Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

15.05.2020 р. до суду надійшла позовна заява підписана [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , з вимогами до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Позовні вимоги обґрунтовувались наступним. 16.04.2018 р. відповідач взяв у позивача в борг 50 000 гривень терміном на 20 діб, які зобов`язався повернути до 06.05.2018 р., про що надав відповідну розписку від 16.04.2018 р, яка була підписана сторонами та свідком. Однак, до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання не виконав, борг не повернув. 15.02.2020 р. та 12.03.2020 р. позивачем відповідачу були направлені звернення з проханням повернути борг, але вказані звернення останнім проігноровані. Тому позивач вимушений звернутися до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача заборгованість, станом на 08.05.2020 р., у загальному розмірі 94 621,81 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 50 000 грн., збитків від інфляції у розмірі 5 105,37 грн., трьох відсотків річних у розмірі 3 016,44 грн. та пені за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 36 500 грн., а також стягнути судові витрати. 22.05.2020 р. суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони не подавали клопотань про призначення судового засідання або ж розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 32-33). 25.05.2020 р. на зареєстровану адресу відповідача та на адресу, зазначену позивачем в позові, була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, із пропозицією направити до суду свій відзив на позов (а.с. 35). Поштові відправлення повернулись до суду (а.с. 36, 37). У встановлений судом строк відповідач не подав відзив на позов. З урахуванням п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцевих положень» ЦПК України (в редакції, що діяла до 17.07.2020 р.), строк для подання відзиву був продовжений на час карантину. 17.07.2020 р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень якого, Процесуальні строки, які були продовжені відповідно п. 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Оскільки сторонами не було подано жодних клопотань щодо продовження чи поновлення процесуальних строків, суд вирішив розглянути цю справу. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до розписки про отримання грошових коштів, 16 квітня 2018 року відповідач взяв в борг у позивача 50 000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень) терміном на 20 (двадцять) діб, які зобов`язався повернути в строк до 06.05.2018 року. Гроші отримав в повному обсязі особисто при підписанні розписки. Відповідно до цієї ж розписки, пеня нараховується у випадку несвоєчасного повернення боргу: після закінчення встановлених розпискою строків погашення узгодженого грошового зобов`язання на суму боргу. Нарахування пені розпочинається: пеня становить 0,2 % за кожен день, від першого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання, визначеного розпискою. Нарахування пені закінчується: у день повернення боргу (а.с. 14). Однак, відповідачем зобов`язання не виконані, борг не повернуто, умови договору не виконані, та станом на 08.05.2020 р. утворилась заборгованість у загальному розмірі 94 621,81 грн., яка складається із суми основного боргу у розмірі 50 000 грн., інфляційні нарахування у розмірі 5 105,37 грн., трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 3 016,44 грн., пені за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 36 500 грн. (а.с. 3, 8-11, 14). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, на підтвердження вимог вказаного закону, відповідачем надана позивачу розписка про отримання в борг грошових коштів, а тому, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція висловлена у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. А згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки позивачем надано відповідачу в борг грошові кошти за розпискою про отримання в борг грошових коштів, а відповідач свого зобов`язання за договором позики не виконав, боргу не повернув, доказів на спростування доводів та обставин, викладених в позові, відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що право позивача порушене і підлягає захисту, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму заборгованості у загальному розмірі 94 621 грн. 81 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 50 000 грн., збитків від інфляції у розмірі 5 105,37 грн., трьох відсотків річних у розмірі 3 016,44 грн. та пені за несвоєчасне повернення боргу у розмірі 36 500 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витратипо сплаті судового збору в сумі 946,23 грн. (а.с. 7). Що стосується стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн., то вони не підлягають стягненню, оскільки позивачем не надано відповідних доказів, які підтверджують здійснення позивачем відповідних витрат. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 202, 207, 526, 527, 530, 549, 611, 625, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved