Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-16 00:00:00

15.05.2019 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом та просив визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] . У вказаному будинковолодінні зареєстрований, крім інших, колишній зять позивача - відповідач по справі. Рішенням Яремчанського міського суду від 19.10.2017 року шлюб між дочкою позивача [PERSON] та відповідачем розірвано. З того часу і по даний час [PERSON] не проживає у вказаному приміщенні. Позивач неодноразово звертався у телефонній розмові до відповідача з проханням про зняття з реєстрації, проте останній категорично відмовляється це робити. Відповідач не бере участі в утриманні будинку, не дбає про його схоронність, не сплачує комунальні послуги, його особисті речі в будинку відсутні. Оскільки відповідач вже більше двох років не проживає у домоволодінні позивача, тому останній просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з?явився, але 17.06.2019 р. подав суду заяву, за змістом якої просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. Не заперечує щодо заочного рішення. Відповідач двічі 19.06.2019 року та 17.07.2019 року в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону, в тому числі отриманням повістки особисто, від нього не надійшло клопотання про перенесення слухання справи, відзив на позовну заяву не надав суду, а тому вважаю за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.7) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.8). Записами в акті обстеження матеріально-побутових умов (а.с.10) встановлено, що в будинку позивача також зареєстрований відповідач [PERSON] , проте не проживає в ньому останні 2 (два) роки. Відповідач є колишнім чоловіком дочки позивача, оскільки шлюб між подружжям було розірвано згідно рішення Яремчанського міського суду від 19.10.2017 року, яке набрало законної сили (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується колишнього члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК. Як слідує з вимог ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст.72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Отже, відповідач набув право користування (шляхом реєстрації) в даному житлі після укладення шлюбу, ставши членом сім`ї (чоловіком ) дочки позивача. Однак, як колишній член сім`ї та непроживання його більше одного року по місцю реєстрації, дає можливість суду прийти до висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у колишнього члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї, в т.ч. колишнім, щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк відповідач не довів, що між ним та позивачем існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність по місцю реєстрації відповідача 2-х років. А тому вимоги позову є обґрунтовані та підлягають до задоволення. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного, відповідно до ст.405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved