Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

15.04.2020 року Державний заклад Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» МОЗ України (далі по тексту - позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач - 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач - 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач - 3)та [PERSON] (далі по тексту - відповідач - 4) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням(а.с.1-6). Так, позивач просить суд визнати: -[PERSON] , 1953 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; -[PERSON] , 1982 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; -[PERSON] , 1960 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; -[PERSON] , 1992 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.05.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 495/2233/20 за позовом ДЗ Дитячого спеціалізованого (спеціального) санаторію «Затока» МОЗ України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. По справі призначено підготовче судове засідання (а.с.38-39). Представник позивача - ДЗ ДСС «Затока» МОЗ України, в судове засідання не з`явився, але подав до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та розглянути справу за його відсутності за наявними матеріалами справи (а.с.114-115). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , відзив або заперечення на позов ДЗ ДСС «Затока» МОЗ України до суду не надавали та в судові засідання не з`явилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запити до Затоківської селищної ради щодо доступу до персональних даних [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.17-31). Згідно відповідей Затоківської селищної ради, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.32-36). Так, ухвала суду та повістки про призначення слухання справи, а також копія позовної заяви ДЗ ДСС «Затока» МОЗ України з додатками до неї були надіслані на адреси [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які наявна в матеріалах справи та за якими вони зареєстровані. Між тим, усі документи з зазначених адреси були повернуті до суду без вручення адресатам (а.с.91-92, 94-95, 97-98, 100-101). Відповідно до ст.128 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно із ч.3 ст.131 Цивільного процесуального кодексу України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст.223 ЦПК України). Частиною 4 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою (ст.281 ЦПК України). Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, вони жодного разу не з`явилися в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подавали відзив, а представник позивача - ДЗ ДСС «Затока» МОЗ України не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.01.2021 року постановлено розгляд справи № 495/2233/20 за позовом ДЗ Дитячого спеціалізованого (спеціального) санаторію «Затока» МОЗ України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням провести у заочному порядку. У відповідності до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, ДЗ Дитячого спеціалізованого (спеціального) санаторію «Затока» МОЗ України звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ДЗ Дитячий спеціалізований (спеціальний) санаторій «Затока» є державним спеціалізованим (спеціальним) санаторно-курортним закладом, уповноваженим органом управління якого є Міністерство охорони здоров`я України. На території вказаного санаторію розташована будівля № [NUMBER] , яка згідно даних бухгалтерського обліку значиться гуртожитком № 10, в якому проживають працівники санаторію на час трудової діяльності та інші категорії мешканців, на підставі договорів. За твердженням позивача, відповідачі, які зареєстровані у гуртожитку [ADDRESS] , що належить ДЗ ДССС санаторію «Затока» не проживають там більше року, а їх реєстрація чинить перешкоди позивачу у користуванні, а саме ДЗ ДССС «Затока» не має можливості надати новим працівникам зазначене житлове приміщення на час трудової діяльності у санаторії. Факт не проживання відповідачів за вказаною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується відповідними актами, складеними комісією у складі голови комісії - заступника директора з адміністративно-господарських питань Пушкарьова В.В., комендантна гуртожитку [PERSON] , мешканців гуртожитку № [NUMBER] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.8-11). Дані обставини і стали підставою для звернення позивача до суду із відповідною позовною заявою. Стаття 41 Конституції України закріплює право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися свою власністю. Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі вимагати усунення будь-яких порушень своїх прав, навіть якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння (ст.391 ЦК України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із статтею 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК України). Відповідно до ст.150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК України. Крім того, статтею 405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (п.4 ч.1 ст.406 ЦК України). Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З даних положень вбачається, що судове рішення, яке набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, [PERSON] , 1953 року народження підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , 1982 року народження підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , 1960 року народження підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] , 1992 року народження підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ДЗ Дитячого спеціалізованого (спеціального) санаторію «Затока» МОЗ України до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved