Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

15 квітня 202116 вересня 2020 року [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що з 2009 року в користуванні позивача знаходиться спірна квартира. З 31.08.2020 року право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до попередньої домовленості між [PERSON] та [PERSON] квартира [ADDRESS] переходить у власність сім`ї [PERSON] та державна реєстрація права власності на дане нерухоме майно повинна пройти до травня 2009 року. В забезпечення домовленості щодо державної реєстрації права власності з [PERSON] на [PERSON] між сторонами булла укладена розписка від 09.04.2009 року, згідно до якої [PERSON] зобов`язався передати у власність спірну квартиру до травня 2009 року. Вказана розписка складена в присутності свідків та надана як підтвердження зобов`язання. [PERSON] повинен був виготовити правовстановлюючі документи та виконати зобов`язання щодо перереєстрації права власності. У червні 2009 року чоловік позивача загинув тому позивач самостійно закінчила ремонтні роботи в спірній квартирі і у вересні 2009 року переїхала проживати в ній разом з дітьми і була впевнена, що квартира знаходиться у їх власності. У кінці 2015 року троє чоловіків, шляхом залякування, спробували протиправно заволодіти квартирою, а тому позивач звернулася до правоохоронних органів. В липні 2020 року позивачу стало відомо про позов щодо виселення позивача разом з дітьми зі спірної квартири. На даний час позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки з вересня 2009 року вона разом з дітьми проживає у спірній квартирі, сплачує всі комунальні платежі, проводила поточний ремонт і вважає її своєю власністю. Відповідно до ч.2-6\~ст. 19 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною справою і ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3\~ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.09.2020 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідача було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб сайті судової влади від 19.10.2021 року. Однак, у наданий судом строк та станом на 09 листопада 2021 року відповідач своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечення щодо розгляду справи в спрощеному порядку подано не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст.\~178\~та ч. 5 ст.\~279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. 02.11.2020 року третьою особою на стороні відповідача - [PERSON] надано пояснення щодо позову в яких просив в задоволенні позову відмовити, пояснивши, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2015 року. В період проживання в спірній квартирі позивач користувалася комунальними послугами, які не сплачувала. Загальна сума боргу становить більше 26\~000,00 гривень. Крім того, ТОВ «Закарпатгаззбут» звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] боргу за користування природним газом. Також, було відключено електроенергію за несплату. Звернув увагу на те, що позивач плутається в поясненнях, оскільки у відзиві на його позов про виселення зазначила, що почала проживати в спірній квартирі з 2008 року. Які договірні відносини покійний чоловік позивача мав з відповідачем [PERSON] третій особі не відомо, а розписка надана до матеріалів справи взагалі не вказує на договірні відносини. Попереднього договору купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON] не має, а заявлений позов базується на неправдивій інформації, якою позивач хоче ввести суд в оману. На спростування доводів позивача зазначив, що інформація про власника спірної квартири міститься в довідці КП «Мукачівське МБТІ» про власників майна станом на 2011 рік, а з 2012 року в Україні введено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно в якому міститься вся інформація стосовно нерухомого майна і ніяких доказів, які б свідчили про купівлю-продаж спірної квартири, чи її обмін не має. Позивач [PERSON] неправомірно захопила чуже майно, недобросовісно ним користується, оскільки наявна заборгованість за комунальні послуги, у добровільному порядку відмовляється звільнити квартиру і більше того претендує на неї. Крім того, позивач стверджує, що проживає в спірній квартирі разом з дітьми, однак всі вони є вже повнолітні. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~на праві\~приватної власності\~належить квартира\~ [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О., зареєстрований в реєстрі за № 2520 від 07.10.2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.04.2019 року індексний номер 163640345 (а.с.41-42, 43). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.09.2020 року в справі № 303/3176/20, позов [PERSON] від імені якого діє [PERSON] задоволено частково, ухвалено виселити [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.44-47). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24.02.2021 року, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25.09.2020 року в справі № 303/3176/20 скасовано та постановлено в задоволенні позову [PERSON] відмовити (а.с. Ухвалою Верховного суду України від 14.04.2021 року, у справі № 303/3176/20, у відкритті касаційного провадження відмовлено (а.с. В матеріалах справи міститься розписка датована 09.04.2009 року якою [PERSON] зобов`язався до 05 травня переоформити квартиру по [ADDRESS] на [PERSON] (а.с.23). Також, матеріали справи містять нотаріально посвідчені заяви свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт постійного проживання позивача разом з дітьми в квартирі [ADDRESS] з вересня 2009 року (а.с.7, 8, 9, 10). Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Суб`єктом набувальної давності може бути як фізична, так і юридична особа. Враховуючи положення статей\~335\~і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~ЦК\~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до\~статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Судом встановлено, що на момент заволодіння чужим майном позивач знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності, оскільки спірна квартира перебувала у власності [PERSON] . На підтвердження своїх доводів позивач надала розписку про зобов`язання [PERSON] до 05 травня переоформити квартиру по [ADDRESS] на [PERSON] . Однак, вказана розписка не може вважатися попереднім договором купівлі-продажу. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом\~статті 205 ЦК України\~сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За приписами\~ст. 657 ЦК України\~договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. За правилом ч. 1\~ст. 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відтак судом встановлено, що розписка від 09.04.2009 року не містить всіх необхідних умов, визначених законом для попереднього договору-купівлі продажу квартири, зокрема вона складена у простій письмовій формі, не посвідчена нотаріально, не містить строку укладення в майбутньому основного договору купівлі-продажу. Доказів про наявність між сторонами будь-яких домовленостей з приводу користування спірною квартирою суду не надано так само, як і не надано доказів намагання позивача оформити право власності на спірну квартиру в якій вона фактично проживала без будь яких правових підстав. З огляду на вищенаведене, на момент отримання позивачем майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом, позивач знала про неправомірність заволодіння майном, оскільки квартира перебувала у власності [PERSON] , фактично позивач отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього за набувальною давністю, а отже суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed