Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-20 00:00:00

16 січня 2018 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивач просить розірвати шлюб з відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 04. У сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Причиною звернення до суду з даною позовною заявою стало те, що незважаючи на тривалий час шлюбу та наявність двох дітей, між сторонами так і не склалися нормальні сімейні стосунки в силу психологічної несумісності характерів, в зв'язку з чим шлюбні стосунки повністю припинилися. У судове засідання позивач не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутністю та розірвання шлюбу. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце підготовчого засідання був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, в якій просив проводити підготовче засідання за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, підстави позовних вимог вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 10 січня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Славутицького міського управління юстиції Київської області, копія якого долучена до справи, [PERSON] та [PERSON] 10 січня 2009 року зареєстрували шлюб, про що був здійснений актовий запис № 04. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON], дружині [PERSON]. У сторін народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], батьком яких є відповідач, мати - позивач, що підтверджується свідоцтвами про народження, копії яких долучені до матеріалів справи, і які залишаються проживати разом з позивачем. Як вбачається із змісту позовної заяви, спільне сімейне життя у позивача та відповідача не склалося. Як виявилося з часом, в кожного із сторін різні погляди на сімейне життя, подружні права та обов'язки, виховання дітей, що з кожним роком спільного проживання негативним чином стало впливати на стосунки, виховання дітей. Всі намагання налагодити нормальні сімейні стосунки виявилися марними. Вже більше трьох місяців як позивач разом з дітьми повернулась проживати до своїх батьків. З даного періоду часу вони повністю припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, в кожного утворився окремий бюджет. Діти залишаються жити разом з позивачем. Питання поділу майна, набутого за час шлюбу, сторони вирішили за обопільною згодою. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З статті 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) вбачається, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 18, п. 3 ст. 51, ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання, почуття любові один до одного між сторонами втрачено. Примирення між подружжям та збереження сім'ї неможливо. За таких обставин суд дійшов до висновку, що сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача і відповідача. Враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч. 2 ст. 110 СК України, суд вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити, оскільки позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що не суперечать закону та не порушують права інших осіб. Як вбачається з позовної заяви, позивач після розірвання шлюбу бажає відновити своє дошлюбне прізвище [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. За змістом ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні в порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач подав заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, то на користь позивача з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, тобто 352 гривні 40 копійок, інша частина судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved