Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

16 лютого 2016 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог: орган опіки та піклування виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Позивач посилається на те, що з відповідачем вони зареєстрували шлюб 30.10.2010 року. Шлюб зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №76. Під час перебування у шлюбі у них народилося двоє синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне життя між ними не склалося у зв'язку з несумісністю характерів, на грунті чого часто виникають сварки. З жовтня 2015 року сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивач вказав, що між ним та його дружиною втрачено почуття любові одне до одного, на примирення категорично не згоден. [PERSON] зазначив, що належним чином не дбала про дітей, не займалась їх здоровим харчуванням, внаслідок чого старший син захворів. За період, що позивач та відповідач проживають окремо, [PERSON] не цікавилася дітьми, не відвідувала їх, у зв'язку з цим [PERSON] просить визначити місце проживання малолітніх дітей разом з ним. [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, наполягали на тому, щоб розірвати шлюб з відповідачем, а також визначити місце проживання малолітніх дітей разом з [PERSON] Відповідач у судовому засіданні проти розірвання шлюбу не заперечувала, категорично наполягала на його розірванні, але заперечувала щодо визначення місця проживання дітей разом з батьком та просила визначити місце проживання разом з нею. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області зазначив, що 01 березня цього року було зроблено комісію, яка проводила спілкування з позивачем та відповідачем. Згоди на подальше сумісне життя сторони не виявили. Під час засідання комісії були допитані сусіди та члени родини вказаної сім'ї, та висновком №3 від 01 березня 2016 року комісія вирішила рекомендувати визначити місце проживання дітей саме за батьком , [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, врахувавши обставини, викладені позивачем та відповідачем, а також свідками у судовому засіданні, оцінивши і проаналізувавши докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі статтею 24 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями (далі - СК України) «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.». Судом встановлено, що 30.10.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюбвідділом реєстрації актів цивільного стану Березівського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №76 (а.с.8). Під час перебування у шлюбі народилася двоє синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. (а.с.9,10). Суд вважає зазначити, що шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім'ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За статтею 51 Конституції України від 28.06.1996 року: «Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка…». Як вбачається з пояснень позивача у заяві, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Відповідач у судовому засіданні категорично наполягала на розірванні шлюбу. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Родина фактично розпалася і її відновлення неможливо при обставинах зазначених позивачем, у [PERSON] відсутні будь-які почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався, на примирення сторони категорично не згодні. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріплені у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.» Відповідно до статей110,112 СК України передбачено: «позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. …Суд постановляє рішенняпро розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення». Оскільки сторони категорично наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Приймаючи до уваги відсутність згоди позивача на примирення та згоду відповідача на розірвання шлюбу, суд вважає причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого позов у цій частині підлягає задоволенню. У заяві спір про поділ майна не заявлений. Згідно частини 2 ст.114 СК України: «У разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу». Щодо вимоги про визначення місця проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з батьком, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], то суд вважає зазначити наступне Відповідно до пункту першого частини першої та другою статті 161 СК України «Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим і з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини». [PERSON] наполягав на визначенні місця проживання дітей разом з ним. В обґрунтування зазначив, що він матеріально забезпечений, має житло, господарство та присадибну ділянку, а тому зможе виховувати дітей. Відповідач покинула дітей у жовтні 2015 році та лише кілька разів за період з жовтня 2015 року до березня 2016 року провідувала дітей. Після того, як відповідач покинула дітей - вихованням дітей допомагали батьки позивача. Відповідач категорично не погодилась з визначенням місця проживання з батьком. Зазначала, що вимушена була залишити дітей, оскільки намагалась знайти житло та влаштуватись на роботу. На даний час, отримує допомогу при народжені дитини, пенсію та бажає, щоб діти проживали разом з нею, оскільки позивач вживає наркотичні засоби та веде аморальний спосіб життя. Свідок [PERSON] зазначив, що являється сусідом сім'ї [PERSON], вказав, що коли діти проживали разом з матір'ю, не рідко були брудні, неохайні, в той час як [PERSON] спала та мало приділяла уваги своїм дітям. Свідок [PERSON], сусід, надав суду пояснення, що діти завжди брудні та неохайні, мати не доглядала дітей належним чином. Свідок [PERSON], кума батьків, розповіла, що у січні 2016 до неї приїжджала відповідач, однак була без дітей. Також вказала, що часто була у помешканні родини та бачила, що діти були не доглянуті, брудні. Мати фактично не доглядала за дітьми. Свідок [PERSON], сусідка, розповіла, що діти приходили до неї брудні, голодні, інколи вони були охайні. Діти розповідали, що мати спить, на даний час батько дивиться за дітьми належним чином, діти постійно охайні та нагодовані, батько добре відноситься до дітей. Свідок [PERSON], вітчим позивача, зазначив, що [PERSON] постійно спала, не приділяла увагу дітям та взагалі у жовтні 2015 року покинула їх. [PERSON] привіз їх до них та кожного разу приїжджав та відвідував їх. Мати приїжджала на новорічні свята та ще 2 рази до дітей. . Свідок [PERSON], вказав, що відповідач приймала участь у вихованні дітей, останній раз дітей бачив у 2014 році. Водночас зазначив, що позивач приймав наркотичні засоби, однак доказів вказаного не надав. Свідок [PERSON], сестра відповідача, вказала, що відвідувала сім'ю [PERSON] весною 2015 року, на той час діти у них були нормальні та трошки були брудні, оскільки це є село. До сім'ї приїжджали кілька разів на рік, однак батька вдома практично ніколи не було. Свідок [PERSON], вказав, що рідко навідував сім'ю [PERSON], однак бачив, що відповідач виховувала синів. Таким чином, як вбачається з пояснень свідків [PERSON] не виконує належним чином батьківські обов'язки, не піклується про дітей, з жовтня 2015 року разом з дітьми не проживає, на час коли відповідач проживала з дітьми, вони були не рідко брудні, неохайні та голодні. Щодо посилань відповідача на те, що [PERSON] приймає наркотичні засоби, суд вважає їх недоведеними, оскільки згідно довідки №100 Березівської ЦРЛ (а.с.46) [PERSON] на обліку в наркологічному кабінеті Березівської ЦРЛ не перебуває. Водночас, при визначені місця проживання дітей, суд вважає за необхідне врахувати також висновок органу опіки та піклування Новоселівської сільської ради №3 (а.с.39), в якому вирішено рекомендувати визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON], зі своїм батьком, [PERSON]. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Виходячи з вищезазначеного, суд доходить висновку, що вимога про місце проживання дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з батьком, [PERSON], за адресою: [ADDRESS], - підлягає також задоволенню.

Outcome: approved