Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

16 листопада 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що [INFO] померла його сестра громадянка [PERSON], яка при житті на випадок своєї смерті не залишила заповіту. Після її смерті відкрилася спадщина - житловий будинок [ADDRESS]. В якості поважних причин пропуску строків для прийняття спадщини позивач зазначає, що він проживає на території Автономної Республіки Крим, яка входить до складу України. Проте, внаслідок подій пов»язаних з тимчасовою окупацією території Автономної Республіки Крим він був позбавлений можливості своєчасно звернутися до нотаріальної контори, оскільки ситуація на півострові була складною, не працювали державні установи та органи нотаріату, мало місце відключення від єдиних державних реєстрів України, він побоювався залишати домівку та виїзжати з території півострова, так як назад він міг не потрапити, побоювався того, що його майно, під час його відсутності, могло бути націоналізоване. В подальшому, у жовтні 2015 року коли він звернулася до нотаріальної контори, йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянки [PERSON] та роз'яснено, що він пропустив встановлений законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини. У зв'язку із цим змушений звернутися за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивач підтримав пред»явлений ним в інтересах свого довірителя позов та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутність представника відповідача, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Залучена в якості третьої особи громадянка [PERSON], згідно наданих суду відомостей з Маловисківського РС Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області померла 13 березня 2014 року (а.с. 57). Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України - у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народилася громадянка [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Посвідкою про народження (а.с. 9). [INFO] народився громадянин [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Посвідкою про народження (а.с. 11). 22 липня 1961 року було зареєстровано Хмелівською сільською радою Маловисківського району шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище після реєстрацію шлюбу якої «[PERSON], актовий запис № 38, що підтверджується копією Актового запису про одруження та Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с. 36, 37). [INFO] померла громадянка [PERSON], що підтверджується копією Актового запису про смерть (а.с. 35). Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі та померла громадянка [PERSON] були рідними братом і сестрою. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину, після смерті громадянки [PERSON], яка померла [INFO], через те, що було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини, що підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 жовтня 2015 року (а.с. 13). Відповідно до відомостей наданих Маловисківською державною нотаріальною конторою Кіровоградської області, спадкова справа після смерті саме громадянки [PERSON], [INFO], не заводились, що підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (а.с. 27-29). Таким чином, судом не встановлено будь-яких інших спадкоємців, які б прийняти або бажали прийняти спадщину, що залишилася після смерті померлої [PERSON], окрім позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Як вбачається з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, позивач є спадкоємцем за законом, проте пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини, передбачений ч. 1 ст. 1270 ЦК України, оскільки повинен був звернутися до нотаріальної контори до 05 квітня 2014 року, інших спадкоємців померлої [INFO] [PERSON] судом не встановлено. У ч. 1 ст. 1272 ЦК України визначено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частиною 3 ст. 1272 передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до роз'яснень п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контори, після чого вважається таким, прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно положень ст.ст. 1, 3 Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається - сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст. 57-60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру; або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також враховує той факт, що відповідно до Конституції України особа повинна неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей та виконувати обов'язки, передбачені ст.ст.65-67 Конституції, при невиконанні особою конституційних обов'язків незнання законів не звільняє особу від юридичної відповідальності. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, з урахуванням визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлені обставини, які доводять, що позивачем доведено непереборні істотні труднощі на вчинення дій щодо прийняття спадщини, які носять поважний характер, через які позивач [PERSON] не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї сестри громадянки [PERSON], яка померла [INFO], оскільки позивач після смерті спадкодавця і до закінчення строку передбаченого законодавством для подання заяви про прийняття спадщини проживав на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, при цьому ст. 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України і як свідчить практика Європейського суду з прав людини, особа - вправі бути юридично необізнаною. Таким чином, суд вважає, що оскільки прийняття спадщини є правом особи, а позивач в інший спосіб захистити своє право не може ніж звернутися до суду, то її позовну заяву необхідно задовольнити та визначити додатковий строк для прийняття спадщини. Вирішуючи питання як розподілити між сторонами судові витрати, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, суд виходить з наступного. В ч. 1 ст. 88 ЦПК України серед іншого зазначається, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторонни понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли не з вини відповідача, і відповідач у справі не порушував права позивача, тому судові витрати у справі необхідно віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved