Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 24.07.2017 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до[PERSON], третя особа: Святошинська района в м. Києві державна адміністрація про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.01.1998 року №461, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією [ADDRESS], розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності 1/2 частина - [PERSON] (далі - Позивач-1), 1/2 частина - [PERSON] (далі - Позивач-2). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року у справі № 759/4155/15-ц, яке набрало законної сили 05.06.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (далі - Відповідач), зареєстрованого 16.02.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, за актовим записом № 164. Відповідач та Позивач-2 спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивачі зазначили, що [PERSON] виписатися з квартири, добровільно відмовилася, квартирою не цікавиться, витрат по її утриманню не несе, будь яких перешкод у користуванні квартирою Позивачі Відповідачу не чинять, а тому Позивачі вимушені нести додаткові витрати по утриманні квартири. Згідно акту від 06.07.2017 року складеного у складі майстра технічної дільниці «ЖЕД-3» [PERSON] та сусідів встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає. Вищевказане підтверджується і актом, складеним майстром технічної дільниці «ЖЕД-3» [PERSON] від 11.12.2017 року. Ухвалою суду від 28.07.2017 року відкрито провадження у цивільній справі за вказаним позовом. Ухвалою суду від 07.12.2017 року залучено третю особу. Ухвалою суду від 06.02.2018 року позов залишено без руху. Ухвалою суду від 13.02.2018 року продовжено розгляд справи. В судовому засіданні позивачі з'явилися, позов підтримали та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач повторно у судове засідання не з'явилася, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином, причини нявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд вважає за можливе проводити судове засідання у порядку ст.. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.01.1998 року №461, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією [ADDRESS], розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності 1/2 частина - [PERSON], 1/2 частина - [PERSON]. (а.с.7). Судом встановлено, що Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.05.2015 року у справі № 759/4155/15-ц, яке набрало законної сили 05.06.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрованого 16.02.2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, за актовим записом № 164. Судом встановлено, що згідно акту від 06.07.2017 року складеного у складі майстра технічної дільниці «ЖЕД-3» [PERSON] та сусідів встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає. Вищевказане підтверджується і актом, складеним майстром технічної дільниці «ЖЕД-3» [PERSON] від 11.12.2017 року. (а.с.8). В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні в судовому засіданні обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги, є обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню. В частині сплати витрат на правову допомогу, в позові необхілно відмовити, оскільки не налано належних та обгрунтованих докзів, розрахунку витрат та акту виконаних робіт, які понесли позивачі. Крім того, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн. 00 коп., які сплачено позивачами за подання позову до суду. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України та

Outcome: partial