Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

16.09.2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою (з урахуванням поданих 30.03.2016 року уточнень) до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя (а.с.3-5, 115-116). Так, [PERSON], з урахуванням остаточних уточнень, просить суд: - виділити [PERSON] у власність ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га; - виділити [PERSON] у власність ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га; - визнати за [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га; - зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю залишити без розгляду; - державне мито, яке підлягає стягненню відстрочити до ухвалення судового рішення і стягнути зі сторін відповідно до вартості виділеного майна кожній стороні. Позовні вимоги мотивовані тим, що за період шлюбу сторонами було збудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.07.2007 року належить на праві приватної власності відповідачу, який в добровільному порядку відмовляється його розподілити. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2015 року відкрито провадження по справі № 495/6728/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя. Справу призначено до розгляду (а.с.22). 01.12.2015 року [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя, що є об ?єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю (а.с.56-58). Так, [PERSON], просить суд: - відмовити [PERSON] в позові розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя; - поділити належне [PERSON] до [PERSON] на праві спільної сумісної власності набуте за час шлюбу майно у вигляді квартири [ADDRESS]; - визнати особистою приватною власністю [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]; - визнати особистою приватною власністю [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,125 га, яка розташована по [ADDRESS]; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати в розмірі 487,20 грн. Такі зустрічні вимоги [PERSON] мотивовані тим, що з 1995 року сторони проживають окремо та ведуть окреме домашнє господарство, [PERSON] проживає за межами міста, має іншу сім'ю, в якій у нього [INFO] народилась донька [PERSON]. В результаті окремого ведення господарства з іншою сім'єю він побудував спірний будинок та у 2007 році здав його в експлуатацію. Крім того, після укладання між сторонами шлюбу вони придбали у спільну власність квартиру, в якій [PERSON] зараз проживає, тобто така квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2015 року зустрічний позов [PERSON] до[PERSON] про поділ майна подружжя, що є об'єктом права спільної сумісної власності та визнання житлового будинку особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна, що є загальною спільною власністю подружжя (а.с.62-63). Позивач - [PERSON], та її представник - [PERSON], в судовому засідання 30.03.2016 року заявлені (уточнені) позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] - відмовити. Відповідач - [PERSON], в судові засідання не з'явився, але його представник - Павленко В.С., в судовому засіданні 30.03.2016 року заявлений [PERSON] зустрічний позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, а в задоволенні первісного позову [PERSON] - відмовити. Розглянувши позовну заяву [PERSON] та зустрічну позовну заяву [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 15.12.1979 року між позивачем - [PERSON], [INFO], та відповідачем - [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис за № 37. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.6). За твердженням [PERSON], у період сумісного шлюбу з [PERSON] ними разом було збудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці загальною площею 0,125 га, що відповідно до свідоцтва про право власності від 30.07.2007 року належить на праві приватної власності [PERSON], який в добровільному порядку відмовляється його розподілити, у зв'язку з чим такий будинок підлягає примусовому поділу між сторонами, як майно, що є загальною спільною власністю подружжя. За твердженням [PERSON], з 1995 року сторони проживають окремо та ведуть окреме домашнє господарство. Він проживає за межами міста, має іншу сім'ю, в якій у нього [INFO] народилась донька [PERSON]. В результаті окремого ведення господарства з іншою сім'єю він побудував спірний будинок та у 2007 році здав його в експлуатацію, а тому він є його особистою приватною власністю. Крім того, після укладання між сторонами шлюбу вони придбали у спільну власність квартиру [ADDRESS], в якій [PERSON] зараз проживає, тобто така квартира є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними. Між тим, суд за такими доводами та вимогами [PERSON] та [PERSON] погодитися не може, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, [PERSON] та [PERSON] дійсно з 15.12.1979 року по 15.07.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до складеного 08.07.2005 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (інвентаризаційна справа № 912), його власником є [PERSON] (а.с.9-11). Згідно із Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 27.04.2007 року, житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] прийнятий в експлуатацію (а.с.14-15). 30.05.2007 року Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області винесено рішення № 56 «Про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS]» (а.с.16). 30.07.2007 року Виконавчим комітетом Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області видано [PERSON] Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.52). Згідно із Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15710264, виданим 27.08.2007 року КП «Білгород-Дністровське БТІ», [PERSON] є власником (форма власності - приватна, частка 1/1) будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.53). Отже, житловий будинок [ADDRESS]було побудовано та прийнято в експлуатацію дійсно у період його перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ж до п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів, визначення критеріїв та якщо набуття майна відповідає цим чинникам, норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 03.06.2015 року по справі № 6-38цс15 та від 16.12.2015 року по справі № 6-2641цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Між тим, в матеріалах справи відсутні, а позивачем - [PERSON], та її представником - [PERSON], не представлено до суду доказів, які б свідчили, що житловий будинок [ADDRESS], було збудовано не [PERSON] самостійно (за особисті кошти), а за спільні сумісні кошти або спільну працю подружжя ([PERSON] та [PERSON]), а тому, на думку суду, вказане майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу між сторонами. Позивачем - [PERSON], та її представником - [PERSON] були подані до суду заяви про викликв судове засідання для допиту та дачі пояснень свідків (а.с.88, 97). В судове засідання 16.03.2016 року для допиту та дачі пояснень по справі прибули свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.111-113). Між тим, суд до показань і пояснень даних свідків ставиться критично та вважає, що вони не підтверджують того факту, що житловий будинок [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Так, по-перше, такі показання і пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] різняться та повністю суперечать письмовим поясненням і показанням громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які були опитані адвокатом Павленком В.С. в порядку ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (а.с.91-95). По-друге, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали на той факт, що не знають чи вкладала (витрачала) [PERSON] гроші на будівництво (ремонт) спірного будинку, у свою чергу, зазначили, що [PERSON] прибирала, готовила їжу, годувала собак, допомагала клеїти шпалери. Крім того, Верховний Суд України в абзаці 4 пункту 27 Постанови Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції від 12.06.2009 року за № 2 зазначив, що виходячи зі змісту статті 59 Цивільного процесуального кодексу України та з урахуванням положень частини першої статті 218 Цивільного кодексу України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму (передача грошей, придбання нерухомого майна тощо). Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як встановлено матеріалами та було вище зазначено, власником житлового будинку [ADDRESS] є саме [PERSON] та такий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя ([PERSON] та [PERSON]) та не підлягає поділу між сторонами, у зв'язку з чим і відсутні підстави для повторного визнання вказаного майна особистою приватною власністю [PERSON] Не заслуговують на уваги доводи та вимоги [PERSON] про поділ квартири [ADDRESS], як спільної сумісної власності сторін, оскільки дана квартира, згідно із Розпорядженням органу приватизації № 7275 від 26.07.2000 року, Свідоцтвом про право власності на житло від 26.07.2000 року та Технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с.71-72, 75), належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у рівних долях (по 20/300). Щодо вимог [PERSON] про визнання його особистою приватною власністю земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,125 га, яка розташована по [ADDRESS], то дана земельна ділянка знаходиться лише в користуванні, а не у власності [PERSON], про що свідчать лист Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області про надання інформації № 9-1510-99.13-917/15-15 від 28.10.2015 року та відповідь Бритівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області№ 750 від 04.11.2015 року (а.с.43, 49). Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та неправомірність позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON], у зв'язку з чим в задоволенні таких позовів слід відмовити.

Outcome: dismissed