Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-12 00:00:00

16.11.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, до ПП «Гранд Контракт», в якому просить скасувати наказ ПП «Гранд Контракт» №4 від 25.08.2015 року про звільнення [PERSON]; поновити [PERSON] на роботі завідуючою продовольчим магазином ПП «Гранд Контракт»; стягнути з ПП «Гранд Контракт» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.08.2015 року до дня подачі заяви в суд в сумі 1 827 грн., стягнути з ПП «Гранд Контракт» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 5 000 грн. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.10.2013 року працювала завідуючою продовольчого магазину у відповідача, але 25.08.2015 року наказом її було звільнено згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зазначає, що наказом №3 від 07.08.2015 року позивачу була надана щорічна відпустка з 07.08.2015 року по 31.08.2015 року включно. Вказує, що наказом №4 ПП «Гранд Контракт» від 25.08.2015 року позивача було звільнено з посади та складено акт від 28.08.2015 року про відсутність на роботі протягом 25-28 серпня 2015 року. Враховуючи вищевикладене вважає, що відповідач звільнив її без законної на те підстави, не надавши ніяких пояснень, ні наказ про звільнення з посади для ознайомлення, не провів розрахунок. Зазначає, що у відповідності до ст. 235 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, вказує, що незаконні дії відповідача завдали їй моральних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, що негативно відобразилося на її здоровї. Позивач та її представник в судовому засідання уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, додатково пояснили, що заяву про звільнення за власним бажанням позивач не подавала, з наказом про звільнення була ознайомлена, коли матеріали справи були в суді. Представник відповідача в судовому засіданні не визнав позовних вимог та заперечував проти їх задоволення, додатково пояснив, що позивачем пропущений строк звернення до суду за відновленням її трудових прав. Доповнив, що позивачка усвідомлювала про своє звільнення і, у зв»язку з чим, звільнення відбулося правомірно. Вислухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №4 від 01.10.2013 року [PERSON] була прийнята на роботу з 01.10.2013 року до ПП «Гранд Контракт» на посаду завідуючої продовольчим магазином, про що в трудовій книжці мається відповідний запис (а.с.12). За наказом № 4 від 25.08.2015 року [PERSON] з 25.08.2015 була звільнена з займаної посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.60). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Проте, як вбачається з матеріалів справи, та не спростовано в судовому засіданні представником відповідача, в матеріалах справи відсутня заява [PERSON] про звільнення її за власним бажанням. Крім того, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач належним чином була ознайомлена з наказом № 4 від 25.08.2015 року про її звільнення або їй належним чином була вручена трудова книжка. Враховуючи викладене, на думку суду, позивачка звернулася до суду за захистом своїх трудових прав в межах строку, визначеного ст. 233 КЗпПУ, а її звільнення відбулося у супереч її бажанню, тобто з порушенням вимог трудового законодавства. Так, відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо визнання незаконним спірного наказу та поновлення [PERSON] з 26 серпня 2015 року на відповідній посаді. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Визначаючи середньоденну заробітну плату позивача, суд враховує нараховану їй відповідачем заробітну плату за останні відпрацьовані повні два місяці, яка складає 304 грн. 50 коп. та кількість фактично відпрацьованих нею днів у вказаних місяцях (41 день), що узгоджується між собою з представленими відповідачем розрахунково-платіжними відомостями (а.с.70,71) та відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, представлених позивачкою (а.с.13), і приходить до висновку, що її розмір складає 14 грн. 85 коп. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.08.2015 (наступний день за днем звільнення) року по 16.11.2015 року (день звернення до суду) складає 876 грн. 15 коп. (14 грн. 85 коп. * 59 робочих днів), які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, при цьому, обов»язкові платежі з даної суми не утримувалися. Щодо відшкодування моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача на незаконне звільнення з посади, спричинило їй моральну шкоду, яка виразилась в необхідності докладати додаткових зусиль в організації свого життя, з даного приводу позивач зазнала переживань, вона, як мати трьох дітей, змушена була звертатись до суду за захистом свого права. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує безпідставне звільнення позивачки з роботи, розміри її заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу і виходячи із норм ст. 237-1 КЗпП України, засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме: на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за дві самостійні вимоги немайнового характеру про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, а також вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, загальний розмір якого складає 1 461 грн. 60 коп.

Outcome: partial