Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

17.05.2013 року до суду звернулись позивачі з названим позовом, в якому посилаючись на укладення позивачем [PERSON] кредитного договору та договору іпотеки з ПАТ «Дочірній банк «Сбербанку Росії» під впливом психічного тиску з боку [PERSON], який таким способом змусив її укласти ці договори, просять суд визнати недійсними кредитний договір № 04-В/08/11/П від 04.02.2008 року та договір іпотеки ВКВ № 786684 від 04.02.2008 року, а також застосувати двосторонню реституцію за якою стягнути з ПАТ «Дочірній банк «Сбербанку Росії» на користь позивача [PERSON] сплачені 69442,45 гривень, стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк «Сбербанку Росії» 218407,55 гривень. Правовими підставами для задоволення позовних вимог зазначають положення ст. 231 ЦК України. В судовому засіданні [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що обидва договори стосуються позивача [PERSON], так як він є її чоловіком та надавав згоду на укладення оспорюваних договорів, який не був присутній на семінарах [PERSON], проте йому не було відомо про перебування [PERSON] під психологічним впливом. Також зазначає, що в межах кримінальної справи вона визнана потерпілою та нею заявлено позов до [PERSON] більш ніж на 2000.000,00 гривень, в які входять збиткі і за спірним договором. Визнає, що будь-яких неправомірних дій банк відносно позивачів не вчиняв. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з тих підстав, що будь-які права [PERSON] не порушені, так як він не є стороною договорів та договори не створюють для нього прав та обов'язків; позивач [PERSON] самостійно звернулась до банку, ознайомилась з умовами кредитного договору та погодилась на ці умови, що підтверджується її підписом в договорі, також погодилась на забезпечення кредитного договору власним майном, в зв'язку з чим уклала договір іпотеки; позивач [PERSON] звернулась з позовом, мотивованим відсутністю власної волі на укладення договорів через 6 років після укладення договору, при цьому не виконуючи умови кредитного договору з 2008 року, в зв'язку з чим відповідач вважає такі дії способом ухилення від виконання умов договорів незважаючи на рішення Шевченківського районного суду м. Києва про стягнення боргу, а також вважає пропущеним строк позовної давнини, наслідки якого просять застосувати до позовних вимог. Також посилаються на відсутність доказів, які б підтвердили обставини, якими позивачі обґрунтовують позовні вимоги. Заслухавши пояснення учасників процесу, що з'явились, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає можливим відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Так судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк «Сбербанку Росії», 04.02.2008 року укладено кредитний договір за яким банк передав [PERSON] під 13% річних 57000,00 гривень. Банком виконано умови договору в повному обсязі. На забезпечення кредитного договору укладено договір іпотеки від 04.02.2008 року, за яким [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS]. [PERSON], який є чоловіком [PERSON] надав письмові згоди на укладення обох договорів. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2011 року з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк «Сбербанку Росії» стягнено борг за названим кредитним договором в розмірі 479690,26 гривень. Відкрито виконавче провадження. На розгляді Деснянського районного суду м. Києва перебуває кримінальна справа по звинуваченню [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України. По даній кримінальній справі [PERSON] виступає потерпілою від шахрайства на суму 864502,50 гривень та цивільним позивачем на суму більш 2 мільйонів гривень. [PERSON] отримував від позивача грошові кошти, в тому числі 287850,00 гривень 04.02.2008 року під 20% річних відповідно до договору позики. Зазначені обставини підтверджуються наданими учасниками процесу документами та визнаються сторонами. Відповідно до висновку № 1593 від 30.06.2009 року судово-психологічної експертизи по зазначеній кримінальній справі, до учасників тренінгів та семінарів 08Т застосовувався прихований спрямований психологічний вплив з метою добитись певного результату від об'єкту впливу, у формі переконання, психологічних маніпуляцій, що призводило до спонукання групи людей до дій, спрямованих на інвестування проектів компанії [PERSON] без одержання достатньої інформації стосовно реальності таких проектів та їх прибутковості; загальна психологічна ситуація, штучно створена в період семінарів, направлена на формування довіри до джерела інформації (лекторів) з метою інвестування проектів компанії. Тобто, зазначеним висновком встановлено вчинення активних дій групи [PERSON] в період проведення лекцій та семінарів, направлених на формування довіри до викладеної ними інформації з метою отримання від людей грошових коштів для інвестування неіснуючих та/або неприбуткових проектів - заволодіння чужим майном шляхом обману (зловживання довірою), що передбачено ст. 190 КК України. Відповідно до положень ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного або психологічного тиску з боку іншої сторони або з боку інших осіб, визнається судом недійсним. При цьому, під насильством слід розуміти психічний або фізичний тиск на особу з метою спонукання до вчинення правочину (побиття, катування або загроза вчинення таких дій). За таких обставин, суд приходить до висновку, що формування [PERSON] за допомогою психологічного впливу думки позивача на отримання вигоди від вкладення грошових коштів в його проекти не є психологічним насильницьким тиском в розумінні ст. 231 ЦК України, так як по-перше не є насильницьким тиском, по-друге не направлений на вчинення позивачем без її справжньої волі дій на укладення договорів (позивач, не маючи власних коштів для вкладення в проекти [PERSON], з метою отримання безпідставної вигоди на різниці відсотків за договором з банком та за договором с [PERSON], бажала отримання коштів банку для подальшого внеску в проекти [PERSON]). В частині позовних вимог [PERSON], які заявлені на підставі ст. 231 ЦК України, суд визнає їх необґрунтованими, так як цим позивачем не наведено та не доведено будь-яких обставин тиску на нього. За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають внаслідок незаконності та необґрунтованості. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed