Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

17.07.2015 до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до Ржищівської міської ради Київської області, [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації, в якій позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення Ржищівської міської ради Київської області від 09.09.2011 № 586 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. 9 Січня у м.Ржищів Київської області, та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯМ № 735574, виданий 15.05.2012 на підставі рішення Ржищівської міської ради Київської області від 09.09.2011 № 586 на ім'я [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3211300000:69:004:0084, площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. 9 Січня у м.Ржищів Київської області, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 321120001000410 та скасувати його державну реєстрацію. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився з поважних причин. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтвердив обставини викладені у позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Реєстраційна служба Ржищівського міського управління юстиції в судове засідання не з'явився з поважних причин. Суд, заслухавши осіб, які беруть участі у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення в повному обсязі, виходячи з нижченаведеного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25720798 (а.с. 10), виданого на підставі рішення Ржищівського міського суду від 01.03.2013, ухваленого у справі № 374/65/13-ц (а.с. 9), позивач визнаний власником домоволодіння по вул. 9 Січня, 6 ум.Ржищів Київської області в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON]. Однак, коли позивач звернувся до Ржищівської міської ради Київської області для оформлення права власності на цю земельну ділянку у зв'язку із набуттям майнового права на зазначене вище домоволодіння, то йому повідомили, що дана земельна ділянка рішенням Ржищівської міської ради від 09.09.2011 № 586 передана у власність гр. [PERSON] і на сьогодні належить їй на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ №735547, виданого 15.05.2012 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 321130001000410 (а.с.8). Статтею 116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України; набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність; безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним Кодексом України, а згідно статті 118 даного кодексу встановлено, що громадянин, зацікавлений у одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної державної адміністрації або ради за місцем знаходження земельної ділянки; у заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання; відповідна адміністрація або рада розглядає заяву і в разі згоди на передачу земельної ділянки надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 01.03.2013 (а.с. 9) позовні вимоги [PERSON] задоволено, визнано за останнім в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на домоволодіння по вул. 9 Січня, 6 в м. Ржищів Київської області (а.с.4-8). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.11.2015 рішення Ржищівського міського суду Київської області від 01.03.2015 залишено без змін, таким чином останнє набрало законної сили (а.с. 61-62). Вищезазначеним рішенням суду було встановлено, що позивач на відповідній правовій підставі в порядку спадкування набув право валасності на домоволодіння по вул. 9 Січня, 6 в м. Ржищів Київської області, таким чином, було встановлено, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції на спірній земельній ділянці перебував будинок, на який правомірно набув право власності позивач. Право власності позивача на нерухоме майно по вул. 9 Січня, 6 в м. Ржищів Київської області зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується письмовим доказом: витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2014 (а.с. 10). Тому суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача, що на час надання відповідачці спірної земельної ділянки, на ній були відсутні будь-які будівлі, оскільки таке твердження спростовується не лише вищезазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, а й письмовими доказами по справі: актом комісії Ржищівської міської ради Київської області від 16.06.2015 (а.с. 11), відповідно до якого зафіксовано фрагментарні залишки стіни та вбиральню. Беручи до уваги вищезазначене та вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України, судом було відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про допит в якості свідка [PERSON] та в задоволенні клопотання про виїзд та обстеження судом спірної земельної ділянки на місці. Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до ч. 2 ст. 83 цього Кодексу у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі. Оскільки на момент прийняття Ржищівською міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки гр. [PERSON], ця ділянка не належала до земель запасу міської ради і тим більше, не була вільною від забудови, то це виключає можливість її передачі у власність іншій фізичній особі, яка не являється власником будівель. Також суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідачки про те, що мова йде про різні земельні ділянки і що земельна ділянка, яка надана у власність відповідачці, та земельна ділянка, на якій розташовується спадковий житловий будинок позивача, є різними. Таке твердження спростовується письмовими доказами по справі: ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18.11.2015 (а.с. 61-62), актом комісії Ржищівської міської ради Київської області від 16.06.2015 (а.с. 11), довідкою виконкому Ржищівської міської ради від 28.12.2015 № 4-39/Л.825.2 (а.с. 101). Згідно з ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (ст. 152 ЗК України). Згідно з\~ ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент виникнення правовідносин). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Висновку про те, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2012 року та від 3 грудня 2012 року, ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 липня 2012 року та від 10 вересня 2012 року, на які як на приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції статей 116, 118 ЗК України посилається заступник Генерального прокурора України у своїй заяві. Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку був правовстановлюючим документом, який видавався на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що рішення Ржищівської міської ради Київської області від 09.09.2011 № 586 про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. 9 Січня у м.Ржищів Київської області, слід визнати незаконним та скасувати.

Outcome: approved