Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-26 00:00:00

17.01.2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року, та зобов`язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на зазначену квартиру за позивачкою. В обґрунтування вимог зазначає, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що вона єдина спадкоємиця спадкового майна, що залишилося після смерті її батька. Після його смерті вона у встановленому законом порядку та строки прийняла спадщину, звернувшись до нотаріальної контори з відповідною заявою. Проте, після звернення до нотаріальної контори їй стало відомо, що за життя її батьком 16.02.2007 року був складений заповіт на користь [PERSON], та 09.06.2008 року заповіт на користь [PERSON]. Також їй стало відомо, що 24.10.2008 року між її батьком та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно із яким її батько передав у власність [PERSON] спірну квартиру. Вважаючи, що під час складання вказаних заповітів та договору довічного утримання її батько не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати вона звернулася до суду із позовом про визнання недійсними заповітів та договору довічного утримання. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.10.2011 року по справі № 2-895/11 визнано недійсними заповіт [PERSON], складений 16.02.2007 року на користь [PERSON], визнано недійсним заповіт [PERSON], складений 09.06.2008 року на користь [PERSON], та визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 24.10.2008 року між [PERSON] і [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2012 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року залишено без змін. Разом з цим, незважаючи на те, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року набрало законної сили 24.01.2012 року, позивачка досі не може отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно - спірну квартиру, оскільки право власності на вказану квартиру в Київському міському бюро технічної інвентаризації зареєстровано за [PERSON]. Позивачка зазначає, що інакше як за рішенням суду вона не може захистити свої права, у зв`язку з неможливістю після визнання заповітів та договору довічного утримання недійсними реєстрації права власності за її покійним батьком у зв`язку з його смертю. Позивачка зазначила, що вирішити питання про визнання за нею права власності в порядку спадкування можливо лише у судовому порядку. Посилаючись на зазначені вище обставини [PERSON] просить задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач - Київська міська рада в судове засідання не направив свого представника для участі в розгляді справи. 05.02.2014 року до суду надійшли письмові пояснення представника Київської міської ради з яких вбачається, що відповідач просить суд ухвалити рішення у даній справі згідно норм чинного законодавства. Просить розглядати справу у відсутності представника відповідача. Відповідач - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не направив свого представника для участі в розгляді справи. 17.02.2014 року до суду надійшли письмові заперечення цього відповідача в яких відповідач зазначив, що позовні вимоги [PERSON] не визнає, просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не направив для участі у справі свого представника. 26.02.2014 року до суду надійшли письмові заперечення Головного управління юстиції у м. Києві з яких вбачається, що третя особа залишає вирішення даної справи на розсуд суду. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. З огляду на те, що відповідачі та треті особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в суді, а також виходячи з приписів ст. 224 ЦПК України, враховуючи думку представника позивача, який не заперечував протии заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON], померлого [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8). За життя [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], а саме: ? частина квартири на підставі Свідоцтва на право власності на житло від 11 листопада 1998 року, виданого Відділом приватизації державного житла Залізничного району м. Києва, та ? частина - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 10 вересня 2008 року (а.с.а.с. 10, 11). [INFO] року [PERSON] помер (а.с.9). Після смерті батька позивачка [PERSON] в установленому законодавством порядку і строки - 10.01.2009 року - звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, до складу якої входили грошові вклади та квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Проте, після звернення до нотаріальної контори [PERSON] стало відомо, що за життя її батьком 16.02.2007 року був складений заповіт на користь [PERSON], та 09.06.2008 року заповіт на користь [PERSON]. Також позивачці стало відомо, що 24.10.2008 року між її батьком та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, згідно із яким її батько передав у власність [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається з листа Київського міського БТІ від 03.02.2014 року згідно з даними Бюро, [ADDRESS] (колишня [ADDRESS]), на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору довічного утримання, посвідченого 9-ою Київською державною нотконторою 24.10.2008 року, № 4-2524. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.10.2011 року по справі №2-895/11 визнано недійсним заповіт [PERSON], складений 16.02.2007 року на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 547; визнано недійсним заповіт [PERSON], складений 09.06.2008 року на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 2356; визнано недійсним договір довічного утримання, укладений 24.10.2008 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Фроловою А.О. і зареєстрований в реєстрі за № 4-2525. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2012 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року залишено без змін. Разом з цим, листом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори від 31.10.2013 року за № 8541/02-14 позивачці було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом в частині спадкування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. При цьому, Державною нотаріальною конторою було зазначено, що видати Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], позивачці немає можливості, оскільки її батьком за життя на зазначену квартиру був укладений договір довічного утримання із [PERSON], яка зареєструвала його в КП Київське МБТІ. І не зважаючи на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 20.11.2011 року вказаний договір довічного утримання був визнаний недійсним, в Київському МБТІ вказана квартира зареєстрована за [PERSON]. Також нотаріусом було зазначено, що згідно чинного законодавства Бюро технічної інвентаризації вже не має права скасовувати державну реєстрацію, а Державна реєстраційна служб також не має права здійснювати державну реєстрацію права власності на померлу особу. При цьому Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою було рекомендовано позивачці звернутися до суду з метою захисту своїх прав та визнання за нею права власності на зазначену квартиру. Таким чином на день розгляду справи в суді у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні дані про те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за померлим [PERSON], що унеможливлює отримання позивачкою свідоцтва про право на спадщину, тобто існують перешкоди для оформлення спадкових прав позивачки у нотаріальному порядку. У зв'язку з неможливістю реєстрації права власності за покійним [PERSON] після визнання недійсними заповітів та договору довічного утримання у зв'язку зі смертю [PERSON] вирішити питання про спадкування позивачкою спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], інакше ніж у судовому порядку неможливо. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.ст. 1216, 1222, 1223 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено вище та вбачається з копії спадкової справи відкритої 9-ою Київською державною нотаріальною конторою 28.11.2008 року щодо майна померлого [INFO] року [PERSON], а також з огляду на визнання в судовому порядку недійсними заповітів [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON], єдиною спадкоємицею майна [PERSON] є його дочка - позивачка [PERSON]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Разом з цим, відповідно до п. п. 4.15, 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі - порядок) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З аналізу положень Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3502/5 року вбачається, що з заявою про реєстрацію змін до записів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно може звернутися заявник, який реєструє право власності на своє майно (тобто чинним законодавством не передбачена реєстрація права власності на нерухоме майно за померлою особою). З огляду на викладені вище обставини, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну квартиру в порядку спадкування за законом після смерті її батька [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в суді і підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] є єдиною спадкоємицею майна померлого, і обраний нею спосіб захисту її спадкових прав є єдиним можливим способом захистити її права. Разом з цим, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивачки в частині зобов`язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на зазначену квартиру за позивачкою, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів , зокрема, юридичних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, захисту підлягають невизнані, оспорювані або порушені права особи. Разом з цим, судом не встановлено порушення прав позивачки з боку Реєстраційної служби ГУЮ у м. Києві, оскільки до вирішення даної справи у відповідача не було правових підстав проводити державну реєстрацію прав на спірне нерухоме майно за позивачкою. Таким чином, Реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві прав позивачки не порушувала. Виходячи з цього в задоволенні позову [PERSON] в частині зобов`язання Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на спірну квартиру за позивачкою має бути відмовлено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд, з врахуванням того, що позивачка в силу закону звільнена від оплати судового збору, вважає за необхідне у відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача Київської міської ради на користь держави судовий збір за подання позову в розмірі 3 654 гривень 00 копійок, оскільки дійшов висновку про те, що Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві прав позивачки не порушувала. На підставі викладеного та

Outcome: partial