Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

15.07.2015 року Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» (далі по тексту позивач) звернулося до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту відповідач-1) та [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.1-5). В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 11.09.2006 року між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0035/74/65194, відповідно до умов якого позивач надав, а відповідач отримав кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19 000 доларів США, строком до 11.09.2026 року, зі сплатою 12 % річних. В забезпечення належного виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено 11.09.2006 року договір поруки № 014/0035/74/65194, за яким остання виступила поручителем [PERSON] та взяла на себе зобовязання перед банком відповідати по зобовязанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобовязань. АППБ «Аваль»належним чином виконало свої зобовязання по кредитному договору, а саме банком були надані [PERSON] кошти в сумі 19 000США. Проте [PERSON] порушив умови договору, не виконав свої зобов'язання належним чином, у зв'язку з чим на даний час за ним та відповідно за його поручителем [PERSON] рахується заборгованість у загальній сумі 19\~969,69 дол. США. Невиконання відповідачами зобов'язань по укладеному договору зумовило звернення ПАТ «[PERSON] Аваль» до суду із відповідним позовом. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16.07.2015 року відкрито провадження по справі № 495/4768/15-ц за позовом ПАТ «[PERSON] Аваль»до [PERSON] та [PERSON]про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Справу призначено до розгляду (а.с.48). 11.01.2016 року відповідачем-1 [PERSON] подано до суду зустрічний позов до ПАТ «[PERSON] Аваль» за участю третьої особи [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним (а.с.83-89). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.01.2016 року зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» за участю третьої особи [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним прийнято до провадження та обєднано з первісним позовом ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] та [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.91-92). 23.03.2016 року відповідачем-1 [PERSON] подано до суду заяву про залишення його зустрічного позову до ПАТ «[PERSON] Аваль» за участю третьої особи [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним без розгляду (а.с.108). Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23.03.2016 року заяву [PERSON] про залишення його зустрічного позову без розгляду задоволено, зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» за участю третьої особи [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним залишено без розгляду (а.с.117-118). У судові засідання представник позивача не з'явився, але подав до суду заяви, згідно яких просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.77, 106). Відповідач-1 [PERSON], в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, згідно з якою з позовними вимогами банку погоджується частково, визнає наявність заборгованості за кредитом та відсотків по ньому, але просить зменшити розмір пені. Крім того, просить відстрочити виконання рішення суду на 1 (один) рік у звязку із знаходженням на даний час у скрутному фінансовому становищі, так як працевлаштований у ТОВ «АТП 15107» на посаді водія автобуса із заробітною платою 4\~000 (чотири тисячі) гривень на місяць. Також, за твердженням [PERSON], з ним проживають та знаходяться на його утриманні дружина [PERSON] (офіційно не працевлаштована), донька [PERSON] та онука [PERSON] У свою чергу, як зазначає [PERSON], він не відмовляється від погашення заборгованості та зобовязується при першій можливості її погасити. Справу просить розглядати за його відсутності (а.с.109). Відповідач-2 [PERSON], в судове засідання не з'явилася, але подала до суду заяву, згідно з якою з позовними вимогами банку не згодна, просить у їх задоволенні відмовити та справу розглянути за її відсутності (а.с.107). Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи. У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль», є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «[PERSON] Аваль», яке було правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» (а.с.43-45). 11.09.2006 року між АППБ «Аваль» (Кредитор) та [PERSON] (Позичальник) було укладено кредитний договір № 014/0035/74/65194 (а.с.11-13). Відповідно до розділу 1 Договору, Кредитор надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19 000 дол. США, а Позичальник зобов'язується належним чином використати та повернути Кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов Договору та [PERSON], та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Кредит надається на строк 240 місяців, з 11.09.2006 року по 11.09.2026 року, згідно Графіку надання кредиту. Відсоткова ставка за користування кредитом складає 12 відсотків річних. Додатково Позичальник сплачує на користь Кредитора комісії за Договором. Кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі (розділ 2 Договору). Згідно із п.6.5 Договору, Кредитор має право вимагати дострокового погашення Позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання Позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених цим Договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року між АППБ «Аваль» (Кредитор), [PERSON] (Поручитель) та [PERSON] (Позичальник) 11.09.2006 року було укладено Договір поруки (а.с.18-19). Відповідно до п.п. 1.2-1.3 Договору поруки, сторони договору встановлюють, що Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобовязання перед Кредитором відповідати по зобовязанням Позичальника, які виникають з умов кредитного договору №014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року, в повному обсязі цих зобовязань. Поручитель свідчить, що з умовами кредитного договору ознайомлений та згоден. Сторони договору встановлюють, що зобовязання Поручителя перед Кредитором є безумовним і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та вказаним в п.1.2 кредитним договором не потребують. Сторони договору визначають, що у випадку невиконання Позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, Поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і Позичальник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотківза користування кредитом та штрафних санкцій (п.2.1 Договору поруки). Згідно із п.п. 3.1-3.2 Договору поруки, сторони договору встановлюють, що у випадку невиконання або неналежного виконання Боржником взятих на себе зобовязань по кредитному договору, Поручитель і Позичальник несуть солідарну відповідальність перед Кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної заяви, у відповідності до ч.1, 2 ст.554 Цивільного кодексу України. Днем виникнення зобовязання Поручителя погасити заборгованість Позичальника вважається день закінчення строку надання кредиту за кредитним договором, в тому числі і з урахуванням пролонгації. Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобовязання. При цьому, сторони канстатують, що строк закінчення цього договору не вказується ними конкретно, так як він визначається моментом повного погашення заборгованості Позичальника по кредитному договору (п.4.1 Договору поруки). На виконання умов Кредитного договору № 014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року, АППБ «Аваль» надало [PERSON] грошові кошти у розмірі 19 000 дол. США. В свою чергу, [PERSON] в порушення умов Кредитного договору №014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року не надавав своєчасно та в повному обсязі ПАТ «[PERSON] Аваль» грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісіями, іншими платежами, що підтверджується відповідними розрахунками банку (а.с.7-10), у зв'язку з чим станом на 08.06.2015 року у [PERSON] перед ПАТ «[PERSON] Аваль» виникла заборгованість по Кредитному договору №014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року на загальну суму 19\~969,69 дол. США, яка складається з: - заборгованість за кредитом в розмірі 16\~109,05 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 1\~942,44 дол. США; - пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків в розмірі 1\~918,20 дол. США. 05.12.2014 року ПАТ «[PERSON] Аваль» направило на адреси Позичальника [PERSON] та Поручителя [PERSON], вимоги №№ 114-0-0-00/15-11146 та 114-0-0-00/15-11147, згідно з якими повідомило про наявність простроченої заборгованості по Договору № 014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року та необхідність її погашення (а.с.31-32). Між тим, такі вимоги позивача залишені відповідачами без відповіді та задоволення. Отже, в добровільному порядку Позичальник [PERSON] та Поручитель [PERSON] виниклу та непогашену заборгованість по Договору № 014/0035/74/65194 від 11.09.2006 року не погасили. Невиконання відповідачами своїх зобов'язань по вищезазначеному договору зумовило звернення ПАТ «[PERSON] Аваль» до суду із відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 509. 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Загальними умовами зобов'язання є те, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. (ст.ст. 525, 625 ЦК України). Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.1 ст.610 Цивільного кодексу України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (ст.612 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з кредитного договору, які регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.ст. 1047, 1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України,\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Крім того, відповідно до абз.1 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як встановлено матеріалами справи, [PERSON] в порушення умов Договору №014/0035/74/65194 від 11.09.2006року та зазначених вище норм чинного законодавства свої зобов'язання, визначені цим договором, виконував несвоєчасно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим у [PERSON] виникла та залишається і наданий час непогашеною заборгованість перед ПАТ «[PERSON] Аваль»по Договору №014/0035/74/65194 від 11.09.2006року на загальну суму 19\~969,69 дол. США, яка складається з: - заборгованість за кредитом в розмірі 16\~109,05 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 1\~942,44 дол. США; - пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків в розмірі 1\~918,20 дол. США. Рішенням Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Таким чином, з урахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, оскільки нарахований банком розмір пені в сумі 1\~918,20 дол. США є завищеним, а тому підлягає зменшенню до 500 дол. США Саме такий розмір неустойки, на думку суду, відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості. Отже, розмір заборгованості [PERSON] перед ПАТ «[PERSON] Аваль» за Договором № 014/0035/74/65194 від 11.09.2006року становить 18\~551,49 дол. США та складається з: - заборгованість за кредитом в розмірі 16\~109,05 дол. США; - заборгованість по сплаті відсотків в розмірі 1\~942,44 дол. США; - пеня за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків в розмірі 500 дол. США. Крім того, відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст.554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до ч.1 ст.251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст.251, ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобовязання, передбаченого договором. Отже, «основне зобовязання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник, [PERSON], (а отже, і поручитель, [PERSON]В.) первинно взяв на себе зобовязання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 11.09.2026, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 Цивільного кодексу України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У звязку з порушенням боржником графіка погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором кредитор використав передбачене ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України та умови договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 05.12.2014 вимогу, у тому числі поручителю, про дострокове повернення всієї суми кредиту та повязаних із ним платежів. Отже, у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України строку виконання основного зобовязання передбачений ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України шестимісячний строк підлягає обчисленню із цієї дати. Разом із тим, як установлено судом, після 05.12.2014 сторони продовжили виконувати свої права та обовязки відповідно до первинних умов кредитного договору - згідно з графіком щомісячного погашення кредиту й сплати процентів. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14. Оскільки відповідно до ст.554 Цивільного кодексу України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень ч.4 ст.559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобовязань та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК); протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст.559 ЦК). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову» як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку (стст.61, 64 Господарського процесуального кодексу, ст.122 ЦПК) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором має бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання. Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений,припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року по справі № 6-53цс14, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Частиною 1 статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як встановлено матеріалами справи, ПАТ «[PERSON] Аваль», звернулося до Позичальника [PERSON] та Поручителя [PERSON],з вимогами про дострокове погашення заборгованості за Кредитним Договором № 014/0035/74/65194 від 11.09.2006року 05.12.2014 року, а з відповідним позовом до суду лише 15.07.2015 року, тобто більше, ніж шість місяців. Отже, ПАТ «[PERSON] Аваль»втратило право вимагати від Поручителя [PERSON], виконання її зобов'язань, передбачених договором поруки від 11.09.2006 року за № 014/0035/74/65194, щодо погашення заборгованості за Кредитним договором №014/0035/74/65194 від 11.09.2006 рокуу зв'язку із пропущенням встановленого шестимісячного терміну для звернення до неї з відповідним позовом. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини, норми чинного законодавства та той факт, що такі дії не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та держави, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість, правомірність та законність позовних вимог ПАТ «[PERSON] Аваль», у зв'язку з чим позовна заява ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] та [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.ст. 79, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати понесені ПАТ «[PERSON] Аваль» при розгляді справи підлягають стягненню з відповідача-1 на користь позивача пропорційно задоволених вимог. Крім того, як було вище зазначено, відповідач-1 [PERSON], у поданій до суду заяві (а.с.109-115) з позовними вимогами ПАТ «[PERSON] Аваль» в частині наявності заборгованості за кредитом та відсотків по ньому погодився, але просив суд відстрочити виконання рішення суду на 1 (один) рік у звязку із знаходженням на даний час у скрутному фінансовому становищі, так як працевлаштований у ТОВ «АТП 15107» на посаді водія автобуса із заробітною платою 4\~000 (чотири тисячі) гривень на місяць. Також, за твердженням [PERSON], з ним проживають та знаходяться на його утриманні дружина [PERSON] (офіційно не працевлаштована), донька [PERSON] та онука [PERSON] У свою чергу, як зазначає [PERSON], він не відмовляється від погашення заборгованості та зобовязується при першій можливості її погасити. Відповідно до \~статті 373 Цивільного процесуального кодексу України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сімї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав \~виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення \~в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. За змістом вказаної статті, підставою для відстрочення або розстрочки рішення суду є обставини, що утруднюють виконання такого рішення. Крім того, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, які б свідчили про можливість надання відповідачу відстрочки або розстрочки виконання судового рішення. Враховуючи визнання відповідачем позову, його матеріальний стан та наміри і зобов'язання щодо погашення заборгованості, суд вважає за можливе частково задовольнити клопотання [PERSON]та надати йому відстрочку виконання рішення суду строком до 31.12.2016 року.

Outcome: partial