Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-30 00:00:00

15.12.2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просила визнати право особистої приватної власності на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], площа якого складає 90,86 кв.м., визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на кухню із натуральної деревини (ольха), холодильно-морозильну шафу. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 23.08.1997 року вона з [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі. За час сумісного життя ними було придбано гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], кухню із натуральної деревини (ольха) та холодильно-морозильну шафу. Останнім часом між ними виникають суперечки, пов'язані із процесом використання та експлуатації спільно нажитого майна, що призводить до неможливості спокійно використовувати перелічене майно у власних цілях у зв'язку з чим відповідно до ст.ст. 60, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України вона змушена була звернутись з позовною заявою. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволені. Суд вирішив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], площа якого складає 90,86 кв.м., визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на кухню із натуральної деревини (ольха), придбану за договором поставки № 001 від 02.10.2013 року, укладеним з фізичною особою - підприємцем [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) та холодильно-морозильну шафу Gorenje RK 65 SYW 2, придбану в ТОВ «Дієса» (Харківський район, сел. Цикуни, вул. Кутузівська, 19-Б). В апеляційній скарзі Харківська міська рада Харківської області (далі за текстом ХМР) просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності на гараж. Обґрунтовуючи скаргу апелянт зазначає, що рішення суду в частині визнання права власності на самочинно збудований гараж площею 90,86 м.кв. по [ADDRESS] прийнято з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим, у зв'язку з чим, відповідно до ст. 309 Цивільного процесуального кодексу України у цій частині підлягає скасуванню. Суд першої інстанції всупереч вимогам діючого законодавства, яким передбачений певний порядок набуття права власності та право на виконання будівельних робіт та введення об'єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку,. Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного рішення позивач земельну ділянку у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, з метою його збереження - не отримувала, що робить неможливим судове визнання права власності на самочинно збудоване майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України. Приймаючи рішення про визнання права власності на самочинне збудоване майно без наявності у позивача наданого уповноваженим органом територіальної громади, дозволу на збереження об'єкту самочинного будівництва та надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, суд фактично взяв на себе обов'язки та повноваження територіальної громади, вийшовши за свої повноваження при прийнятті судового рішення. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що скарга підлягає задоволенню. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд, не з'ясував дійсні обставини справи, без перевірки доводів і заперечень сторін та без належної оцінки доказів. Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права є підставою до скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України. Матеріалами справи підтверджується, що з 23.08.1997 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, зареєстрованому Київським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 508. З технічного висновку ТОВ «Капітель-Буд» щодо стану будівельних конструкції та можливості подальшої експлуатації гаража по [ADDRESS] за вбачається, що гараж відповідає вимогам надійності і безпечної подальшої експлуатації, дефектів і пошкоджень будівельних конструкцій, що знижують несучу спроможність об'єкту не виявлено, просідання основи - рівномірне, технічний стан об'єкту оцінюється як придатний до нормальної експлуатації. Згідно технічного паспорту на гараж по [ADDRESS], виготовлений 02.10.2015 року ТОВ «Капітель-Буд» вбачається, що гараж літери «А-1» приміщення 1, площею 45,58 кв.м., приміщення 2, площею 45,28, загальною площею 90,86 кв.м. Зі змісту звіту про оцінку майна вбачається, що ринкова вартість гаража [NUMBER] загальною площею 102,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який є об'єктом приватної власності [PERSON], станом на 10.12.2015 року без урахуванням ПДВ може складати 32186,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Згідно роз'яснень викладених в абз. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.12 Постанови, у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу. Обґрунтовуючи заперечення на апеляційну скаргу [PERSON] посилалась на те, що він звертався до ХМР як до визначеного законом відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність та неодноразово були направлені звернення про виділення відповідної земельної ділянки для обслуговування гаражу (останнє отримано Харківською міською радою 19.05.2016). Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Ні на момент подання апеляційної скарги, ні на момент розгляду апеляційної скарги жодної відповіді на вказані звернення не надходило, що з одного боку є порушенням визначених законом прав громадянина та нехтуванням обов'язками посадовими особами органу місцевого самоврядування. Однак ні до суду першої інстанції, а ні до апеляційного суду [PERSON] і [PERSON] належних та допустимих доказів на підтвердження вище зазначених фактів не надавали. Також, обов'язковою умовою визнання за рішенням суду права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність порушення прав інших осіб, як зазначено у ч.5 ст. 376 ЦК України. Судом першої інстанції не було з'ясоване, чи дійсно визнання права власності на спірне нерухоме майно не порушує права інших осіб. Згідно ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст.12, 23 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. 19 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт. Суд першої інстанції, під час розгляду справи, не з'ясував, чи є [PERSON] власником (користувачем) земельної ділянки, на якій розташований гараж. Питання щодо надання позивачці земельної ділянки у користування (власність) судом першої інстанції не досліджені. В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо звернення [PERSON] до компетентних державних органів з приводу предмету спору, невизнання (оспорювання) цими органами прав позивачів. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Апеляційний суд вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання права власності за право особистої приватної власності на гараж, який розташований за адресою: [ADDRESS], площа якого складає 90,86 кв.м., а тому оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог. Ухвалюючи рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки територіальної громади у особі Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у справі. За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності [PERSON] на гараж підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось апеляційним судом. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та змінює рішення, яким у частині позивних вимог відмовляє, то сплачений ХМР судовий збір за подання апеляційної скарги необхідно стягнути з [PERSON]

Outcome: approved