Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

15.12.2009 року позивач звернувся до суду з позовом та, уточнивши його 27.01.2012 р. (т.2, а.с.84-87) і 25.06.2014року (т.3, а.с. 79), просив визнати удаваним та недійсним договір дарування від 19.08.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1313, згідно якого [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а [PERSON] прийняв у дар 561/1000 частину квартири [ADDRESS]. Визнати, що фактично між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON] відбувся договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири [ADDRESS]. Визнати, що продаж частки спільної часткової власності відбулась з порушенням прав переважної покупки співвласника [PERSON]. Перевести права та обов`язки покупця 561/1000 частин квартири [ADDRESS] з [PERSON] на [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 561/1000 частин квартири [ADDRESS]. Визнати з [PERSON] право власності на 561/1000 частину квартири [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачами [PERSON] була співвласником квартири спільного заселення [ADDRESS]. 19 серпня 2009 року приватним нотаріусом [PERSON] було посвідчено договір дарування 561/1000 частин квартири [ADDRESS], згідно умов якого [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі доручень від 16.11.2006 року, подарувала, а [PERSON] прийняв у дар зазначену частину квартири. Стверджуючи, що вказаний договір є удаваним, так як укладаючи його сторони мали на меті приховати іншу угоду - договір купівлі-продажу, що потягло за собою порушення її переважного права на придбання частки у праві спільної часткової власності, просила задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача поданий позову підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, вказуючи на те, що дарувальники скористались своїм правом на безоплатну передачу майна у власність. Інші сторони у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили. Розглянувши поданий позов, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи та відмовний матеріал №3503, заведений по заяві [PERSON], суд прийшов до висновку про можливість часткового задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 04 листопада 1994 року Управлінням ЖКГ виконкому ОМР на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на 561/1000 частину квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.16). Інша частина вказаної квартири спільного заселення - 439/1000 належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого УЖКГ та ПЕК ОМР 03 листопада 2006 року (т.1, а.с.15). Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності (ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України). Як пояснила відповідач [PERSON] у судовому засіданні, їй та членам її сім`ї належала трьохкімнатна квартира [ADDRESS], в якій проживало 6 осіб. З метою поліпшення умов проживання, ними було вирішено продати вказану квартиру та придбати окреме житло для них з чоловіком та дітей, після чого вона почала займатись пошуком житла для себе та чоловіка. 29 жовтня 2006 року в агентстві нерухомості «Президент» був підписаний договір про наміри, згідно якого [PERSON] зобов'язались продати, а [PERSON] - купити частину квартири спільного заселення, що належала продавцям. 09 листопада 2006 року квартира, що належала [PERSON], була ними відчужена за 80 000 доларів США, 40 000 з яких залишились їй та її чоловіку [PERSON] У цей же день 09.11.2006 року [PERSON] придбала 2 кімнати у комунальній квартирі, а саме 561/1000 частину квартири [ADDRESS], що належали [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак, вказана угода була оформлена договором дарування (т.1, а.с. 9). Розпискою від 09.11.2006 року, наявною у відмовному матеріалі, підтверджено отримання [PERSON], [PERSON], [PERSON] грошових коштів у розмірі 40000 доларів США за належні їм 2 кімнати в комунальній квартирі (а.с.16). З матеріалів справи вбачається, що 16.11.2006 року вказаний договір дарування сторонами був розірваний (а.с.10). Як пояснив представник позивача у судовому засіданні, вказане розірвання відбулось внаслідок того, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси, винесеною ще 01 листопада 2006 року, на 561/1000 частину квартири [ADDRESS] був накладений арешт (Справа 2-а-1043/06) (т.3, а.с. 145). Як вбачається з особистої заяви [PERSON] до органів міліції та її пояснень у судовому засіданні, грошові кошти у розмірі 40 000 доларів США після розірвання зазначеного договору дарування, їй повернуті не були, а 16.11.2006 року приватним нотаріусом [PERSON] були посвідчені довіреності, якими [PERSON], [PERSON], [PERSON] уповноважили [PERSON] представляти їх інтереси з питання продажу або дарування належної їм 561/1000 частини квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.11-13). Факт продажу, оплати грошових коштів за продану частину квартири та їх неповернення покупцям підтверджується також заявою [PERSON] до суду (суддя Рева С.В.) від 20.02.2007 року (т.1, а.с.14); заявою [PERSON], [PERSON] до апеляційного суду Одеської області (т.1, а.с.72); заявою [PERSON] від 15.10.2014року (т.3, а.с.112-114). Як вбачається з пояснень сторін та відмовного матеріалу №3503, вселитись у спірну частину квартири [PERSON] та [PERSON] не змогли у зв`язку з перешкоджанням з боку співвласників [PERSON] та наявними судовими справами. Доказів повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 40 000 доларів США у судовому засіданні також надано не було. Статтею 361 ЦК України передбачено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Однак, відповідно до статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. Як вбачається з матеріалів справи, на ім'я позивача [PERSON] 7 травня 2009 року [PERSON] була надіслана телеграма з пропозицією обговорення умов купівлі спірної частини квартири (т.1, а.с.53). На вказану телеграму позивачем 10.05.2009 року була надіслана відповідь, в якій вона зазначала, що до вирішення численних судових спорів, проведення будь-яких переговорів є недоцільним (т.3, а.с. 144). 25.06.2009 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з пропозицією придбати частину квартири [ADDRESS] за 47 000 доларів США (т.1, а.с.49), однак, дана телеграма вручена позивачеві не була (т.1, а.с.50). 19 серпня 2009 року між [PERSON], що діяла від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого останній отримав у дар 561/1000 частину квартири [ADDRESS] (т.1, а.с.41). Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ст.ст. 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Згідно зі ст.235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Як вбачається з матеріалів справи, сторони оспорюваного договору не могли укласти договір купівля-продажу спірної частини квартири внаслідок наявності чисельних спорів в суді, арештів спірної частини квартири, і іншого способу передати придбану частину квартиру [PERSON] не мали. Згідно частини 4,5,6 статті 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Експертним висновком судової будівельно-технічної експертизи від 22.04.2013 року була визначена ринкова вартість 561/1000 частину квартири [ADDRESS], яка на момент її проведення склала 261000 гривень (т.3, а.с.57-60). Відводів експертам відповідачі під час проведення експертизи не заявляли, з клопотанням про призначення повторної чи додаткової експертизи до суду не звертались, інших оцінок спірної частини квартири суду не надали. Таким чином, суд вважає, що твердження представника відповідача [PERSON] з приводу того, що дана сума не відповідає дійсній вартості майна на теперішній час є безпідставними. Приходячи до такого висновку, суд також бере до уваги, що ухвалою суду від 16.05.2013 року за клопотанням [PERSON] було вирішено також провести експертну оцінку спірної частини квартири станом на 19.08.2009 року, однак, від оплати такої експертизи відповідачі [PERSON] та [PERSON] відмовились (т.3, а.с.48). Ухвалою суду від 25.06.2014 року від [PERSON] на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області були прийняті грошові кошти у розмірі 261 000 гривень (т.3, а.с.80). Ст. 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. На підставі ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не можу грунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що укладаючи договір дарування від 19.08.2009 року, сторони мали на меті укласти договір купівлі-продажу 561/1000 частин квартири [ADDRESS], за які продавцями були отримані грошові кошти у розмірі 40 000 доларів, у зв'язку з чим вказаний договір дарування слід визнати удаваним та визнати, що купівля-продажу вказаної частини квартири відбулась з порушенням права переважної купівлі співвласника [PERSON], у зв'язку з чим на неї слід перевести права та обов'язки покупця зазначеної частини квартири і видати [PERSON] з депозитного рахунку [NUMBER] територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошову суму у розмірі 261 000 гривень. Разом з тим, в частині позовних вимог про стягнення з позивача грошових коштів суд вважає за доцільне відмовити, так як зазначені грошові кошти вже були перераховані [PERSON] на депозитний рахунок і не можуть бути повторно стягнуті.

Outcome: partial