Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

16 липня 2018 року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що [INFO] в мережі інтернет на сайті «[INFO]» було оприлюднено статтю за підписом відповідачки [PERSON] під назвою «[INFO]», в якій міститься недостовірна інформація про те, що він нібито займається незаконним виловом креветки та риби породи осетрових, крім цього, має на узбережжі незаконно збудований причал. Вказану інформацію, на його думку, [PERSON] повідомив колишній інспектор рибоохорони [PERSON] .. Відомості, що поширені у вказаній вище статті не відповідають дійсності, оскільки він є зареєстрованою фізичною особою-підприємцем та законних підставах і за наявності усіх дозвільних документів займається морським рибальством, в тому числі, закупівлею та продажем креветки. Протиправними діями відповідачів йому завдано моральну шкоду, що виразилася у приниженні його репутації як підприємця, душевних стражданнях, негативних емоціях та відчутті несправедливості. Посилаючись на зазначене обґрунтування, просив визнати відомості, що їх поширила відповідачка [PERSON] в своїй статті недостовірними та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а також стягнути з відповідачки [PERSON] на його користь 150000 грн., а з відповідача [PERSON] - 50 000 грн. в рахунок моральної шкоди, завданої поширенням зазначених вище відомостей. 28 вересня 2018 року до відкриття провадження у справі представником позивача було подано клопотання про заміну неналежного відповідача [PERSON] належним - [PERSON] , оскільки позивачеві стало відомо, що саме останній передав відповідачці [PERSON] недостовірну інформацію. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав заявлені вимоги. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позов не визнали, зазначивши, що позов [PERSON] є абсолютно безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Так, позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження того факту, що саме [PERSON] передав [PERSON] нібито недостовірну інформацію. Також позивачем та його представником не доведено, що додана до позовної заяви стаття повністю відповідає статті, оприлюдненій на сайті «[INFO]». Посилаючись на викладене, просили відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов також не визнала, посилаючись на те, що останній не має жодного відношення до цієї справи, він ніколи не передавав будь-якої інформації щодо позивача відповідачці [PERSON] , крім того, вважала, що [PERSON] взагалі безпідставно залучено до участі в справі в якості співвідповідача. Вислухавши думки учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Разом з цим, Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно зі ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У частині 1 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Тлумачення норм вказаної статті свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (Постанова Верховного Суду №753/21759/16 від 24 січня 2019 року). Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до принципів інформаційних відносин інформація повинна бути повною та достовірною, при цьому її надання має узгоджуватися з принципом свободи вираження поглядів і переконань. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо). Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. За приписами ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом, і це є передумовою плюралізму поглядів. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», під час розгляду питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначено, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Дослідивши зміст статті статтю під назвою «[INFO]» (т. 1 а. с. 8-16), суд приходить до висновку, що вона містить саме оціночні судження. Крім того, суд звертає увагу на наступне. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідачами у справі про захист честі і гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У пункті 6.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 міститься висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. В даному випадку позивачем не залучено до участі в справі в якості співвідповідача не залучено відповідний веб-сайт, на якому оприлюднено спірну статтю, а отже суд приходить до переконання, що даний позов подано до неналежних відповідачів. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява №26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позивачем та його представником не надано суду жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідач [PERSON] передавав будь-які недостовірні відомості відповідачці [PERSON] , як й не надано доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди, адже посилання про те, що він зазнав моральних страждань внаслідок поширення відносно нього недостовірних відомостей не підтверджені жодним належним доказом. Також при дослідженні доказів, наданих сторонами, суд приймає до уваги, що хоча п. 1 ст.і 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE»). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що із наданих позивачем доказів не вбачається приниження його честі, гідності та ділової репутації, а лише критика та оцінка його дій, а тому позовні вимоги про захист честі, гідності і ділової репутації задоволенню не підлягають. Відповідно до викладеного, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у ній докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову [PERSON] за його недоведеністю та безпідставністю. Вирішуючи питання щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу на користь відповідача [PERSON] , суд виходить з такого. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Незважаючи на те що адвокат і клієнт погодили фіксовану суму гонорару в договорі про надання правової допомоги, суд дійшов висновку, що розмір заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг. Враховуючи розмір виконаних адвокатом Шулікою-Гінкуловою А.Г. робіт з надання відповідачеві [PERSON] правничої допомоги, характер спірних правовідносин, ступінь складності справи, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи із принципів розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що розмір реально понесених витрат становить 5 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved