Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

15.10.2015 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 03.09.2008р. в сумі 25 829 грн. 94 коп.. Свої вимоги ПАТ КБ ПриватБанк обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору б/н від 03.09.2008р. відповідач 03.09.2008р. отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що відповідач, всупереч норм закону та умов договору, зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, в зв'язку з чим у неї станом на 31.08.2015 року наявна заборгованість в сумі 25 829 грн. 94 коп. з якої 24 361 грн. 85 коп. - різниця кредитної заборгованості за мінусом сум визначених в судовому рішенні, 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина), 1 218 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова). Крім того, ухвалами суду від 28.10.2015р., 17.11.2015р. та 15.12.2015р., в порядку п. 4 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, представника позивача було викликано в судові засідання для дачі особистих пояснень щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 03.09.2008р. і з урахуванням рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області у справі № 2-37/2011р. від 18.03.2011р. щодо періоду нарахування заборгованості по договору до рішення суду від 18.03.2011р. та після нього, визначення суми заборгованості за кредитом, процентами, пенею, комісією, штрафом, до рішення суду від 18.03.2011р. та на час подачі позову до суду, а також щодо розбіжностей редакцій Умов і правил надання банківських послуг наданих позивачем та відповідачем. Представник позивача в судові засідання для дачі пояснень не з'являвся та не повідомляв суд про причини своєї неявки, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судових засідань. Відповідач в судовому засіданні, посилаючись на несправедливість умов кредитного договору та порушення позивачем вимог чинного законодавства щодо захисту прав споживачів, заперечила проти позовних вимог в повному обсязі. При цьому зазначила, що при укладенні кредитного договору з позивачем відсоткова ставка становила 25% і вона не отримувала жодних повідомлень про зміну відсоткової ставки. Також їй не було роз'яснено, що Умови і Правила надання банківських послуг та Тарифи є невід'ємною частиною кредитного договору, а відтак вона з ними не знайомилася. Крім того, відповідач внесла усну заяву про застосування строків позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. 09.09.2008р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 15 000 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказаний договір був укладений шляхом підписання відповідачем заяви, яка разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами та згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п. 3. ч. 1. ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За вимогами до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Кредитний договір укладається у письмовій формі та до відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046 -1053 ЦК України. Однак, суд зауважує, що редакція Умов і Правил надання банківських послуг, яка була долучена до позовної заяви позивачем, та на яку він посилається як на невід'ємну частину договору укладеного з відповідачем, відрізняється від редакції Умов і Правил надання банківських послуг долучених до справи відповідачем. Враховуючи те, що копія Умов і Правил надання банківських послуг, яка була подана відповідачем взята нею з матеріалів справи № 2-37/2011р. за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в сумі 26 421 грн. 96 коп., яка розглядалася 2011р., а отже суд вважає, що Умови і Правила надання банківських послуг подані відповідачем є первинними по відношенню до редакції поданої позивачем. Пунктом 5.3. Умов і Правил надання банківських послуг (наданих відповідачем) визначено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, в тому числі у виписці по картрахунку згідно п. 4.9. цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду з змінами, то рахується, що клієнт приймає нові умови. Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки слідує, що 27.09.2008р. та 18.08.2015р. змінювався кредитний ліміт, інші умови кредитування та обслуговування кредитної картки починаючи з 15.11.2007р. (старт карткового рахунку) не змінювалися. Умови і Правил надання банківських послуг є невід'ємною частиною кредитного договору, а відтак внесення змін до них і подальше їх схвалення сторонами договору необхідно проводити відповідно до умов кредитного договору та вимог чинного законодавства, зокрема ст.ст. 651-654 ЦК України, однак позивачем не обґрунтовано з посиланням на належні та допустимі докази відповідність зміни умов кредитного договору приписам чинного законодавства та положенням самого договору. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, вирішуючи даний спір суд бере до уваги Умови і Правил надання банківських послуг, в редакції наданій відповідачем (далі - Умови). Як зазначено вище умовами кредитного договору визначено, що базова процентна ставка по кредиту складає 25 %, при цьому позивач в своєму розрахунку починаючи з 09.09.2008р. (дати відкриття рахунку, яка також, згідно п. 3.1. Умов, є датою укладення договору, а не 03.09.2008р. як вказує позивач) розраховує відсотки за користування кредитом виходячи з базової ставки в 30 %. Суд зауважує, що ні позивачем ні відповідачем до матеріалів справи не додано Тарифи, які згідно п. 1.1. Умов є невід'ємною частиною кредитного договору, та з яких можливо було встановити розмір відсоткової ставки, а з матеріалів справи та розрахунку заборгованості не зрозуміло правову природу зміни відсоткової ставки та передумови такої зміни. Також суд не може встановити обґрунтованість застосування у розрахунку заборгованості по кредитному договору відсоткової ставки в розмірі 30%, оскільки позивачем необґрунтовано, з посиланням на належні та допустимі докази, законність зміни відсоткової ставки відповідно до приписів п. 5.3. Умов. Згідно розрахунку ПАТ КБ ПриватБанк у відповідача станом на 31.08.2015 року наявна заборгованість в сумі 50 783 грн. 81 коп., з якої 15 078 грн. 09 коп. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом, 29 890 грн. 83 коп. - загальний залишок за відсотками, 5 814 грн. 89 коп. - заборгованість за пенею та комісією, при цьому позивач визначає розмір заборгованості, яку не обхідно стягнути з відповідача, віднімаючи від вищевказаної суми 26 421 грн. 96 коп., які були стягнуті з відповідача рішенням Врадіївського районного суду від 18.03.2011р. 18.03.2011р. Врадіївським районним судом у справі № 2-37/2011р. за позовом ПАТ КБ ПриватБанк до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в сумі 26 421 грн. 96 коп. ухвалено рішення, яке набрало законної сили 29.03.2014р. Таким чином, позивач визначає заборгованість по кредитному договору станом на 31.08.2015р. в розмірі 25 829 грн. 94 коп., з яких 24 361 грн. 85 коп. - різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом; 250 грн. 00 коп. - штраф (фіксована частина); 1 218 грн. 09 коп. - штраф (процентна складова). Вказаним рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по кредитному договору від 03.09.2008р. в сумі 26 421 грн. 96 коп., при цьому в рішенні не зазначено, правову природу позовних вимог - заборгованість по кредиту, відсоткам, комісії, пені, штрафу, тощо. Водночас, згідно наданої відповідачем копії позовної заяви ПАТ КБ ПриватБанк, з якою позивач звертався до суду 10.01.2011р., вимоги якої були задоволені вказаним рішенням, та розрахунку доданого до неї вбачається, що позовні вимоги становили 26 421 грн. 96 коп., з яких 15 078 грн. 09 коп. - заборгованість за кредитом, 7 700 грн. 91 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 908 грн. 58 коп. - заборгованість за користування кредитом. Досліджуючи розрахунок заборгованості, який міститься в даній справі, суд вважає його неповним та необґрунтованим через неможливість вказаним письмовим доказом підтвердити суму заборгованості нараховану позивачем за даним позовом після постановлення судового рішення від 18.03.2011р., оскільки з розрахунку не можливо зрозуміти, що входить в поняття різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом (залишок заборгованості за наданим кредитом, залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість, заборгованість за пенею та комісією, тощо). Крім того, позивач визначаючи в розрахунку заборгованість за комісією та пенею ставить їх в одну графу, що не дає можливості визначити суми, які нараховані окремо по комісії та пені. В заяві відповідача на отримання кредиту, яка є невід'ємною частиною договору, визначено, що у разі порушення строків сплати по платежам більш ніж на 120 днів, в зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позивальник має сплатити банку штраф в розмір 250 грн. 00 коп. + 5% від суми позову. В той же час, в п. 8.6. Умов фіксована частина штрафу визначена в розмірі 500 грн. 00 коп. З розрахунку заборгованості по кредитному договору від 09.09.2008р. зробленого ПАТ КБ ПриватБанк вбачається, що у відповідача перед позивачем з 06.02.2011р. не було поточної заборгованості по кредиту, не нараховувалися відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом, а отже з розрахунку зробленого позивачем не вбачається, за яке порушення умов кредитного договору позивачем застосовано до відповідача штрафні санкції у вигляді штрафу - 250 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 1 218 грн. 09 коп. (процентна складова). Хоча рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 18.03.2011р. не визначено, що входить в суму задоволених позовних вимог, однак згідно позовної заяви, з якою позивач звертався до суду 10.01.2011р., вбачається, що однією із вимог було стягнення штрафу в розмірі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 1 234 грн. 38 коп. (процентна складова). При цьому, суд зауважує, що позивач при визначенні розміру фіксованої частини штрафу використовує то положення визначенні в заяві відповідача на отримання кредиту, то положення визначенні в Умовах. Крім того, з комплексного аналізу розрахунку заборгованості по даній справі та у справі № 2-37/2011р. вбачається, що позивачем в суму заборгованості включено 5 814 грн. 89 коп. - заборгованості за пенею та комісією, яка, враховуючи позовні вимоги у справі № 2-37/2011р., входить в різницю між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом, та яку позивач просить стягнути з відповідача в даній справі. Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, одним із загальних засад цивільного законодавства України є справедливість, добросовісність і розумність, а також судовий захист цивільного права та інтересу. Така правова позиція міститься у рішенні Верховного Суду України по справі № 6-2003цс15, яка є обов'язковою для застосування у даних правовідносинах. Крім того, умовами кредитного договору не передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, що унеможливлює відповідно до приписів ст.ст. 546 та 547 ЦК України застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язання. Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, умови договору, розрахунок заборгованості та рішення суду від 18.03.2011р. позивачем не доведено обґрунтованість нарахування неустойки. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі викладеного в сукупності та враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами законність та обґрунтованість своїх вимог, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача в цілому, а відтак позов не підлягає задоволенню. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 Про судове рішення у цивільній справі, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З аналізу вказаних статей ЦК України та постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що застосування позовної давності можливе за заявою сторони у спорі та за умови, що судом буде встановлено порушення права позивача та доведеність його вимог, однак враховуючи встановлено судом при розгляді даної справи позовна давність в даному випадку не може бути застосована. На підставі вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати в сумі 1 218 грн. 00 коп., сплачені позивачем при подачі позову до суду, залишаються за ним.

Outcome: dismissed