Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

15 квітня 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач є її батьком. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми з останнього на її утримання до досягнення повноліття стягнуто аліменти. Виконавчий лист, виданий на виконання вказаного рішення суду, предявлено на примусове виконання до Білопільського РВ ДВС ГТУЮ у Сумській області. Заборгованість по аліментах на момент її повноліття становить 18 745 грн. 69 коп. На даний час вона є студенткою Сумського Національного аграрного університету, факультет агротехнологій та природокористування, денна форма навчання, самостійного заробітку не має, доходи матері у повній мірі не забезпечують її потреби. Посилаючись на викладені вище обставини, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до закінчення навчання. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, подала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а. с. 20). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився без повідомлення причин. Про час, день і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с 19). У звязку з неявкою сторін, суд розглядає справу без їх участі, на підставі наявних доказів, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, враховуючи, що будучи належним чином повідомленим про час, день і місце розгляду справи, відповідач у судове засідання не зявився без повідомлення причин, відзив на позов не подав, а також, що позивач проти заочного вирішення справи не заперечує, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Повно, всебічно і обєктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON], [INFO] (а. с. 7-8). Остання на даний час є повнолітньою та навчається на першому курсі денної форми навчання факультету агротехнологій та природокористування спеціальності 201 - «Агрономія» Сумського Національного аграрного університету на бюджетній основі. Термін навчання з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року (а. с. 5). За інформацією Управління «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] разом зі своєю матірю [PERSON], [INFO] та бабою - [PERSON], [INFO] (а. с. 6). Таким чином, судом встановлено, що повнолітня [PERSON], [INFO] знаходиться на утриманні матері, [PERSON] та не може самостійно заробляти собі на життя так як здобуває освіту, у звязку з чим потребує матеріальної допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи правними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обовязок батьків утримувати своїх дітей. В силу ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до розяснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обовязок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обовязкової сукупності таких юридичних фактів, як досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потребу у звязку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Виходячи з системного аналізу наведених вище норм чинного законодавства, враховуючи, що позивач є повнолітньою та продовжує навчання, у звязку з чим не має власного заробітку та перебуває на утриманні матері, а відповідач є особою працездатного віку і може надавати матеріальну допомогу, оскільки доказів протилежного суду не надано, виходячи також із обовязку матері утримувати дитину, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу), оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження своїх доводів стосовно того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі 1/4 частки заробітку (доходу). Крім того, суд відмічає, що на підставі ч. 2 ст. 182, ч. 1 ст. 200 СК України вимога позивача про стягнення аліментів у розмірі не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є безпідставною, оскільки стягнення аліментів у частці від заробітку з урахуванням розміру прожиткового мінімуму стосується випадків стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial