Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

16 жовтня 2018 року адвокат [PERSON] звернувся в інтересах [PERSON] до суду з вказаним позов в якому посилався на те, що позивачка є власницею житлового будинку за адресою [ADDRESS] Цей будинок [PERSON] набула на підставі договору дарування від 22 грудня 2017 року та зареєструвала 23 грудня 2017 року право власності на цей житловий будинок. Разом з позивачкою у вказаному будинку зареєстровані та проживають її чоловік [PERSON] та сини [PERSON] і [PERSON] Крім них у цьому будинку проживають і зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Посилаючись на те, що відповідачі не надають коштів на утримання будинку та житлово-комунальні послуги, не ведуть з позивачкою спільного господарства та не мають угоди про порядок користування житловим будинком, на підставі частини першої статті 319, частини першої статті 321, частини першої статті 383, статей 391 та 405 Цивільного кодексу України та статей 150 і 156 Житлового кодексу Української РСР [PERSON] просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком. Ухвалою судді від 25 жовтня 2018 року було відкрито провадження у справі та призначено на 15 листопада 2018 року о 10 год. 30 хв. підготовче судове засідання. Відповідачі відзив на позовну заяву не подали. Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. В зв'язку з неявкою учасників розгляд справи декілька разів відкладався. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві. 11 січня 2019 року до суду через канцелярію надійшли заяви [PERSON] (а.с. 58), [PERSON] (а.с. 59) та [PERSON] (а.с. 60) в яких позивачі визнали позов в повному обсязі та просили розглядати справу без їх участі. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази суд встановив такі фактичні обставини справи. Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 22 грудня 2017 року (а.с. 6,7) [PERSON] набула у власність житловий будинок за адресою [ADDRESS] Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за позивачкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом, індексаційний номер 108880773 від 23 грудня 2017 року (а.с. 8). З довідки, виданої виконавчим комітетом Верб'язької сільської ради Воловецького району Закарпатської області від 13 вересня 2018 року № 1242 (а.с. 9) судом встановлено, що у вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, а тому суд розглядає дану справу в межах позовних вимог та з'ясовує обставини справи саме в цьому аспекті. Підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в національному законодавстві регламентовані статтею 72 Житлового кодексу Української РСР та статтею 405 Цивільного кодексу України. Зі змісту статті 72 ЖК УРСР в системному зв'язку зі статтею 71 цього кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням провадиться в судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин безперервно впродовж більше як шести місяців, крім визначених законом випадків, в яких житлові приміщення зберігаються за наймачами впродовж більшого строку. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто діючим законодавством встановлена обов'язкова умова, за наявності якої особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням - не користування житловим приміщенням (фактична відсутність) без поважних причин протягом встановленого законом строку. Водночас позивач стверджує, що відповідачі проживають в спірному житловому приміщенні і на час звернення до суду. Вказана фактична обставина встановлена судом, про що зазначено вище. Суд констатує, що з фактичних обставин справи вбачається відсутність правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд не бере до уваги визнання позову відповідачами, оскільки, як зазначено вище, чинним законодавством можливість визнання особи такою, що втратила право користування житлом в судовому порядку пов'язується не з її волевиявленням, а з фактичними обставинами (відсутність особи). Разом з цим таке визнання позову може свідчити про відсутність предмету спору, оскільки особа може самостійно змінити місце проживання та вчинити дії для його реєстрації. Суд не бере до уваги подані позивачем, як докази, письмові документи в підтвердження оплати за електроенергію (а.с.22-23, 25-26) та щодо призначення субсидій (а.с.24,27), оскільки вони стосуються предмету позову та не доводять обставин, які входять до предмету доказування. Суд не застосовує в даній справі положення частини першої статті 319, частини першої статті 321, частини першої статті 383 і статті 391 Цивільного кодексу України та статей 150 і 156 Житлового кодексу Української РСР, позаяк вони не є правовими підставами поданої позовної вимоги. В зв'язку з викладеним суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, в зв'язку з відмовою в позові судові витрати покладаються на позивача

Outcome: dismissed