Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

15 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності. В позовній заяві зазначає, що [PERSON] був одружений із [PERSON] . [INFO] у с. Дмитрів Радехівського району Львівської області, помирає - [PERSON] , про що зазначено у свідоцтві про смерть, серії [NUMBER] видано 12.01.1993 року. Згодом, [INFO] помирає [PERSON] (копія Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] ). У склад спадкового майна, окрім іншого, увійшли земельні ділянки загальною площею 1.4707 га, що посвідчується Державним актом на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ № 028963, виданим 20 грудня 1999 року. Згідно відомостей, викладених у довідці Дмитрівської сільської ради № 392 від 06.07.2020 року, на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , такий був зареєстрований по [ADDRESS] один і від його імені виконком Дмитрівської сільської ради не посвідчував заповіт. Тобто мало місце спадкування за законом і спадкоємцем першої черги були діти спадкодавця, тобто позивач і його сестри [PERSON] і [PERSON] (відповідачі у справі). За згодою [PERSON] та [PERSON] позивач прийняв правовстановлюючі документи спадкодавця на відповідальне зберігання та здійснював опіку над спадковим майном. Зазначає, що значний проміжок часу у органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] він не звертався, як не звертався і із заявою про відмову у прийнятті спадщини, оскільки вважав себе повноправним спадкоємцем після вступу у фактичне володіння спадковим майном, що в повній мірі кореспондує вимогам ст. 549 ЦК УРСР, норми якої були чинними на момент виникнення правовідносин. Таким чином, позивач пропустив визначений законодавцем строк для прийняття спадщини і вагомих причин, за наявності яких можна було б клопотати про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, немає. Нещодавно позивач звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте отримав усну відмову у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, оскільки відсутні відомості про фактичне прийняття ним спадщини, а також відсутній оригінал правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності на земельні ділянки. Наведене вище у сукупності унеможливили реалізацію майнових прав позивача, як спадкоємця у позасудовому порядку, а тому він вимушений звернутися з позовом до суду. Просить встановити факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , право приватної власності на земельні ділянки загальною площею 1,4707 га, що складається з чотирьох земельних ділянок, площами 0,0938 га, 0,2437 га, 1,0324 га та 0,1008 га, які виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області і, які належали [PERSON] відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІV-ЛВ №028963 в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.2-5). У підготовче судове засідання позивач з`явився, позов підтримує повністю та просить задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , скерували суду заяви, в яких позовні вимоги визнали повністю, просили розгляд справи проводити без їх участі (а.с.36,38). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] у с.Дмитрів Радехівського району Львівської області, померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] виданого 12.01.1993 року (а.с.16). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] (а.с.17). [PERSON] був одружений із [PERSON] , про що вказано у свідоцтві про одруження, серії [NUMBER] , виданому 15 жовтня 1949 року, Радехівським Райбюро ЗАГС (а.с.15). Родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтвом про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , свідоцтвом про одруження [PERSON] з [PERSON] , серії [NUMBER] (а.с.8,11-14). Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, серії IV-ЛВ №028963, виданого 29.12.1999 року головою Радехівської районної Ради народних депутатів на підставі рішення ІХ сесії ІІІ демократичного скликання Радехівської районної Ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року, та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №4753, вбачається, що земельна ділянка, площею 1.4707 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Дмитрівської сільської ради Радехівського району Львівської області, належала [PERSON] (а.с.18). Згідно довідки №392 від 06.07.2020, виданої Дмитрівською сільською радою Радехівського району Львівської області, на день смерті [PERSON] , який помер [INFO] , такий був зареєстрований по [ADDRESS] один і від його імені виконком Дмитрівської сільської ради заповіт не посвідчувався (а.с.19). Окрім цього, факт, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , шляхом вступу у володіння та управління майном, підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , не довірити показам яких в суду підстав немає (а.с.42-43). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] . Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved