Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

16.01.2020 [PERSON] звернувся з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в якій просить суд стягнути з відповідача 9405 Євро. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 22.06.2019 Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області визнано недійсними деякі умови кредитного договору укладеного з банком та зобов`язано банк здійснити перерахунок за цим кредитом. Однак, банк не виконує рішення суду в частині проведення перерахунку за кредитним договором. Вважає, що ним здійснено оплату за недійсними умовами договору у сумі 9405 Євро, які необхідно стягнути з банку. Позовні вимоги обґрунтовує положеннями статті 216 ЦК України щодо наслідків недійсного правочину. Ухвалою судді від 21.01.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче слухання. 02.10.2020 до суду надійшло клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 05.10.2020 було зупинене провадження у справі, а ухвалою від 01.07.2021 поновлене. 12.08.2021 позивач подав суду заяву про зменшення позовних вимог, зокрема просив суд стягнути з відповідача 3323,21 євро. А також подав клопотання про витребування доказів. 20.08.2021 до суду надійшов відзив відповідача на заяву про зменшення позовних вимог, в якому він зокрема просив суд закрити провадження у справі. Ухвалою суду від 07.09.2021 заяву [PERSON] про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду та витребувано докази, у задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. Одночасно, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. 27.09.2021 до суду надійшли документи на виконання вимог ухвали про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача адвокат Поронюк І.Б. позовні вимоги підтримав та пояснив, що між сторонами було укладено кредитний договір, зобов`язання по якому виконувались обома сторонами. Згодом, 22.06.2019 суд визнав недійсними певні умови кредитного договору і таке рішення суду набрало законної сили. Оскільки за такими умовами договору позичальник здійснював оплату, то розмір таких коштів підлягає поверненню як реституція за недійсним правочином. Представник відповідача адвокат Жарський І.Р. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та пояснив, що рішення суду від 22.06.2019 було виконано банком повністю і в даному випадку немає місця наслідків недійсності правочину, так як має місце переплата за договором, а з такою підставою позову позивач не звертався. Крім того, позивач не звертався до банку з будь-якими заявами про повернення коштів, тому такий позов подано передчасно, а право позивача не порушено. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 21.03.2007 між відповідачем як банком та позивачем як позичальником укладено кредитний договір за яким банк надав кредит у розмірі 45\~000,00 Євро. І відповідно до квитанції від 22.03.2007 такий кредит було отримано позичальником (а.с. 7-8). 28.07.2007 між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору №LVКBGA00000024 (а.с. 9-15). Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22.06.2017 у справі №446/1649/15-ц (а.с. 4-6), яке не оскаржене та набрало законної сили, первісний позов банку задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у сумі 11\~597,34 Євро. Зустрічний позов [PERSON] задоволено повністю. Визнано недійсною умову кредитного договору № LVBGA00000024 від 21.03.2007 року в редакції згідно з додатковою угодою № 1 від 28.07.2009 року про обов`язок позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з моменту укладення договору. Зобов`язано Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» з 21.03.2007 року провести перерахунок за кредитним договором № LVBGA00000024 від 21.03.2007 року, зарахувавши отриману банком винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з моменту укладення договору в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту. За наслідками даного рішення суду було відкрито виконавче провадження №59489257 Кам`янка-Бузьким ВДВС щодо стягнення коштів з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 21-23), а також виконавче провадження №59917039 Печерським ВДВ м. Києва щодо зобов`язання ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок за кредитним договором (а.с. 24-27). Заявою від 09.06.2020 адресованій Печервському ВДВС м. Києва, представник АТ КБ «Приватбанк» вказав, що на виконанні у відділі перебуває виконавчий документ від 22.06.2017 (щодо перерахунку за кредитним договором). В цій заяві представник банку повідомляє, що рішення банком виконано в повному обсязі, договір погашено повністю, переплата складає 3\~323,21 Євро (а.с. 123). Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.03.2021 визнано таким, що не підлягає виконанню повністю виконавчий лист № 446/1649/15-ц від 21.03.2019 року, виданий Кам`янка-Бузьким районним судом Львівської області про стягнення заборгованості у розмірі 273 929,17 гривень. Вирішуючи даний спір, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Так, як видно з обставин справи, її сторони 21.03.2007 підписали кредитний договір та виконували його. В подальшому, за позовом позичальника, суд визнав недійсними умови кредитного договору, що передбачали обов`язок позичальника сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати з моменту укладення договору. Також, як видно з обставин справи та не заперечується сторонами, на виконання таких умов договору, які в подальшому були визнані недійсними судом, позичальник сплачував кошти. Як вказано у ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. У пункті 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 №9 вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Аналіз фактичних обставин справи та норм права, які регулюють спірні правовідносини свідчить, що спір між сторонами виник саме у зв`язку з визнанням недійсними певних умов договору кредиту, зобов`язання за якими було виконано позичальником. Тому, суд погоджується з позивачем, що має місце реституція, а не переплата за договором, як це вказує представник відповідача. Так, з обставин справи встановлено та не заперечується сторонами у справі, що на момент винесення рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом, позичальник сплачував кошти за недійсними умовами договору кредиту. Проте, в результаті винесеного судом рішення і здійсненого перерахунку за кредитом в рамках виконавчого провадження, виникла сума розміром 3\~323,21 Євро, яка утворилась як різниця між зарахованими коштами в рахунок погашення суми боргу за кредитними зобов`язаннями та фактично сплаченими коштами за недійсними умовами договору кредиту. Відтак, кошти, які просить стягнути позивач, це власне сума, яка була сплачена за недійсними умовами кредитного договору і яка підлягає поверненню, що за своєю правовою природою є реституційною вимогою. Посилання представника відповідача на те, що позивач не звертався до банку із заявою про повернення таких коштів суд відхиляє з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Враховуючи, що обов`язкового застосування заходів досудового врегулювання у даному випадку закон не містить, то у суду відсутні підстави для відмови у захисті порушеного права з цих підстав. Крім того, з обставин справи видно, що позивач неодноразово звертався до банку із заявами про надання інформації щодо стану його рахунку за кредитним договором, проте йому було відмовлено в т.ч. з посиланням на банківську таємницю. Також, суд враховує, що даний позов позивач пред`явив ще у січні 2020 року, проте відповідач не визнав його, а заперечував, протягом всього часу, що на переконання суду свідчить про відсутність бажання відповідача повертати кошти позивачу і невідповідність його дій такій засаді цивільного законодавства як добросовісність. А тому, позовні вимоги підлягають до задоволення повністю як законні та обґрунтовані. Судові витрати у виді сплаченого судового збору необхідно покласти на відповідача згідно правил ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved