважала, що спадкові права після смерті чоловіка вона набула. Так само вона не зверталася і до нотаріуса із заявою про відмову прийняття спадщини. Таким чином, Позивач пропустила визначений законодавцем строк для прийняття спадщини і вагомих причин, за наявності яких можна було б клопотати про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини, не має. Окрім цього, слід зауважити, що померлий [PERSON] ще за життя втратив оригінал державного акта №034705, а відтак надати оригінал зазначеного документа в органи нотаріату можливості не має. За таких обставин Позивач наголошує, що більш дієвих заходів для забезпечення реалізації своїх майнових прав, окрім як звернення до суду, вона не має. Інших претендентів на спадкову масу з числа спадкоємців за законом першої черги, окрім як вказаних у позові в якості сторін, не має. Таким чином, просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 2,8498 га, яка складається з двох земельних ділянок площами 2,2045 га та 0,6453 га, що виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області, які належали [PERSON] на праві приватної власності відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, серії І -ЛВ №034705, виданого 17.07.2000 року, в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.4-6). Позивач в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, щодо винесення заочного рішення не заперечує (а.с.32). Відповідачі в судове засідання не з`явилися, подали суду заяви в яких позов визнають, просять розгляд справи проводити у їх відсутності, не заперечують щодо задоволення позовних вимог (а.с.33,34). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористалися сторони. Із врахуванням наведеного, на підставі ч.4 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що [INFO] у с.Лопатин Радехівського району Львівської області помер чоловік Позивача - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] , виданим 10.01.2002 року Лопатинською селищною радою Радехівського району Львівської області (а.с.15). Родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про одруження, серії [NUMBER] від 30.06.1993 року, свідоцтвом про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 02.03.2002 року (а.с.13,14). Згідно даних, викладених у довідці Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області №339 від 20.02.2019 року, на день смерті [PERSON] разом із ним в одному будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , проживали і були зареєстровані дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] і виконкомом зазначеної селищної ради від імені померлого [PERSON] заповіт не посвідчувався (а.с.16). У склад спадкового майна увійшло право власності на земельні ділянки загальною площею 2,8498 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Лопатинської селищної ради Радехівського району та на які виданий Державний акт на право приватної власності на землю, серії І -ЛВ № 034705 (а.с.18-18 зворот). Відповідно до довідки Лопатинської селищної ради Радехівського району Львівської області №328 від 19.02.2019 року, [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] дійсно вступила у фактичне володіння спадковим майном, зокрема взяла на зберігання правовстановлюючі документи, опікується земельними ділянками та підтримує порядок на прибудинковій території (а.с.17). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими, відповідно такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: approved