Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

15 вересня 2020 року позивач в особі АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредиту в сумі 34791,58 грн., а також суми судових витрат в розмірі 2102,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 вересня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно з яким банком надано кредитні кошти. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000, 00 грн. Відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач, станом 31.05.2020 року, має заборгованість 34791,58 грн., яка складається з наступного: 30679,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 000,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 30679,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;\~000,00\~грн.\~-\~заборгованість за\~нарахованими відсотками; 4111,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 000,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 0.00 грн. - нарахована пеня; 0.00 грн. - нараховано комісії. Представник позивача у судове засідання не прибув, в прохальній частині просили розглянути позов без участі представника та не заперечували проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про слухання справи повідомлена належним чином, з заяви від 04 червня 2020 року, просила закрити справу з огляду на відсутність заборгованості та на те, що вона не є клієнтом банківської установи. Приймаючи до уваги заяви сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії договору б/н від 28 вересня 2011 року, укладеного між сторонами по справі, відповідачем отримано кредитні кошти. Факт укладення договору сторонами не оспорюється. Судом встановлено, що у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000, 00 грн. Станом на 31.05.2020 року [PERSON] \~має заборгованість 34791,58 грн., яка складається з наступного: 30679,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 000,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 30679,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;\~000,00\~грн.\~-\~заборгованість за\~нарахованими відсотками; 4111,79 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 000,00 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0.00 грн. - нарахована пеня; 0.00 грн. - нараховано комісії. Статтею 599\~Цивільного кодексу\~України\~передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким виконанням щодо кредитних правовідношень є повернення кредитних ресурсів та сплата відсотків за їх використання з дотриманням визначених законодавством або договором умов, якими по відношенню до кредитних договорів є повернення, строковість, платність. Згідно до\~ст.\~526\~ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до\~ст.\~525\~ЦК України\~одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б/н від 28 вересня 2011 року, заборгованість позивачем стягується з серпня місяця 2013 року. Згідно того ж розрахунку, останній платіж відповідачем [PERSON] здійснено в травні 2015 року. З позовом до суду позивач звернувся 15 вересня 2020 року. Тобто, на момент звернення до суду з позовом минуло п`ять років з дати останнього платежу, що значно перевищує строк позовної давності, про що йдеться у заяві відповідача від 04 червня 2021 року. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені\~законом\~звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору. Застосування позовної давності в розумінні\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02). Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті\~256,\~257 ЦК України). Згідно з частиною першою\~статті 261\~ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, суд вважає, що позивачу АТ КБ «Приватбанк» про порушення строку виконання зобов`язання стало відомо у травні 2015 року, та до суду позивач звернувся з порушенням такого строку, що є самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed