Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

16 травня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України [PERSON], [INFO], на період літнього відпочинку з 01.06.2016 року по 01.09.2016 року у супроводі [PERSON], [INFO], до Російської Федерації. Позов мотивовано тим, що в період з 31.07.2009 року по 16.03.1999 року позивач з відповідачем по справі [PERSON] перебували в шлюбі. Від шлюбу є малолітня донька: [PERSON], [INFO]. Відповідач, [PERSON], який є рідним батьком взагалі не цікавиться дитиною, не приймає участі у вихованні, не спілкується, та не надає ніякої допомоги, крім аліментів. На пропозицію своїх родичів які мешкають в Російській Федерації (Нижній Новгород) позивач вирішила з донькою в літній період з'їздити до них в гості. Вважає, що поїздка буде дуже корисна дитині як оздоровлююча, так як з родичами планують з'їздити на море до м.Сочі, проте батько дитини [PERSON] не бажає надати згоду на тимчасовий вивіз дитини на оздоровлення, а також не пропонує будь-якого оздоровчого відпочинку для дитини. Дитині дуже потрібно оздоровлення біля моря, яке в м. Сочі. В м.Павлограді велика кількість підприємств, поганий екологічний стан, забруднене та не достатньо свіжого повітря, що негативно впливає на здоровя дитини. Відпочинок планується провести в період з 01.06.2016 року по 01.09.2016 року. Позивач про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, у судове засідання не зявилась, просила про розгляд справи без її участі. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання не зявився. Третя особа: орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у судове засідання представник не зявився. Представники третіх осіб, органу опіки та піклування Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, служби у справах дітей Павлоградської районної державної адміністрації, у судове засідання не зявились, згідно письмових заяв просили про розгляд справи без їх участі, не заперечували проти задоволення позовних вимог. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково: Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між сторонами у справі 31 липня 2009 року укладено шлюб, який 16 березня 2015 року розірвано за рішенням суду, яке набрало законної сили 27 березня 2015 року. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. В позові позивач вказує, що батько не бажає надати згоду на тимчасовий виїзд дитини на оздоровлення за кордон, а також не пропонує будь-якого оздоровчого відпочинку для дитини, вказані твердження матеріалами справи не спростовані. Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.8 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За правилами ст.3 Конвенції про права дитини (прийнята Генасамблеєю ООН 20 листопада 1989 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. Згідно з ч.ч.7,8 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ст. 313 Цивільного кодексу України фізична\~особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч.2. п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведених обставин суд приходить до висновку, що бажання позивача отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає обставин,\~що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровчого відпочинку буде відповідати її інтересам. Надання дозволу на виїзд дитини позивача у її супроводі не порушить прав дитини та відповідає її інтересам, оскільки буде сприяти\~фізичному, духовному,\~інтелектуальному, культурному та соціальному розвитку дитини, оскільки виховання в сімї є першоосновою\~розвитку особистості дитини. Позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька з 01 червня 2016 року, проте з огляду на дату розгляду справи, позов є таким, що підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька з дня набрання рішенням законної сили.

Outcome: partial