Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

16.12.2014 року позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, відповідно до якого просить суд визнати недійсним договір дарування від 15 липня 2004 року, який укладений в Хотинській державній нотаріальній конторі між [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивачкою зазначено, що 15 липня 2004 року між нею та [PERSON], який є її сином і [PERSON], яка є її невісткою, був укладений договір дарування квартири в рівних частках кожному, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належить їй на праві власності. Як зазначила позивачка, вищезазначений договір дарування порушує її права та інтереси, спрямований на позбавлення її права на належне їй житло, та не відповідає її внутрішній волі, про що вона дізналася в жовтні місяці 2014 року. Звертає увагу суду на те, що на момент укладення договору відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, і тому вона помилково вважала, що вони як обдаровані в подальшому будуть діяти відповідно до ст.744 ЦК України, де за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом. Вказує на те, що укладаючи договір дарування № 1341 від 15.07.2004 року належної їй квартири вона помилково вважала, що зазначений договір є тотожним із договором довічного утримання та не усвідомлювала якими є наслідки укладання такого договору. Вказує, що 17.11.2014 року Хотинським районним судом Чернівецької області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вважає, що так як шлюб між її сином та невісткою розпався, та вже немає надії на його відновлення, адже колишня невістка [PERSON] на день винесення рішення про розірвання шлюбу вже перебувала в іншому шлюбі, тому вона не очікуючи про настання таких негативних наслідків для неї, оскільки не могла їх передбачити, адже при настанні таких наслідків укладення оскаржуваного правочину, вона би ніколи не погодилася укласти вказаний правочин та свідомо позбавити себе власного майна. Звертає увагу суду на те, що відповідно до статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Вказує, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, серії ЕЕМ № 668785 від 10.12.2014 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію вищевказаного майна відповідачами в справі відсутні. Тобто обдаровані не скористались своїм правом на реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Одночасно повідомляє, що на запит адвоката [PERSON], який діяв в її інтересах згідно договору про надання правової допомоги від 26.11.2014 року Хотинське комунальне районне бюро технічної інвентаризації надало лист № 286 від 27.11.2014 року, в якому зазначено, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON], згідно свідоцтва про право власності від 31 січня 1995 року, виданого Хотинським сільськогосподарським технікумом згідно наказу № 5-К від 23 січня 1995 року. В подальшому реєстрація квартири [ADDRESS] за іншими особами в Хотинському КРБТІ не проводилась. Виходячи із вище викладеного вважає, що власником квартири [ADDRESS]. м. Хотин і надалі являється вона, однак не може користуватися своїм правом, так як у даній квартирі проживає її колишня невістка [PERSON] з новим чоловіком. Договір дарування № 1341 від 15 липня 2004 року знаходиться теж за вказаною адресою, а ні вона, а ні її син, тобто відповідач [PERSON] не мають доступу ні до документів, ні до помешкання. У зв'язку із цим вона не може надати суду копію оскаржуваного договору дарування. Таким чином, підтримуючи вищевикладене, позивачка просить визнати договір дарування № 1341 від 15 липня 2004 року недійсним. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити їх в повному обсязі. Також пояснила, що їй не роз'яснювали наслідки договору дарування в нотаріальній конторі. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву позивачки та просив задовольнити її в повному обсязі. Також пояснив суду, що його довірителька [PERSON] вважала, що дарує квартиру сім'ї, і вважала, що буде доглянута в старості, але сім'я розпалась. Також вказав, що на момент звернення до суду [PERSON] є власницею квартири. Надав суду довідку з нотаріальної контори, в якій зазначено, що нотаріус відмовилась визнавати договір недійсним, а рекомендувала звернутися до суду та вирішувати даний спір лише в судовому порядку. Також вказав, що відповідачка [PERSON] в даний час проживає в квартирі, яку їй було подаровано. Пояснив, що договір не відповідає волі позивачки, бо вона вважала, що це є договір по догляду. Вказує, що договір був написаний під примусом. Просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, посилаючись на ст. 215 ЦК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги визнає. Також пояснив суду, що відповідачка [PERSON] змусила його вмовити маму подарувати квартиру. Тому він вмовив маму написати договір дарування. Сказав, що якщо не буде цього договору дарування, то відповідачка [PERSON] розведеться з ним. Також вказав, що при укладенні договору дарування позивачка [PERSON] була здорова. В позивачки [PERSON] є своє помешкання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суду пояснила, що позивачка сама вирішила їм подарувати квартиру. Ультиматумів не ставила, вказує, що вона жила в квартирі з двома дітьми. При укладенні договору дарування, нотаріусом було все роз'яснено з приводу укладання даного договору, але вона не зареєструвала право власності на квартиру, оскільки в неї не було на це грошей, так як відповідач не працював ніде і нічого не заробляв, а позивачка [PERSON] їм не допомагала. Нотаріус роз'яснював правові наслідки договору дарування. Договір укладала позивачка добровільно. Стверджує, що в них із відповідачем [PERSON] був повноцінний шлюб, і вони не мали наміру розлучатись. Питання про розлучення виникло лише в 2014 році за ініціативою відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідачки [PERSON] та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Також просив застосувати строки позовної давності. Свідок державний нотаріус Хотинської державної нотаріальної контори [PERSON]. в судовому засіданні пояснив, що він дійсно посвідчував договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При укладенні цього договору дарування він роз'яснював правові наслідки договору дарування. Розірвати даний договір дарування можна за спільною згодою сторін. Вислухавши пояснення сторін, свідка, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень і такі докази подаються сторонами, однак доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази повинні бути належними та допустимими, як того вимагають ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 15 липня 2004 року між позивачем [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яка належить позивачу [PERSON] на праві власності, договір був посвідчений державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим номером 1341(а.с.60). Відповідно до вказаного договору [PERSON] передала [PERSON], [PERSON] безоплатно у власність вищевказану квартиру у рівних частках кожному по ? частці. Згідно витягу з реєстру № 30718177 від 10.12.2014 року, параметри запиту реєстрації майна на ім'я [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні (а.с.4). Згідно ст. 202 п. 1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 п. 1, 2, 3, 4, 5 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається із змісту позовної заяви даний договір дарування позивач оспорює з тих підстав, що укладаючи договір дарування № 1341 від 15.07.2004 року належної їй квартири вона помилково вважала, що зазначений договір є тотожним із договором довічного утримання та не усвідомлювала якими є наслідки укладання такого договору. Крім того позивач вказує, що 17.11.2014 року Хотинським районним судом Чернівецької області було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, оскільки шлюб між її сином та відповідачем [PERSON] розпався, та вже немає надії на його відновлення, адже колишня невістка [PERSON] на день винесення рішення про розірвання шлюбу вже перебувала в іншому шлюбі, тому вона не очікуючи про настання таких негативних наслідків для неї, не могла їх передбачити, адже при настанні таких наслідків укладення оскаржуваного правочину, вона би ніколи не погодилася укласти вказаний правочин та свідомо позбавити себе власного майна. Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Судом встановлено, що на момент укладення вищевказаного договору дарування, дарувальник, тобто позивач [PERSON] перебувала в Хотинській державній нотаріальній конторі особисто у державного нотаріуса [PERSON] і під час підписання договору сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мала змоги підписати договір дарування чи не розуміла його змісту на момент укладення, що і було підтверджено в судовому засіданні показами свідка [PERSON] Відповідно наказу Міністерства юстиції України від 03.03.2004р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.03.2004р. за № 283/8882 «Про затвердження інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», чинного на момент підписання спірного договору дарування, нотаріус при посвідченні договору дарування встановлює особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, та визначається обсяг їх цивільної дієздатності. Відповідно до тексту договору дарування від 15.07.2004 року, державним нотаріусом Хотинської державної нотаріальної контори [PERSON] не було зазначено жодного застереження, щодо фізичного стану [PERSON], тобто нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо встановлення психологічного стану позивача в справі, що і підтверджено матеріалами справи. Також судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що укладаючи договір дарування позивач [PERSON] своїм підписом підтвердила, що даний договір вона укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману, що і спростовує покази позивача надані останньою в судовому засіданні. Крім того, із змісту договору дарування вбачається, що позивач [PERSON], попередньо нотаріусом ознайомлена із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача щодо природи укладеного правочину. Судом встановлено, що дані обставини в сукупності підтверджують те, що при вчиненні договору дарування, формування волі позивача [PERSON], було вільним (добровільним), цілеспрямованим, внутрішня воля на вчинення договору дарування відповідала її зовнішньому волевиявленню, без створення зі сторони відповідачів та інших осіб помилкових уявлень про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно занижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Крім того, суд вважає, що позивачу [PERSON] було достовірно відомо про укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, так як вона на момент укладення оспорюваного договору була попередньо ознайомлена нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування та своїм підписом підтвердила, що даний договір дарування вона укладає добровільно, цілеспрямовано та свідомо, що і спростовує її посилання в позовній заяві на те, що договір дарування порушує її права та інтереси, спрямований на позбавлення її права на належне їй житло, та не відповідає її внутрішній волі. Оскільки позивач та представник в судовому засіданні не довела обставин, на які позивач посилається в позовній заяві, водночас досліджені судом докази спростовують її доводи, тому даний правочин не може бути визнаний судом недійсним з цієї підстави. Із заявленим представником відповідача клопотанням про застосування строків позовної давності суд не погоджується з огляду на зміст статтей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, які можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось, суд повинен відмовити в позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Об'єктивно, в даному конкретному випадку, суд вважає звернення позивача [PERSON] до суду з пред'явленим позовом про визнання договору дарування недійсним від 15 липня 2004 року поза межами строку позовної давності, оскільки по суті будь - які ознаки протиправності або незаконності оспорюваного позивачем договору дарування - відсутні, а доводи позивача [PERSON] та її представника [PERSON], з якими вони пов'язують порушення прав та законних інтересів позивача на принципах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства залишились не доведеними в судовому засіданні. Крім того, суд вважає, що докази, які б з достовірністю могли свідчити про наявність достатніх та обґрунтованих підстав для визнання договору дарування недійсним в ході судового розгляду не представлені, а тому в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за їх безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed