Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

16.03.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.05.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено усний договір про продаж земельної ділянки. На виконання умов договору в якості предоплати за земельну ділянку позивачем передано відповідачу грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, про що відповідачем складено розписку від 21.05.2019. відповідно до розписки відповідач зобов`язався здійснити продаж земельної ділянки в строк до 01.07.2019, однак у встановлений строк зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 79879 грн. Окрім того позивач зазначає, що у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню три відсотки річних, з урахуванням того, що термін прострочення складає 250 днів, 3% складають 1612,64 грн. 15.06.2020 заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова задоволено позовні вимоги [PERSON] , стягнуто з [PERSON] грошові кошти у сум 78267,64 грн, три відсотки річних у сумі 1612,64, сплачену суму судового збору 840.80 грн, а всього 80720,44 грн. 01.10.2020 адвокат Бондарук Я.М., яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення. 03.12.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.06.2020 скасоване, справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 16.12.2020 приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Родіним Г.В. направлено на адресу суду постанову про закінчення виконавчого провадження №62798595 та оригінали виконавчих листів, які видані на виконання заочного рішення суду від 15.06.2020. 23.12.2020 представником відповідача адвокатом Бондарук Я.М. подано відзив на позов, в якому зазначено, що позовна заява необґрунтовано, оскільки власником земельної ділянки є [PERSON] , яка не надавала [PERSON] жодних довіреностей та не уповноважувала останнього на представництво інтересів у правовідносинах , що виникають у процесі володіння земельною ділянкою. Відповідач [PERSON] не може бути стороною договору купівлі- продажу. Окрім того, правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем за розпискою грошових коштів від позивача за своєю природою не є договірними правовідносинами, а тому не регулюються положеннями ст. 570 ЦК України. У зв`язку з чим представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. 12.02.2021 представником позивача [PERSON] подано відповідь на відзив, у якій останній наполягав на задоволенні позову. 24.02.2021 представником відповідача подано клопотання про стягнення судових витрат, які складаються зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 420 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн. Позивач у судове не з`явився, уповноважив адвоката Андренко В.Ю. представляти його інтереси. Представник позивача адвокат Андренко В.Ю. у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав, вказаних в ньому. Окрім того, представник позивача просив стягнути судові витрати, які складають зі сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином, уповноважив адвоката Бондарук Я.М. представляти його інтереси в суді. Представник відповідача адвокат Бондарук Я.М. у судовому засідання проти позову заперечувала просила відмовити у його задоволенні, з підстав, вказаних у відзиві. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, відповідача, перевіривши обставини справи приходить до наступного: Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що 28.05.2019 відповідач [PERSON] склав розписку, відповідно до якої він отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у сумі 3000 доларів США. Зазначені кошти отримав в рахунок передплати за продаж земельної ділянки, яка розташована у [ADDRESS] . Зобов`язався здійснити продаж земельної ділянки в строк до 01.07.2019. (оригінал розписки а.с.13). Крім того, у судовому засіданні встановлено, що зазначена земельна ділянка, яка розташована у [ADDRESS] з 22.01.2018 належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується дослідженою у судовому засіданні копією договору - купівлі продажу земельної ділянки та відповідним Витягом з Державного реєстру речоких прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. ( а.с.а.с. 41, 42 ). У судовому засіданні предствник відповідача не заперечував щодо отримання відповідачем від позивача зазначених у власноручно написаної ним розписки коштів та не поернення їх позивачу, однак, як на підставу невизнання позовних вимог, послався на те, що відповідач на час написання розписки щодо отримання коштів не мав права укладати будь - які угоди відносно належної його матері земельної ділянки, а тому правовідносини, які склалися між сторонами з приводу отриманих грошових коштів за своєю правовою природою не є доровірними правовідносинами, а тому регулюються не положеннями ст. 570 ЦК України, а приписами ст. 1212 ЦК України. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача в цій частині та вважає їх помилковими і такими, що не грунтуються на приписах ЦК України з наступних підстав. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи із норм статті 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збережено за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14. За змістом розписки, яка складена [PERSON] , він отримав грошові кошти від [PERSON] та зобов`язався укласти договір купівлі- продажу земельної ділянки в строк до 01.07.2019. Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку. Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана [PERSON] грошова сума [PERSON] , є авансом, який підлягає поверненню позивачу, а не завдатком. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №211/5994/17. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно даних офіційного курсу долара США щодо гривні (https://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=16.03.2020&period=daily), встановленого Національним Банком України станом на 16.03.2020 (день звернення до суду) 100 доларів США складають 26.089 грн, при цьому 3000 доларів США складають 78267,00 грн. Приписами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договорами або законом. Звертаючись до суду позивач зазначає, що термін прострочення виконання зобов`язання становить 250 днів, а сума 3% річних становить 1612,64 грн. Судом було перевірено розрахунок позивача та встановлено наступне. Останнім днем виконання зобов`язання є 01.07.2019, до суду позивач звернувся 16.03.2020, тобто минуло 259 днів. Отже, термін прострочення виконання зобов`язання за договором становить 259 днів, а сума трьох відсотків річних становить 1666,12 грн ( [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]) Приймаючи до уваги викладене суд приходить до висновку про задоволення позову. При подачі позову [PERSON] сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн, який, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved