Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

17.10.2018 позивач звернувся до суду та просив виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з кімнати №423 гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення в гуртожитку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2002 році відповідачі без достатніх на те правових підстав зайняли спірну кімнату в гуртожитку університету. Сторони не були пов`язані трудовими відносинами, рішення про вселення в спірну кімнату не приймалось, ордер на вселення не видавався, договір найму не укладався, за місцем проживання відповідачі не зареєстровані. Неправомірне утримання спірної кімнати перешкоджає університету використовувати її за призначенням - для забезпечення працівників та слухачів університету. Керівництво університету повідомляло про необхідність звільнення спірного приміщення у добровільному порядку, але до цього часу відповідачі займану жилу площу не звільнили. Окрім того, [PERSON] та члени його сім`ї забезпечені за рахунок Міністерства оборони України трикімнатною квартирою у [ADDRESS] , яку утримують i по цей час. Зазначає, що відповідно до Акта прийому (передачі) будівель, споруд і територій військового містечка від 9 липня 2003, будинок 89 військового містечка 31, в якому знаходиться спірне приміщення, передано на баланс Національної академії оборони України, яку згодом, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 №1089, реoрганізовано в Національний університет оборони України. Згідно витягу (індексний номер 106410203) з Державного реестру речових прав на нерухоме майно, а також Витягу з Єдиного ресстру об`єктів державної власності будівля, в якій знаходиться спірна кімната, с гуртожитком та перебуває в державній формі власності балансоутримувачем якої є Національний університет оборони України імені Iвана Черняховського. Розпорядженням Шевченківської у місті Києві державної адміністрації від 22 квітня 2009 будівля 89 військового містечка [ADDRESS] є гуртожитком для слухачів. Для використання будівлі під гуртожиток академією отримано дозвіл санепідемстанції. Для його обслуговування набрано штат працівників (штатний розклад додається). Тому позивач змушений звернутися до суду для захисту своїх прав.\~ 10 серпня 2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи були передані для розгляду за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва. 17.10.2018 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано на розгляд судді Усатовій І.А. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. 21.12.2020 на адресу суду надійшла уточнена позовна заяві від позивача, в якому доповнено обставини позову. Так, позивач зазначає, що жила площа в гуртожитку Національного університету оборони України імені Івана Черняховського за адресою: [ADDRESS] , була надана відповідачу та членам його сім`ї для тимчасового проживання на підставі листа-заселення від 27.05.2002 №423, виданого начальником академії. Вказує, на час вселення [PERSON] та члени його сім`ї в Академії не навчалися, військову службу не проходили та не були пов`язані трудовими відносинами. Рішення про виділення спірної кімнати в гуртожитку житловою комісією не приймалося, спеціальний ордер на вселення не видавався, договір не укладався. Також зазначають, що [PERSON] та члени його сім`ї забезпечені за рахунок держави трикімнатною квартирою у [ADDRESS] . В уточненій позовній заяві вказується, що університет листом від 22.02.2018 №182/2/420/187 звернувся до відповідачів із вимогою звільнити кімнату в гуртожитку у термін до 20 березня 2018 року, однак останні відповіді не надали та відповідних заходів не вжили. Позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Відподівач, [PERSON] , в судове засідання з`явилася, просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Відподівач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Відподівач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила. Відподівач, [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як зазначається в копії трудової книжки [PERSON] , 1955 р.н., з 27.11.2006 по 26.05.2008 працював у відділі програм і планів Департаменту воєнної політики та стратегічного планування Міністерства оборони України. У листі №133/1855 від 16.10.2000 начальник штабу перший заступник начальника Тилу МОУ генерал-лейтенант [PERSON] звернувся до начальника Національної академії оборони України генерал-лейтенанта Толубко В.Б. для вирішення питання розміщення сім`ї полковника [PERSON] у житловому фонді НАОУ до підходу черги на одержання житла. Відповідно до копії листа заселення, виданий Національною академією оборони України 27.05.2002, полковнику [PERSON] був наданий дозвіл на заселення у гуртожиток за адресою [ADDRESS] , склад сім`ї троє, заселення дозволяється. У довідці №182/7/613/41, виданій Національним університетом оборони України України імені Івана Черняховського 21.02.2019, зазначається, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS] , з 2002 і по теперішній час, за складом сім`ї [PERSON] , 1952 р.н. дружина, [PERSON] , 1986 р.н. донька, [PERSON] , 1982 р.н. син. Відповідно до даних, які містяться у довідці від 29.01.2019 №24757 житлової комісії гарнізону м. Київ, [PERSON] перебуває на квартирному обліку у ЖК гарнізону м. Києва з 01.11.1998, на підставі пільги вислуга 25 календарних років. Згідно довідки про забезпечення житлом №517/1397, виданої Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МОУ 01.03.2019, [PERSON] під час проходження служби у гарнізоні м. Київ військовій частині [NUMBER] з вересня 1998 по листопад 2004 не отримував жиле приміщення. Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 17 грудня 2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, згідно Розпорядження Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №360 від 22.04.2009 р. будинок [ADDRESS] використовується як гуртожиток, знаходиться у військовому містечку № [NUMBER] (лист Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №09/55-5230 від 17.07.07р.) та знаходиться на балансі Національної академії оборони України (акт прийому (передачі) будівель, споруд і території військового містечка Київського квартирно - експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 09.08.2003). Житловий фонд університету містить гуртожиток за адресою [ADDRESS] , будівля знаходиться на балансі університету та використовується як гуртожиток для слухачів, власником якого, згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №106410203 від 06.12.2017, є держава. Відповідно до довідки №к/1202, виданої Солом`янським районним у м. Києві військовим комісаріатом 20.07.2005, видана полковнику запасу [PERSON] , 1955 р.н., в тому, що він перебуває на військовому обліку в Солом`янському районному у м. Києві військовому комісаріаті. Крім того, в ній зазначено, що службу він проходив у ЗС з 05.08.1974 по 19.11.2004 рр., звільнений у запас відповідно до наказу МОУ №941 від 11.11.2004 за п.67 п/п «в» (у зв`язку зі скороченням штатів). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення до суду), і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно статті 60 ЦПК України 2004 року, на сторони покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Аналогічні положення містять статті 76, 77, 78, 81 ЦПК України. Щодо законності вселення відповідача в спірну кімнату, то судом встановлено, що [PERSON] разом з сім`єю були вселені в кімнату з дозволу начальника Національної академії оборони України відповідно до листа заселення від 27.05.2002, тому відсутні підстави вважати, що вселення [PERSON] разом з сім`єю в зазначене приміщення у гуртожитку було вчинено самовільно. Крім того, відсутність у [PERSON] ордеру не може бути підставою для його виселення, оскільки вселення відбулося з дозволу керівництва Національної академії оборони України, на підставі листа заселення, виданий Національною академією оборони України 27.05.2002, відповідно до якого полковнику [PERSON] був наданий дозвіл на заселення у гуртожиток за адресою [ADDRESS] . Отже, вселення в зазначене жиле приміщення не може вважатися самоправним. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За правилами частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 124 ЖК Української РСР передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень статті 132 ЖК Української РСР сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Таким чином, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї осіб, які перебували на військовій службі або працювали у системі Збройних Сил України не менш як десять років (стаття 125 ЖК Української РСР). Окрім того, в пункті 20 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що оскільки в силу статті 125 ЖК стаття 125 ЖК Української РСР деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався. Так, відповідач [PERSON] як на підставу своїх заперечень посилається на ту обставину, що у період з 15.09.1998 по 30.10.1998 проходив навчання на факультеті перепідготовки та підвищення кваліфікації Академії збройних сил України, що підтверджується свідоцтвом про підвищення кваліфікації серії [NUMBER] від 30.10.1998. Крім того, [PERSON] з 09.01.2008 по 05.02.2008 підвищував кваліфікацію в Національній академії оборони України на Вищих академічних курсах, що підтверджується свідоцтвом про підвищення кваліфікації серії [NUMBER] від 05.02.2008. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії довідки №к/275, виданої Солом`янським районним у м. Києві військовим комісаріатом 13.03.2018, [PERSON] , 1955 р.н., проходив службу у Збройних силах з 05.08.1974 по 19.11.2004. Звільнений наказом МОУ №941 від 11.11.2004 у зв`язку зі скороченням штату. Таким чином, [PERSON] має загальний стаж військової служби 30 років, та він звільнений із Збройних Сил у зв`язку зі скороченням штату, а відтак на нього поширюються положення статті 132 ЖК Української РСР. Тобто, відповідач не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення. Що стосується наявності переконливих доказів про наявність у відповідача [PERSON] та членів його сім`ї трикімнатної квартири у [ADDRESS] , суду не було надано підтверджень, які були актуальні на день подання позову. Розгляд цієї справи повинен відбуватися, зокрема, у контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», в якому викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. 34. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції». Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 листопада у справі №760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 06 лютого 2019 року у справі №753/15273/17-ц (провадження №61-48829св18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed