Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

16 січня 2017 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: в порядку поділу майна подружжя об'єкт сумісної власності ? частину квартири [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], поділити та визнати позивачем та відповідачем право власності на 1/8 частину зазначеної квартири. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 31.03.2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Потім рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. 22.07.2011 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, відповідач набув право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Право власності на квартиру було набуте в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Як зазначає позивач, в силу положень ч.5 ст.61 СК України (в редакції на час приватизації квартири) квартира є спільним сумісним майном подружжя, а тому має бути поділена між колишнім подружжям. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні на тій підставі, що зазначена частина квартири не є спільним майном подружжя та позивач пропустила трирічний строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.03.2001 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.06.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Квартира [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житло, що видане 22.07.2011 року належить на праві власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожному. Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 5 статті 61 СК України (в редакції чинній станом на 22.07.2011 року) визначає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Отже, оскільки часка у квартирі набута на праві власності відповідачем в період шлюбу, суд приходить до висновку, що ? частина квартири є спільним сумісним майном подружжя. У відповідності до положень ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (ч.2 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.71 СК України). Аналізуючи положення статті 71 СК України можна прийти до висновку, що до суду для вирішення спору може звернутись колишні чоловік та дружина у випадку, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не вживала будь-яких заходів для можливості поділу майна подружжя. А тому суд вважає, що на даний час відсутні підстави для поділу майна подружжя в судовому порядку. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивач пропустила строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, який закінчився 14.06.2016 року. Частина 1 статті 72 СК України визначає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України). Як вбачається з матеріалів справи позивач отримала рішення про розірвання шлюбу 21.06.2013 року, а до суду звернулась з позовом 16.01.2017 року. Проте оскільки положеннями ч.2 ст.72 СК України передбачено, що позовна давність в три роки обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, суду не надано доказів порушення права власності позивача, тому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed