Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

17.02.2020 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про стягнення коштів до відповідача [PERSON] . Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24.04.2020 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в за правилами спрощеного провадження без виклику сторін в судове засідання на 27.05.2020 року. Відповідачем відзив на позовну заяву не наданий. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось відповідно до положень ст. 247 КПК України. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 60692.02 грн.; з яких сума боргу за договором позики 50000.00 грн., інфляційні витрати - 1255 грн., відсотки за користування грошовими коштами 1462грн., проценти за користування позикою 7974.47 грн., і понесені судові витрати по сплату судового збору. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним: 15.02.2019 року до нього звернувся відповідач, [PERSON] , з проханням позичити йому на кілька днів 50000.00 грн. Він знав відповідача та мав відповідну суму грошових коштів, тому погодився позичити відповідачеві зазначені грошові кошти за умови повернення йому вищевказаної суми 19.02.2019 року. На цих умовах між ними був укладений договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноручно написав розписку і отримав грошові кошти. Однак відповідач свої зобов`язання згідно договору у вказаний в борговій розписці строк не виконав. Він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути грошові кошти, однак відповідач позичені грошові кошти йому не повертає, що й стало підставою звернення до суду. Справа розглядалась за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 15.02.2019 року між сторонами був укладений договір позики відповідно до якого відповідач [PERSON] , взяв в борг у позивача 50000.00 (п`ятдесят тисяч) грн., які зобов`язувався повернути позивачеві 19.02.2019 року, що підтверджується копією розписки. На підтвердження укладеного договору відповідач видав власноручно написану розписку від 15.02.2019 року, що підтверджується копією розписки. Таким чином судом встановлено, що на підтвердження укладення договору позики відповідачем була надана позивачу розписка від 15.02.2019 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч.1. 2 ст. 1047 ЦК України Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що договір позики між сторонами укладений в належній формі, оскільки відповідачем видана розписка на підтвердження укладення договору. Крім того згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином видана відповідачем розписка підтверджує і факт отримання грошових коштів. Згідно розписки від 15.02.2019 року сторони погодили, що відповідач поверне борг позивачеві в повному обсязі 19.02.2019 року . Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичайно ставляться. Як встановлено в судовому засіданні позивач взяті на себе зобов`язання за укладеним договором позики виконав в повному обсязі та надав грошові кошти в сумі 50000.00 (п`ятдесят тисяч) грн., оскільки відповідач будь-яких заперечень та доказів на просування даного факту не надав. Договір позики не оспорив. Відповідач [PERSON] , в свою чергу взяті на себе зобов`язання не виконав, не повернув позивачеві грошові кошти в строк, указаний в розписці. Оскільки будь-яких доказів, які б свідчили про повернення боргу відповідачем суду не надано, суд приходить до висновку, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконані. На підставі вищевикладеного суд, у відповідності до обраного позивачем способу захисту порушених прав, який передбачений ст. 16 ЦК України, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики з відповідача [PERSON] , підлягають задоволенню. В межах заявлених позовних вимог з відповідача [PERSON] ,. на користь позивача, [PERSON] , підлягає стягненню 50000.00 (п`ятдесят тисяч) грн. за договором позики . Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України - Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України - Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З наданої розписки вбачається. що сторони у борговій розписці не погодили умову щодо встановлення відсотків, тобто договір позики є безвідсотковий. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача відсотків за договором позики в сумі 7974.47 грн., задоволенню не підлягають, оскільки така умова укладеним між сторонами договором не визначалась. В свою чергу ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність у випадку неналежного виконання грошового зобов`язання, а саме: відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в сумі1462.55 грн., і інфляційних витрат в сумі 1255.00 грн., підлягають задоволенню та дані суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial