Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

15.07.2021 [PERSON] , яка дії в інтересах [PERSON] , звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту смерті, в якій просить встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка народилась в м. Стаханов (зараз м. Кадіївка) Луганської області, який мав місце 07.12.2020 в Луганській області, Перевальському районі, смт. Бугаївка. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] є онукою [PERSON] , [INFO] , по лінії матері, яка померла [INFO] в Луганській області, Перевальському районі, смт. Бугаївка. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Таким чином, вона, як представник онуки померлої, з поважних причин не має підстав для звернення до органів РАЦС на території України для реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть. Що унеможливлює використати рідними померлої надане їм право, як спадкоємцям, отримати допомогу на поховання тощо. Вищевикладене змусило заявника звернутись до суду. В судове засідання [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились. Представником надано заяву, в якій вона просить розглянути заяву про встановлення факту смерті у їх відсутності, вимоги, зазначені в заяві, підтримує та просить їх задовольнити. Представник зацікавленої особи Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не прибув, про час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачаєтсья, що [PERSON] є онукою померлої [PERSON] , що підтверджується наступними документами: -Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 16.06.2021, з якого вбачається, що [PERSON] до шлюбу мала прізвище « [PERSON] » -Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 21.05.2021, з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] ; -Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 16.06.2021, з якого вбачається, що [PERSON] після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] »; -Копією свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] повторно виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 21.05.2021, з якого вбачається, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] в Луганській області, Перевальському районі, смт. Бугаївка, що встановлено на підставі матеріалів справи, зокрема: свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданого 09.12.2020 Відділом запису актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, актовий запис № 777; лікарським свідоцтвом про смерть № 234 від 09.12.2020, довідкою № 234 до форми №106, виданої для поховання 09.12.2020. Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від\~18.10.2000\~року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18\~жовтня 2000 р. за №\~719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а)\~лікарське свідоцтво\~про\~смерть\~(форма\~№\~106/о) установленої форми; б)\~фельдшерська довідка\~про\~смерть\~(форма\~№\~106-1/о) установленої форми; в)\~лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г)\~рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. З матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про смерть було видане на тимчасово-окупованій території України в смт. Бугаївка, Перевальського району, Луганської області. Статтями 234-235, 256-259 Цивільного процесуального кодексу України передбачена можливість встановлення юридичного факту, що має значення, в судовому порядку. Відповідно до\~статті\~317 Цивільного процесуального кодексу України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17\~березня 2015\~року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, зазначені в Законі України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» також визначаються як тимчасово окуповані території. Оскільки особа померла в смт. Бугаївка, Перевальського району, Луганської області, що також визначається як тимчасово окупована територія, то справа має бути розглянута за місцем подання заяви невідкладно. Суд розглянув документи, що додаються, як такі, що підтверджують факт смерті особи, незважаючи на те, що вони не відповідають установленій законодавством формі та вимогам, на підставі наступного. Відповідно до статей 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану»\~(за внесеними змінами від 09.09.2011 року), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Згідно Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5 (зі змінами), підставою державної реєстрації смерті є: \~ \~ \~ \~а) \~ \~ \~ \~лікарське свідоцтво про смерть (форма № 1 Об/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545; \~ \~ \~ \~б) \~ \~ \~ \~фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-І/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545; \~ \~ \~ \~в) \~ \~ \~ \~лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; \~ \~ \~ \~г) \~ \~ \~ \~рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; \~ \~ \~д) \~ \~ повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; \~ \~ \~е) \~ \~ \~ повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до ч. 2, 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року\~«Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише\~підставою для їх одержання. Отже, свідоцтво про смерть серія [NUMBER] виданого 09.12.2020 Відділом запису актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки, актовий запис № 777, є недійсним і не створює правових наслідків, оскільки було видане на тимчасово окупованій території органом, який не мав повноважень видавати відповідний документ. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved