Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

15 травня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з вимогами до товариства з обмеженою відповідальністю «Вант» ЛТД (далі по тексту\~ ТОВ «ВАНТ» ЛТД) про скасування наказу про звільнення від 11.04.2018р. № 14-к, поновлення його на посаді охоронника ТОВ «Вант» ЛТД, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2018р. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що працював на посаді охоронника ТОВ «Вант» ЛТД. Згідно із наказом директора ТОВ «ВАНТ» ЛТД від 11.04.2018 року № 14-к його звільнено з посади, яку він обіймав, за пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу). Звільнення вважає незаконним, оскільки він був прийнятий на військову службу за контрактом в особливий період та, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України,\~ за ним мали бути збережені місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві. В судовому\~ засіданні позивач свій позов підтримав, з підстав наведених вище. Надав згоду на заочний розгляд справи. Представник позивача підтримав його позицію.\~ Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи без участі його представника до суду не звертався, відзив на позов з правовим обґрунтуванням доводів та заперечень не надав. З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 24 липня 2019 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач в період з 01.03.2017р. по 11.04.2018р. перебували у трудових відносинах. 16.01.2018р. [PERSON] уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу /а.с.7-8/ та з 30.01.2018 р. приступив до виконання службових обов`язків /а.с.9/. Наказом директора ТОВ «ВАНТ» ЛТД від 11 квітня 2018 року №14-к [PERSON] звільнено з посади охоронника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України /а.с.5/. Вважаючи даний наказ неправомірним, позивач 15 травня 2018р. звернувся до суду із даним позовом. Зважаючи, що у позові заявлено клопотання про поновлення місячного строку на звернення з даним позовом, передбаченого ст. 233 КЗпП України,\~ яке позивач мотивував тим, що вже 18 квітня 2018 року відбув до місця проходження служби і брав безпосередню участь в АТО,\~ а згодом у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони в Донецькій і Луганській областях, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. За доводами\~ позову\~ [PERSON] був ознайомлений з\~ наказом про звільнення 16 чи 17 квітня 2018р.(доказів, спростовуючих викладене, відповідачем не надано). В свою чергу, до суду позивач\~ звернувся 15 травня 2018р. /згідно з штампом відділення зв`язку, а.с. 11, 12/.\~ Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем вказаний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, при зверненні до суду з даним позовом не пропущений, а тому у суду відсутні підстави і для його поновлення. В свою чергу, досліджуючи питання щодо правомірності чи неправомірності звільнення позивача, суд звертає увагу сторін на наступне.\~ Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України призов або вступ працівника на військову службу є підставою припинення трудового договору, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Частина третя статті 119 КЗпП України\~ передбачає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації та на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у пункті 3 частини першої статті 36 КЗпП та у частині третій статті 119 цього Кодексу (в редакції, чинній на час укладення контракту та звільнення позивача) щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби (у тому числі служба за контрактом) призваний працівник. Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». З положень зазначених норм законів убачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, на час дії особливого періоду. Тобто на час дії особливого періоду в Україні та кризової ситуації на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав. Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого\~ 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц (касаційне провадження № 61-4157св18); від\~ 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц (касаційне провадження №\~ 61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц (касаційне провадження № 61-4304св18); від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц (касаційне провадження № 61-4255св 18); від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17 (касаційне провадження № 61-1664св 17), від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц (касаційне провадження № 61-41814св18). Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Таким чином, оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, під час дії особливого періоду, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»\~ та частиною третьою статті 119 КЗпП України. Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18 (касаційне провадження №61-44870св18), яка має враховуватись судом відповідно до приписів частини 4 статті 263 ЦПК України. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що позивача було звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України незаконно. При цьому, зважаючи, що позивачем висуваються вимоги\~ про скасування наказу про звільнення,\~ суд звертає увагу останнього на їх некоректність, оскільки\~ наказ є видом розпорядчого документа, який видається від імені суб`єкта нормотворення, в свою чергу, порушені права позивача мають бути захищені шляхом визнання цього наказу незаконним. Разом з тим, відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відтак, позивач підлягає поновленню на роботі, а період між датою його звільнення та ухваленням судового рішення є вимушеним прогулом, за час якого позивачу має бути виплачений середній заробіток. При цьому, доводи позивача про початок вимушеного прогула з 01.02.2018р. судом оцінюються критично, адже вимушеним прогулом - є час, протягом якого працівник був позбавлений можливості працювати саме з вини власника або уповноваженого ним органу (постанова Верховного Суду\~ від 25.07.2018р. у справі № 552/3404/17)), чого у період з 01.02.2018р. по 11.04.2018р. не було. Виходячи з наведених законодавчих вимог, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу з 11.04.2018р. по день ухвалення рішення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону N 108/95-ВР від 24.03.1995р. «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 цього Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. При цьому, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник\~ не працював,\~ середня\~ заробітна плата обчислюється виходячи з виплат\~ за\~ попередні\~ два\~ місяці\~ роботи (абз.4 п. 2 Порядку). Враховуючи те, що звільнення позивача відбулося 11 квітня 2018 року, при цьому з 30 січня 2018 року позивач вже не працював та відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] , останньому у лютому та березні 2018 року заробітна плата відповідачем не виплачувалась, а тому його середня заробітна плата має обчислюватись, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи, тобто січень 2018 року та грудень 2017 року. Відповідно до п. 5 розд. IV зазначеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). В межах доказів, що маються в матеріалах справи, суд здійснює арифметичний розрахунок суми середнього заробітку. Так, з індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] вбачається, що за грудень 2017 року та січень 2018 року позивач отримав заробітну плату в загальному розмірі 7050 грн. 00 коп. У грудні 2017 року та січні 2018 року був 41 робочий день. Отже, середньоденний заробіток позивача становив 171,95 грн. З урахуванням вищевикладеного, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається множенням середньоденного заробітку позивача на\~ кількість робочих днів за час вимушеного прогулу: 171,95 грн. х 320 днів = 55024 грн. 00 коп., що і є сумою середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково шляхом визнання\~ незаконним наказу № 14-к від 11 квітня 2018 року, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час\~ вимушеного прогула з 11.04.2018р. В іншій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати зі сплату судового збору за подання позову, від сплати якого позивача було звільнено законом, пропорційно обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial