Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

16.07.2018 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку площею 2,2 га, що розташована на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яку він у 2011 році передав у користування відповідачу без зазначення правових підстав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що відповідач [PERSON] у червні 2018 року заволоділа його правовстановлюючим документом на землю та незаконно переоформила право власності на земельну ділянку на своє ім'я. Посилаючись на необхідність поновлення порушеного права власності, позивач просив позов задовольнити. В судове засідання позивач не з'явився, представник позивача підтримав позовні вимоги не вказавши правову підставу позовних вимог та не надавши жодних доказів в обґрунтування позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та про невизнання позову. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392 ЦК України, яку позивач в позові не зазначає, але вказує, що документи позивача на землю були викрадені, позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Отже, оскільки за правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності, а позивач на час розгляду справи у суді не надав доказів, що є власником спірного майна (у встановленому законом порядку не зареєстрував за собою право власності на нерухоме майно), то позовні вимоги про визнання за останнім права власності на спірне нерухоме майно на підставі положень ст.392 ЦК України задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Підтвердження наявності у позивача [PERSON] правовстановлюючого документу на землю, що посвідчує право власності (а не користування) та реєстрація права власності на нерухоме майно суду не надано, тобто ним не зазначено підстав набуття права власності на земельну ділянку.

Outcome: dismissed