Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

15 травня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, набутого під час шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у шлюбі від 02.09.2000 року по 18.05.2015 року. За час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS], а також відкрили депозитний рахунок із внеском 90 000,00 грн. Тепер відповідачка заперечує право позивача на це майно, що стало причиною його звернення до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на ? частину квартири та депозитного вкладу (а.с.а.с. 2, 3). 19 вересня 2018 року суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначення справи до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов, пояснивши, що за час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Крім того, у 02.07.2014 року відповідачка уклала з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» депозитний договір, за яким сторони внесли на депозитний рахунок 90 000,00 грн. Відповідачка заперечує право позивача на вказане майно. Відповідачка до суду не з'явилася, була повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності з викладеними обставинами дає суду підстави для застосування положень частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). 29 жовтня 2018 року суд постановив ухвалу про розгляд справи у заочному порядку. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом було встановлено, що 02.09.2000 року між сторонами було укладено шлюб. Шлюб був зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Софіївського районного управління юстиції Дніпропетровської області (актовий запис №45) (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO] (а.с. 10). За час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] за договором купівлі-продажу від 05.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В. (реєстровий номер - 2108), зареєстровану на ім'я відповідачки (а.с. 12); Крім того, 02.07.2014 року між публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідачкою було укладено договір довгострокового банківського вкладу з капіталізацією процентів «Накопичувальний» №27523-10121, за яким остання внесла на відкритий банком депозитний рахунок грошові кошти в сумі 90 000,00 грн. (а.с.а.с. 16, 17). 18 травня 2015 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/195/15-ц шлюб між сторонами було розірвано. При цьому судом було встановлено, що від 01.05.2014 року «сторони подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть...». Рішення суду набрало законної сили (а.с. 11). Відповідно до частини 1 статті 60, статті 63 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Подружжя мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Аналогічні положення містить у собі частина 3 статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Згідно з частиною 1 статті 61 СК об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, крім виключених з цивільного обігу. Ураховуючи положення приведених норм, суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін, безумовно, поширюється на спірну квартиру. Вона була придбана під час шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що є підставою для такого висновку суду. У відповідності з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами, встановленими частиною 1 статті 71 СК, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позов у частині визнання за позивачем права власності на половину придбаної під час шлюбу квартири. Що стосується коштів, що обліковуються на депозитному рахунку відповідачки, відкритому 02.07.2014 року, то суд вважає позов у цій частині безпідставним, оскільки згідно з рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2015 року, яке для суду в цій справі має преюдиційне значення, сторони хоч і проживали разом, але не вели спільного господарства від 01.05.2014 року. При цьому суд критично ставиться до спроб позивача заперечувати факти, встановлені судом у рішення від 18.05.2015 року, зокрема, з огляду й на висновки, викладені Європейським судом з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 року. У пункті 40 вказаного рішення суд зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. У порядку статті 141 ЦПК з відповідачки на користь позивача пропорційно задоволеній частині позову підлягає стягненню компенсація його судових витрат у сумі 704,80 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial