Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

17.06.2020 року позивач звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідач у справі - донька її колишньої невістки [PERSON] від першого шлюбу, зареєстрована в даному будинку, але фактично не проживає за даною адресою декілька років. Вона неодноразово зверталася до відповідачки з проханням, щоб вона добровільно виписалася з належного їй будинку, але вона не погодилася. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . 17.06.2020 року позивач разом із позовною заявою подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити. Не заперечує щодо винесення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Будь-яких клопотань, заяв до суду, відзиву на позов не подала. Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача, а також за одночасного існування вищевказаних умов, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 4). Згідно із довідкою Затурцівської сільської ради Локачинського району від 19.05.2020 року № 188 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована у будинку [ADDRESS] (а.с. 8). Разом з тим, із акту обстеження вказаного житлового будинку від 19.05.2020 року вбачається, що за вищевказаною адресою зареєстровані три особи, а постійно проживають двоє - [PERSON] та [PERSON] [PERSON] у будинку зареєстрована, але з листопада 2018 року не проживає. Вказане підтвердили своїми підписами у акті, зокрема, сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Статтею 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно із ч.1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст.405 ЦК України). При цьому суд наголошує на те, що відповідно до роз`яснень, що містяться у п.39 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК), таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачка вселилась у спірний житловий будинок в якості члена сім`ї (дочки) дружини сина власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Відповідачка спільним побутом із позивачем не пов`язана, позаяк у вказаному будинку не проживає з листопада 2018 року, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, шлюб її матері із сином позивача був розірваний (а.с. 5-7). Отже, обставини, що були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Самостійного права на житло позивача із підстав, передбачених законом (найм, оренда), вона не набула. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону України №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК). Таким чином, позивач, як власник майна, вправі ставити питання про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком. Враховуючи наведені вище обставини, оскільки відповідачка протягом тривалого часу не проживає у спірному житловому будинку, будь-яких пояснень поважності причин її відсутності за місцем реєстрації не надано, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 702/101/18 (провадження № 61-42856св18). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] , тому позов [PERSON] підлягає до задоволення повністю. На підставі п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені останньою судові витрати у справі в розмірі 840,80 грн судового збору.

Outcome: approved