Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

17.08.2016р. [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] (далі - відповідач) аліментів: - на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі 800 грн. 00 коп., починаючи з дня пред'явлення даного позову до суду до досягнення донькою повноліття; - на утримання позивача в твердій грошовій сумі 500 грн. 00 коп. до досягнення дитиною трьох років. Вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини позивач обґрунтовує тим, що відповідач є батьком дитини, проте матеріальної допомоги на її утримання не надає та не приймає участь у її виховані, хоча зобов'язаний це робити та має можливість, оскільки працює не офіційно отримуючи мінливий дохід. Крім того, позивач зазначає, що відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводилось, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, повнолітніх дочки, сина не має. Вимоги щодо стягнення аліментів на своє утримання позивач обґрунтовує посилаючись на вимоги ст. 84 Сімейного кодексу України (далі - СК України), вказуючи при цьому, що у зв'язку з складним матеріальним становищем потребує допомоги на своє утримання від відповідача. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, проте 12.10.2016р. позивач подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутність та відсутність її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча, у відповідності до вимог ст. 74 ЦК України, належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації його проживання (м. Одеса, вул. К Ніщинського, 4) та опублікування оголошень у пресі про виклик його до суду, що підтверджується: адресною довідкою № 2661-1 від 31.08.2016р., поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відміткою підприємства поштового зв'язку за закінченням терміну зберігання, оголошеннями розміщеними у газетах Урядовий кур'єр № 190 (5810) та Рідне Прибужжя. Відповідно до положень ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 197 ЦПК України, за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем (свідоцтво про шлюб серії І-ЖД № 207663 від 06.06.2014р.), проте шлюбних відносин не підтримують та проживають окремо. Від шлюбу у сторін є спільна малолітня дитина [PERSON], [INFO]. Батьком вказаної дитини є відповідач (свідоцтво про народження серії І-ФП № 217904 від 25.11.2014р.). Дитина разом з позивачем проживає за адресою: [INFO], та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 3615 від 04.08.201р. Спору щодо проживання дитини біля позивача у сторін немає. Позивач самостійно утримує дитину, яка на момент розгляду справи потребує матеріальної допомоги від свого батька. Відповідач матеріальної допомоги дитині не надає. Згідно довідки Управління соціального захисту населення Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 482 від 04.08.2016р. позивачу призначено допомогу як малозабезпеченій сім'ї та при народженні дитини, однак вказана довідка не містить інформацію стосовно отриманих позивачем сум та періодів їх виплат. [PERSON] не встановлено наявності у відповідача інвалідності, захворювань, фізичних, психічних вад, які не дають можливість здійснювати ним трудову діяльність, чи наявності у останнього на утриманні непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина чи інших осіб. Вказані обставини вказують, що відповідач має можливість сплачувати аліменти мінімальної межі встановленої законодавством. З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. За вимогами ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 30 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, встановив вказані обставини та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини обґрунтований і підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць необхідно допустити рішення до негайного виконання. Щодо вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. 00 коп., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Водночас, ч. 4 ст. 84 СК України визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Отже, з аналізу норм ст. 84 СК України, слідує, що дружина має право на утримання від чоловіка, у разі одночасної наявності сукупності певних обставин, а саме: не досягнення дитиною трьох років, проживання дитини з дружиною, можливість надання чоловіком матеріальної допомоги. Відсутність одного із вказаних елементів не дає можливості реалізувати дружині права на відповідне утримання від чоловіка. Як встановлено судом дитина не досягла трьох років та проживає з позивачем (свідоцтво про народження серії І-ФП № 217904 від 25.11.2014р., довідка Врадіївської селищної ради Миколаївської області № 3615 від 04.08.201р.). В позовній заяві позивач вказує на отримання відповідачем певного доходу від зайняття трудовою діяльністю, при цьому позивачем та її представником, в порушення приписів ст.ст. 57-60 ЦПК України, не надано суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин. Отже, враховуючи те, що відповідач в судове засідання не з'явився та не подав до суду будь-яких пояснень чи доказів, матеріали справи не містять жодних відомостей щодо матеріального стану відповідача, розміру отримуваних ним доходів, а відтак під час судового розгляду судом не встановлено наявності необхідного елементу для застосування приписів ч. 2 ст. 84 СК України - можливості відповідачем надавати позивачу матеріальну допомогу. Таким чином, в сукупності вищевикладеного, вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років є необґрунтованими та недоведеними позивачем та її представником, а відтак не підлягають до задоволення. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, позивачі - у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, враховуючи вимоги п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір, часткове задоволення позовних вимог, що становить 61,54 % від заявлених позивачем, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору порційно до задоволеної частини вимог з розрахунку 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що у свою чергу становить 339 грн. 21 коп.

Outcome: partial