Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

15.03.2021 року на адресу Першотравневого районного суду надійшла позовна заява [PERSON] в інтересах якого діє адвокат Богославський Сергій Вікторович до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Вороновицької об`єднаної територіальної громади про позбавлення батьківських прав В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що вона є матір`ю неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Батько дитини - [PERSON] , що підтверджуються свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 серпня 2011 року. Позивачка - [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 23 лютого 2011 по 21 лютого 2013 року. В шлюбі в них народилась донька [PERSON] [INFO] . Відповідно до рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21.02.2013 року у справі № 241/116/13-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.09.2013 р. у справі № 128/3301/13-ц, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] . Дитина [PERSON] , постійно проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Весь цей час дитина перебуває на повному її утриманні. Відповідач - батько дитини [PERSON] матеріальної допомоги на потреби дитини, її фізичне та духовне виховання та розвиток не надає, не приймає участі в її фізичному та духовному вихованні. Починаючи з 2013 року відповідач з дитиною не спілкувався. Дитина [PERSON] навіть його не бачила та не знає його. За весь час після розірвання шлюбу, батько [PERSON] жодного разу не був на батьківських зборах, її навчанням не цікавився, тим більш жодного разу не приїхав до неї. Уся батьківська участь відповідача - це сплата аліментів. Враховуючи вищевикладене, позивач просить позбавити [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] батьківських прав щодо дочки - [PERSON] [INFO] та стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнав, надав відзив на позовну заяву, пояснив суду, що в 2015 році колишня дружина разом із донькою приїздила відвідати його батька (дідуся доньки), він бачився з донькою і просив позивача залишити доньку погостювати, однак вона йому відмовила. Відповідач продовжує спілкуватися з дитиною по телефону, неодноразово пропонував донці приїхати до нього в гості, казав, що сам може приїхати її забрати. Однак, до нього дитини не відпускали, пояснюючи це тим, що на Донбасі іде війна і для дитини це небезпечно. В лютому 2021 року позивачка зателефонувала відповідачу і повідомила, що бажає виїхати на заробітки за разом з дитиною і просила надати їй дозвіл на вивіз доньки за кордон. Відповідач відмовив їй, оскільки позивач не змогла пояснити, навіщо вивозити дитину за кордон і в яких умовах вона там буде мешкати. Після відмови позивач почала налаштовувати дитину проти відповідача та погрожувала, що позбавить його батьківських прав. Відповідач завжди вчасно сплачує аліменти на утримання доньки, заборгованості не має, заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає налагодити з дитиною міцний зв`язок, хоче щоб вона знала свого рідного батька та пишалася своїм походженням» Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що в позбавленні батьківських прав немає потреби, оскільки відповідач [PERSON] характеризується позитивно, працює. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, виходячи з інтересів дитини, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка - [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі з 23 лютого 2011 по 21 лютого 2013 року .В шлюбі в них народилась донька [PERSON] [INFO] ( а.с.8) Відповідно до рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 21.02.2013 року у справі № 241/116/13-ц шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано ( а.с.7) Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05.09.2013 р. у справі № 128/3301/13-ц, з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON] , які він сплачує регулярно, заборгованості не має (а.с.54) [PERSON] , постійно проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] . Весь цей час дитина перебуває на повному її утриманні ( а.с.10) Орган опіки та піклування - служба у справах дітей Вороновицької селищної ради додала до матеріалів справи висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини ( а.с.80-83) Відповідач [PERSON] характеризується позитивно ( а.с.53,55), постійно працює ( а.с.54). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я , дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК ). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.155 СК ). Позивач, як на підставу своїх вимог про задоволення позову, вважає, що вищевикладені обставини по справі, а саме те, що відповідач не займається вихованням дитини, фінансово не підтримує її та не цікавиться її життям, є свідченням того, що відповідач не займається вихованням своєї дитини та виконанням своїх батьківських обов`язків щодо неї, а тому є всі підстави для позбавлення її батьківських прав відносно малолітньої дитини. Однак, з вказаним твердженням суд не погоджується у зв`язку з наступним. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України . Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини четвертої статті 10 , частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі Хант проти України від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У справі Мамчур проти України від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Таким чином, судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини , оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Відтак, позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України ). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Тобто, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Суд вважає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. У ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач спілкується з дитиною за допомогою мережі інтернет та телефонного зв`язку, запрошує до себе у гості, сплачує аліменти.. Крім того, вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, суд приймає до уваги сам факт заперечення відповідачем позовних вимог про позбавлення його батьківських прав, що свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у її вихованні, допомагати їй матеріально, її бажання бути батьком. Також, в силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, суд вважає, що органом опіки та піклування належним чином не обґрунтовано, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є достатніми для того, щоб зробити обґрунтований висновок про ухилення [PERSON] від виховання доньки [PERSON] та не свідчать про свідоме та умисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав [PERSON] у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed