Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

17.03.2017 р. [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі за текстом - відповідач), в якому просить стягнути на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON]([INFO]), доньки [PERSON] ([INFO]), у твердій грошовій сумі, в розмірі по 700,00 (сімсот) гривень 00 копійок на кожну дитину, щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, з дня пред'явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. У позові позивач посилається на те, що з відповідачем по справі вони знаходяться у шлюбі, але тривалий час не проживають разом. Від шлюбу мають спільних дітей. Діти мешкають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Позивачу одній важко утримувати дітей, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання, тому вона змушена звернутися до суду із зазначеним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, 17.03.2017 р. надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх повністю. В заяві зазначив, що у разі неприбуття в судове засідання відповідача, згоден на прийняття заочного рішення по справі, просив розглядати справу у його відсутність (а. с. 3). Відповідач в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить при першому виклику - поштове повідомлення про отримання судового виклику; при другому виклику судова повістка надсилалася відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, але відповідно до поштового повідомлення відповідач за цією адресою не проживає. Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) вважається, що судові виклики вручені відповідачу належним чином. Про причину своєї неявки відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Враховуючи двічі належним чином повідомленого відповідача, який до суду не з'явився, згоду позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд ухвалив, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України прийняти рішення у справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою сторін в судове засідання, суд ухвалив, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Дослідивши матеріали справи, надані докази, давши оцінку в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батьків утримувати малолітніх дітей, тому при вирішенні спору слід керуватися Сімейним кодексом України (далі за текстом - СК України). Судом встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Перемогівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, між позивачем і відповідачем зареєстровано шлюб від 21.02.2012 р. (а. с. 7). Як вбачається з копії свідоцтва про народження [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), їх батьком записаний [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 5, 6). Зі змісту довідки №1188 від 30.03.2017 р., виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області вбачається, що діти проживають разом з матір'ю та знаходяться на її утриманні (а. с. 15). Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах статей 21, 24 Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків, передбачених ч. 2 ст. 51 Конституції України, також закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частина 3 статті 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, відповідно до ст. 183 СК України. Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, на підставі ст. 184 СК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON] ([INFO]), [PERSON] ([INFO]), що підтверджено копіями свідоцтв про їх народження, і не заперечується відповідачем. Тому, проживаючи окремо, батько [PERSON] зобов'язаний утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами не розірваний, в наявний час подружжя проживають окремо один від одного; відповідач, будучи батьком неповнолітніх дітей, зобов'язаний приймати участь в утримані своїх неповнолітніх дітей, які проживають разом з матір'ю до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивача на утримання дітей до їх повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за 1 (один) місяць.

Outcome: approved