Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

15 січня 2015 року прокурор в інтересах малолітнього [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом,в якому вказав, що [INFO] померла мати малолітнього - [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Малолітній [PERSON], який є єдиним спадкоємцем першої черги за законом як син померлої [PERSON], в особі свого представника у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його матері. Однак, нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну частку квартири, посилаючись на відсутність документів, які б підтверджували державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частку спірного нерухомого майна, оскільки свідоцтво про право власності на житло, видане Ясинуватською дирекцією залізничних перевезень 06 травня 2009 року, на підставі якого [PERSON] належала 1/2 частка вищевказаної квартири, не зареєстроване належним чином у органах державної реєстрації прав на нерухоме майно. За таких обставин прокурор прохає суд визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири в порядку спадкування. В судовому засіданні прокурор Литвинчук О.А. підтримав вимоги, заявлені в інтересах малолітнього [PERSON] по тих підставах, які були викладені в позовній заяві, надавши відповідні пояснення, позов прохав задовольнити. Представник Азовської сільської ради, як відповідача у справі, Демченко Л.В. письмово повідомила судові про те, що сільська рада позов визнає та не заперечує проти його задоволення, надала до суду письмове клопотання з проханням розглянути справу без участі представника відповідача(а.с.31-35). Представник третьої особи без самостійних вимог - головний спеціаліст РС Розівського РУЮ Сидоренко О.О. у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечував проти задоволення вимоги прокурора в інтересах малолітнього [PERSON] (а.с.36-38). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності представника відповідача та представника третьої особи без самостійних вимог. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення прокурора, з'ясувавши позицію відповідача та третьої особи по справі, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Малолітній [PERSON] народився [INFO] в с.Азов Розівського району Запорізької області, про що в Книзі реєстрації народжень зроблено відповідний актовий запис № 01 від 08 січня 2004 року. Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про його народження серії [NUMBER], в якому матір'ю [PERSON] вказана [PERSON] (а.с.6). На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ясинуватською дирекцією залізничних перевезень 06 травня 2009 року, квартира, що розташована в житловому будинку по [ADDRESS], була передана у власність [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.9-12,13). При цьому, житловий будинок, в якому розташована вищевказана квартира, було знято з балансу Волноваської дистанції шляху у зв'язку із передачею відомчого житлового фонду в приватну власність (а.с.44). [PERSON] померла [INFO] в с. Мирне Розівського району Запорізької області, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 04 від 23 квітня 2012 року. Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] (а.с.7). Розпорядженнями голови Розівської районної державної адміністрації Запорізької області №166 від 11 травня 2012 року та №463 від 16 липня 2012 року [PERSON] надано статус дитини-сироти та з 18 липня 2012 року [PERSON] влаштовано до прийомної сім'ї на базі родини [PERSON] і [PERSON] (а.с.8,19-28). Рішенням виконавчого комітету Азовської сільської ради №57 від 23 грудня 2014 року було присвоєно поштову адресу житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та присвоєно нумерацію квартир, які знаходиться у вказаному будинку, зокрема, квартира № 1 (один), яка належить [PERSON] та її сину [PERSON] в рівних частках кожному згідно свідоцтва про право власності на житло від 06 травня 2009 року (а.с.18). Відповідно до ст.1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків встановлених частинами 2-4 статті 1273 цього Кодексу. Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі та листа завідувача Розівської державної нотаріальної контори Запорізької області встановлено, що після померлої [INFO] [PERSON] за заявою [PERSON], яка діяла від імені малолітнього сина померлої - [PERSON], [INFO], Розівською державною нотаріальною конторою Запорізької області заведена спадкова справа № 135/2014 за номером у спадковому реєстрі 56885078. В матеріалах спадкової справи відсутні дані про усунення спадкоємців померлої від права на спадкування. Інші особи з заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися (а.с.15,43). Таким чином спадкоємцем померлої [PERSON] є її син [PERSON], який прийняв спадщину відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітнім. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №21/02-31 від 14 січня 2015 року [PERSON], яка діяла як законний представник від імені малолітнього [PERSON], [INFO], відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири [ADDRESS], у зв'язку з тим, що право власності на зазначену вище частку квартири, а саме, свідоцтво про право власності, видане Ясинуватською дирекцією залізничних перевезень 06 травня 2009 року, не зареєстровано у відповідному компетентному органі (а.с.14). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (стаття 1218 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. В силу статей 1,3,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакцій чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Таким чином, у осіб, які фактично проживають у квартирі (будинку) державного житлового фонду і звернулись із відповідною заявою до органу приватизації, виникає право на приватизацію цього житла. Право власності на приватизоване житло виникає з часу прийняття рішення про приватизацію. Як вбачається із матеріалів справи, померла мати малолітнього [PERSON] - [PERSON] зверталась із відповідною заявою до органу приватизації, який 06 травня 2009 року прийняв рішення №2 про передачу їй та її сину у власність спірної квартири. В той же день, 06 травня 2009 року Ясинуватською дирекцією залізничних перевезень було видано свідоцтво про право власності на житло, а саме, на квартиру, що розташована в житловому будинку по [ADDRESS], згідно з яким вказана квартира належить [PERSON] та членам її сім'ї - [PERSON] в рівних частках (а.с.13). Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Проте, за життя [PERSON] право власності на належну їй 1/2 частку вищевказаної квартири не зареєструвала (а.с.42). Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Разом з тим, статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі - Закон) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр прав на нерухоме майно та їх обмежень - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обмеження, суб'єктів речових прав, технічні характеристики об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об'єктів нерухомого майна. Згідно ст. 3 Закону речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. Таким чином, відсутність державної реєстрації речового права на нерухоме майно лише позбавляє власника права розпорядження належним йому майном, а не свідчить про відсутність самого права власності, якщо воно набуте на підставах, що не заборонені законом. Беручи до уваги те, що у малолітнього [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину після смерті матері [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved