Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

16.07.2019 р. позивач [PERSON] звернулась до суду із вищезазначеним позовом, відповідно до якого прохала суд визнати відповідачів [PERSON] та її сина [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона є власником 3/4 житлового будинку за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою прописана вона її колишня невістка з онуком. Останні у вказаному житлі фактично не проживають з 2011 року, самостійно не вчиняють дії зі зняття з реєстрації, участь у сплаті комунальних послуг за проживання не несуть. Наявність реєстрації відповідачів чинить перешкоди позивачу, як власнику житла, користуватися ним на власний розсуд, а саме перешкоджає в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг, вартість яких розраховується, в тому числі, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Вказане і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22.07.2019 р. відкрито спрощене позовне провадження з викликом всіх учасників справи. 05.08.2019 року від адвоката Яресько Н.В. в інтересах позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, а також до якої долучено офіційний переклад довідки про фактичне місце проживання відповідачів у місті Берліні. 05.08.2019 р. від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на електронну адресу суду надійшла спільна заява про розгляд справи за їх відсутності оскільки проживають в іншій країні та не можуть забезпечити явку у судове засідання, позов визнають. Оскільки станом на момент розгляду справи відповідач [PERSON] , [INFO] , є неповнолытнім, його мати, [PERSON] , як законний представник, діє у справі у власних інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина. Представник третьої особи у справі у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України суд приймає визнання відповідачем позову і приходить до висновку про необхідність ухвалення рішення про задоволення позову. Судом встановлено, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.03.1998 року серії НГ № 0060146, що позивачу [PERSON] належить 3/4 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , про що наявний запис в реєстровій книзі № 56 за реєстровим номером 18 від 28.05.1998 року. Згідно з вказаним реєстровим записом на зазначеному свідоцтві, вбачається, що 1/4 частина вказаного будинку була зареєстрована за [PERSON] , а з 15.12.2005 року внесено запис за № 7198, яким посвідчено договір купівлі-продажу 1/4 частини від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , [INFO] . Згідно із записами у будинковій книзі за адресою [ADDRESS] значаться зареєстрованими позивач [PERSON] , а також відповідачі [PERSON] та [PERSON] . Згідно з Актом від 15.03.2019 року, складеним за підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (сусіди за адресою у [ADDRESS] , останніми посвідчено, що у житловому будинку за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] , а її онук [PERSON] та мати останнього (невістка позивача) - [PERSON] , не проживають фактично за вказаною адресою з 2011 року, їхні особисті речі у вказаному будинку відсутні. Згідно з офіційним перекладом довідки про реєстрацію за місцем проживання [PERSON] та [PERSON] значаться такими, що проживають за адресою [ADDRESS] Панков; дата заселення вказана - 07.11.2011 року. Згідно з наданим офіційним перекладом учнівського посвідчення [PERSON] , вбачаться, що останній є учнем гімназії Прімо-Леві. Таким чином, наявними у справі письмовими доказами, підтверджується, що за адресою реєстрації у будинку [ADDRESS] , відповідачі не проживають фактично з 2011 року, тобто до 8 років. Відповідачі визнали позовні вимоги та не заперечували проти визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання, згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З викладеного слідує, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Ураховуючи встановлені судом обставини, вбачається, що відповідачі (онук та невістка) не є членами сім`ї позивача, разом із позивачем не проживають та спільного господарства з ним не ведуть за адресою реєстрації. Реєстрація відповідачів чинить перешкоди позивачу, як власнику, у користуванні нерухомим майном, а саме позивач несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які розраховуються на кількість зареєстрованих осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Таким чином, суд, з урахуванням визнання позовних вимог відповідачами, яке прийнято судом, та не суперечить інтересам жодних осіб, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання особи такою, що втратила право користування житлом. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову до суду, у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved