Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

15.10.2018 позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського райсуду м. Харкова з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що між нею та відповідачем 11.08.2006 укладено шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Протягом останніх років стосунки з чоловіком розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Фактично сім`я припинила своє існування. Останні роки позивач та відповідач проживають окремо. Син проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає. У зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з [PERSON] аліменти на дитину у розмірі 3000,00 грн. 03.12.2019 відповідачем [PERSON] подано відзив, в обґрунтування кого зазначено, що жодних підстав для розірвання шлюбу не має, поведінка позивача суперечить її дійсній волі та суперечить не тільки її інтересам, а і інтересам сина. Збереження шлюбу можливо. На теперішній час позивач і відповідач мешкають разом, ведуть спільне господарство, він забезпечує сім`ю, купує продукти харчування, сплачує гуртки, які відвідує син. Окрім того, він систематично відвідує батьківські збори. У зв`язку з чим відповідач просив надати час для примирення. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, з підстав, викладених у позові. Додатково позивач зазначила, що на теперішній час відповідач не проживає разом з ними, мешкає за кордоном більше 7 років. [PERSON] не працює. Позивач наголосила на тому, що вона мешкає з іншим чоловіком та хоче створити іншу сім`ю, почуттів до [PERSON] у неї не має, на примирення вона категорично не згода. Щодо стягнення аліментів [PERSON] зазначила, що відповідач не утримує дитину, останній раз надав допомогу у листопаді 2018 року. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав викладених у ньому. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, зазначив, що примирення можливе. На теперішній час він не працює, проте у нього є накопичення, які він і витрачає на сина та сім`ю. На теперішній час з позивачем вони мешкають разом, ведуть спільне господарство. Щодо аліментів зазначив, що на дитину кожного місяця витрачає біля 2300 грн. \~ \~ \~ \~У подальшому відповідач [PERSON] звернувся до суду з клопотання про розгляд справи за його відсутністю, наголошував на тому, що проти задоволення позову заперечує, просив надати строк для примирення. Представник відповідача Петрова О.В. у судовому засіданні заперечувала проти позову, з підстав викладених у відзиві, просила надати час для примирення. Суд, вислухавши позивача, відповідача та їх представників, дослідивши матеріали справи приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається те, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстрований 11.08.2006 у міському відділ реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 1492. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , про свідчить копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Відповідно до\~статті 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини 1\~статті 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою\~статті 56 СК України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті\~104, частиною третьою статті\~\~105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 СК України. За змістом частини третьої\~статті 109 СК України\~передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до частини першої статті\~110, статті\~112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо надання строку для примирення суд приходить до наступного: Згідно з\~статтею 111 СК України\~суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно в процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення. Системний аналіз норм\~СК України\~вказує на те, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Окрім того, суд зауважує, що позов про розірвання шлюбу пред`явлено 15.10.2019, про що відповідач був обізнаний та не був позбавлений можливості вживати заходів щодо примирення без ухвали суду. Також, у судовому засіданні позивачем було зазначено, що примирення категорично не можливе, так вона має намір створити сім`ю з іншим чоловіком. Суд вважає, що посилання відповідача [PERSON] на можливість збереження сім`ї, самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки позивач [PERSON] заперечує проти збереження шлюбу. Таким чином, зважаючи на характер і тривалість спірних відносин, суд вважає, що збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що відповідачем не доведено необхідності наявності передбачених законом підстав для відмови у задоволенні позову, а тому приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . Як випливає з пояснень позивача на теперішній час дитина фактично проживає з матір`ю та знаходиться на ї утриманні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини 1 статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 181 СК України способи\~виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне\~значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Метою законодавчого закріплення права одного з батьків, з ким проживає дитина на отримання аліментів у твердій грошовій сумі є перш за все захист інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Разом с тим, вирішуючи питання щодо розміру аліментів суд приймає до уваги, що відповідач має мінливий дохід. Беручи до уваги, що батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, тобто обоє батьків: як батько так і мати, мають рівні обов`язки щодо утримання дитини, враховуючи матеріальне становище платника аліментів, стан здоров`я, наявність нерухомого та рухомого майна, суд вважає, що аліменти у розмірі 2218 грн, що становить прожитковий мінімум для дитини відповідного віку є достатніми для участі батька дитини у цих витратах. У разі зміни майнового стану відповідача позивач не позбавлена можливості звернутися до суду щодо збільшення розміру аліментів. Системно аналізуючи норми матеріального права та надані сторонами докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості,\~з урахуванням положень\~ст.182 СК України, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, що відповідатиме принципам розумності та справедливості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлоягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного, ст. 104, 105, 110-114 СК України і

Outcome: partial