Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

16.06.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , подану через представника адвоката Яковенка Олександра Сергійовича, до [PERSON] про визнання права власності. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що 17 серпня 2001 року члени Пологівської товарної біржі «Агропром-Інвест» Передерій-Вертипорох Валентина Олександрівна, як продавець, та [PERSON] , склали договір про те, що [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з усіма господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний договір зареєстровано на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест», про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржових угод за номером ГН-121. Біржове оформлення договору було здійснено на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала дійсному на той час законодавству. Далі в\~позові зазначили,\~що у\~травні 2021 року [PERSON] звернувся до державного нотаріусу Шостої запорізької державної нотаріальної контори в порядку заміщення державного нотаріуса Гуляйпільської держаної нотаріальної контори Дмитрієвої Н.П. для оформлення договору купівлі-продажу, де отримав усні роз`яснення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що відповідно до ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин; недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Отже, єдиним правовстановлюючим документом на зазначений будинок на сьогоднішній день у позивача [PERSON] є договір купівлі-продажу, укладений та зареєстрований на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест». Товариство з обмеженою відповідальністю Пологівська товарна біржа «Агропром-Інвест» була ліквідована у зв`язку з банкрутством 28 квітня 2006 року. Відсутність правовстановлюючих документів на будинок перешкоджає позивачу провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства та повноцінно розпоряджатися своїм нерухомим майном. Тому, єдиним можливим способом захисту прав позивача є звернення до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами. Договір купівлі-продажу від 17 серпня 2001 року, №ГН-121, підтверджує, що [PERSON] та [PERSON] досягли згоди щодо купівлі продажу будинку [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений у формі, дозволений станом на час вчинення правочину. Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 1987 року, встановлена технічна характеристика об`єкта та вартість об`єкта у сумі 18 164 грн. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю Пологівська товарна біржа «Агропром-Інвест» припинена як юридична особа, дата державної реєстрації припинення: 28.04.2006 року. Прохають визнати за [PERSON] , [INFO] , місце народження: село Темирівка Гуляйпільського району Запорізької області; РНОКПП [NUMBER] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами, а саме: А -житловий будинок шлаколитий, житловою площею 39,8 кв. м.; а- сіни цегляні, крильце; Б -сарай шлакоблочний, навіс; В- колодязь; 1 - паркан; вартістю 18164 гривень (вісімнадцять тисяч сто шістдесят чотири гривень). В судове засідання позивач, представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені вимоги підтримали (а.с.30). В судове засідання відповідач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог у повному обсязі не заперечувала (а.с.25). Виходячи з положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Темирівка Гуляйпільського району Запорізької області, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] виданого 02.04.2014 року Гуляйпільським РС УДМС України в Запорізькій області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). 17.08.2001 року [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з усіма господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Пологівській товарній біржі «Агропром-Інвест» на підставі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», про що зроблено запис в Журналі реєстрації біржевих угод, реєстраційний номер ГН-121 (а.с. 6). Відповідно до даних технічного паспорта на садибний житловий будинок (домоволодіння) [ADDRESS] , складеного станом на 22.07.1987 року, його власником є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Попередній власник [PERSON] (а.с. 7-9). Відповідно до\~витягу з\~Єдиного державного\~реєстру юридичних\~осіб-підприємців\~та громадських\~формувань,\~Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~Пологівська товарна\~біржа «Агропром-Інвест» припинена як юридична особа, дата державної реєстрації припинення: 28.04.2006 року (а.с. 10). Відповідач [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » внаслідок укладення шлюбу 11.01.2006 року, що підтверджується наданою копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 11.01.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області (а.с. 27) та копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] виданого 03.02.2006 року Бердянським РВ УМВС України в Запорізькій області (а.с. 26). Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного. Частина 2 ст.41 Конституції України закріплює, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пленум Верховного Суду України в абзаці 4 пункту 9 своєї Постанови №5 від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз`яснив, що оскільки підставою для позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Зважаючи на фактичні обставини справи і те, що правовідносини між сторонами виникли до 01.01.2004 року, при вирішенні спору у справі відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року необхідно керуватися нормами Цивільного Кодексу УРСР 1963 року. Відповідно до ч.1 ст.45, ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Згідно ст.128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Реєстрація бюро технічної інвентаризації за позивачем права власності на спірний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого товарною біржею, а не нотаріусом, станом на квітень 2001 року (укладення договору та реєстрація права власності в БТІ) не суперечила чинному на той час законодавству. Так, Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26.06.1998 року за №399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.9 Додатку 1 до вказаної Інструкції - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Додатково суд враховує те, що інша сторона угоди уникає нотаріального посвідчення через зміну свого місця проживання, будь-яким чином виправити ситуацію щодо нотаріального посвідчення такого правочину не є можливим. На підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивач як покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу житлового будинку, договір відповідно до вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований у органі БТІ ДКП «Імпульс», у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, тому позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набув права власності на житловий будинок та правомірно заволодів ним. Крім того, відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд вважає, що визнання позову з боку відповідача, не має наслідком порушення прав та інтересів будь-яких осіб і не суперечить закону. Враховуючи те, що відсутність правовстановлюючих документів на будинок перешкоджає позивачу провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства та повноцінно розпоряджатися своїм нерухомим майном і єдиним можливим способом захисту прав позивача є звернення до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] з усіма надвірними господарськими будівлями та спорудами, а також те, що визнання за позивачем права власності на зазначений будинок не буде порушувати прав та інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та перевірений наданими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved