Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

15 квітня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , тертої особи [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та просив суд витребувати у відповідача автомобіль марки «Форд» модель Фокус, державний реєстраційний номер [NUMBER] , 2001 року випуску об`єм двигуна 2.0 л., кузов [NUMBER] та передати його йому. 24 квітня 2014 року ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області Рудніцьким В.А. провадження було відкрито, призначено попереднє судове засідання на 28 травня 2014 року. 28 травня 2014 року ухвалою суду дану цивільну справу передано до Приморського районного суду м. Одеси для об`єднання з цивільною справою № 2/522/4856/14 (522/4205/14-ц) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна. 28 липня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси цивільну дану цивільну справу повернуто до Комінтернівського районного суду. 27.11.2015 року відповідно до протоколу авторозподілу судової справи між суддями головуючою суддею по справі визначена суддя Рідник І.Ю. 20.11.2017 року відповідно розпорядження щодо призначення повторного авторозподілу справи головуючою суддею визначена суддя Вінська Н.В. 21.11.2017 року справа прийнята до провадження, призначено судове засідання на 15 березня 2018 року на 12.00 годину. 15.03.2018 року від позивача надійшов уточнений позов, яким позивач просив суд: - усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні автомобілем марки «Форд» модель Фокус, шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] передати [PERSON] вказаний автомобіль в належному зовнішньому та внутрішньому вигляді, повному справному та працездатному стані всіх його вузлів та агрегатів; - заборонити відповідачу порушувати у майбутньому право повивача як власника автомобіля; - покласти на відповідача оплату судового збору. З 25.04.2019 по 21.11.2019 року провадження у справі було зупинено у зв`язку з проведенням автотоварознавчої експертизи. 04.06.2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, якими просив стягнути з відповідача [PERSON] моральну шкоду в 30 000 грн.; матеріальні збитки внаслідок неповернення належного йому автомобіля в сумі 96 922.00 грн.; стягнути витрати на проведення експертизи 6028,80 грн.; стягнути оплату судового збору. В судовому засіданні позивач підтримав поданий позов просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому пояснив суду, що він перебував у шлюбі з [PERSON] - третьою особою по справі у шлюбі фактично з 01.08.1997 по 2008 рік. У 2014 році шлюб було розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційна скарга [PERSON] без задоволення. Під час шлюбних відносин у 2004 році він придбав автомобіль Форд - фокус, 2001 року випуску для фактичного користування ним сином позивачки [PERSON] з 2004 по 2008 рік вказаний автомобіль він обслуговував у повному обсязі здійснював поточні ремонтні роботи, хоча автомобіль фактично використовував відповідач. Після припинення фактичного проживання з [PERSON] та розірвання шлюбу наприкінці 2013 початок 2014 року він звернувся до відповідача з пропозицією повернути йому автомобіль на що отримав відмову від останнього. На його неодноразові вимоги щодо повернення автомобіля (в тому числі і письмові) відповідач продовжував його утримувати та ігнорував його звернення. Доказом підтвердження того, що саме відповідач користується спірним автомобілем вважав декларацію, яку [PERSON] подав за 2015 рік, у якій зазначено про фактичне користування даним автомобілем. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року автомобіль визнано спільною сумісною власністю подружжя і з нього стягнуто половину його вартості 164000 грн. Як йому стало відомо наприкінці 2019 початок 2020 року в межах виконання рішення апеляційного суду державним виконавцем даний автомобіль реалізовано. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що автомобіль державному виконавцю надано [PERSON] та його дружиною Нікітіною Ю.В. , яка є адвокатом [PERSON]. Вважав, що даний факт доводить, що відповідач порушує його право вільного володіння та користування та у супереч його волі у незаконний спосіб використовує його на власний розсуд. На підставі вищевикладеного просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач по справі [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що дійсно у період часу з 1997 по 2008 рік позивач по справі та третя особа перебували у шлюбі. За спільні кошти ними було придбано спірний автомобіль. Даним автомобілем він користувався з 2004 по 2008 рік, так як подружжя [PERSON] придбали його, як для сина і у технічному паспорті він був зазначений, як особа, яка має право користування даним автомобілем. З 2008 року він не користувався даним автомобілем, сам автомобіль знаходився у гаражі будинку, який належить його родині [ADDRESS] . Починаючи з 2008 по 2012 рік він автомобілем не користувався. У 2017 році рішенням суду даний автомобіль визнаний спільною сумісною власністю подружжя. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Нікітіна Ю.В. заперечувала проти задоволення позову пояснила, що її чоловік, відповідач по справі [PERSON] не користувався спірним автомобілем та з 2010 по 2012 рік автомобіль знаходився у гаражі будинку в с. Крижанівка. У подальшому [PERSON] відігнав даний автомобіль [PERSON] за адресою [ADDRESS] , залишивши її біля вікон квартири позивача та «кинувши йому ключі». Розглянувши поданий позов, матеріали справи, вислухавши пояснення сторін суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судовим розглядом справи встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебували у шлюбі з 01.08.1997 р. по 10.04.2014 р., фактичні шлюбні відносини припинили у 2008 році. Під час спільного подружнього життя ними придбано автомобіль « Форд» модель - Фокус, 2001 року випуску. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником даного автомобіля є [PERSON] , а [PERSON] має право керування (а.с. 34). Згідно розділу 6 щорічної електронної декларації за 2015 рік, поданої [PERSON] , як суддею Заводського районного суду м. Миколаєва, автомобіль, який належить позивачу [PERSON] перебуває у його фактичному користуванні (а.с. 41). В рамках виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ вартості спільного майна, в тому числі Ѕ частини вартості автомобіля Форд «Фокус» д.н. [NUMBER] , 2004 року випуску відповідно до постанови головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 26.03.2019 року ВП №58503814 накладено арешт на все рухоме те нерухоме майно, що належить боржнику, описано та арештовано майно, в тому числі автомобіль разом із технічним паспортом. Відповідно до висновку експерта №19-2527/2697 судової автотоварознавчої експертизи по дослідженню автомобіля Ford Focus, ринкова вартість зазначеного автомобіля на дату огляду КТЗ - 06.06.2019 року, становить 96922,00 грн. (а.с.115-119). Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що автомобіль Форд «Фокус» на час розгляду даної справи є беззаперечною власністю позивача (відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та рішення апеляційного суду Одеської області від 2017 року) та знаходився у супереч волі власника у користуванні відповідача, що підтверджується поясненнями сторін та декларацією про доходи за 2015 рік відповідача. Відхиляючи заяву відповідача, щодо застосування судом строків позовної давності суд виходив з того, що [PERSON] не пропущені строки позовної давності, оскільки датою початком перебігу такого строку суд вважає 06.12.2017 рік, тобто дату постановлення ухвали апеляційним судом. До такого висновку суд дійшов виходячи з того, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 06.12.2017 року по справі № 522/4205/14-ц у [PERSON] та [PERSON] припинено право спільної сумісної власності подружжя на раніше придбане майно, а відтак саме з чого часу у [PERSON] виникло право одноособового вирішення долі належного йому автомобіля та вимоги на його повернення. Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги відомості викладені у електронній декларації [PERSON] , які на час звернення до суду були загальнодоступними та такими, що доводять факт користування даним автомобілем відповідачем. Суд не приймає до уваги пояснення відповідача та представника третьої особи, щодо того, що зазначене майно фактично не знаходилось, однак було внесено електронної декларації за 2015 та інші роки, так як такі пояснення є неприпустимими, оскільки [PERSON] є особою уповноваженою на виконання функції держави та з огляду на вимоги ст. 172-6 КУпроАП та ст. 366-1 КК України, не міг внести недостовірну інформацію. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Положеннями ч. 1 ст. 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 316 ЦК України, визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною другою ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 834 ЦК України, користувач має право повернути річ, передану йому у користування, в будь-який час до спливу строку договору. Якщо річ потребує особливого догляду або зберігання, користувач зобов`язаний повідомити позичкодавця про відмову від договору (позички) не пізніш як за сім днів до повернення речі. Позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо:1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена. Статтею 836 ЦК, визначено, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до пунктів 3 4, 5, 10, 14 Постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Задовольняючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що судовим розглядом справи встановлено неправомірне порушення прав позивача з боку відповідача, сума заявленої моральної шкоди є співмірною з огляду заподіяння позивачеві моральних страждань. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з урахуванням того, що позовні вимоги задоволенні повністю, а позивач є інвалідом ІІ групи, суд вважає за можливе стягнути з відповідача судовий збір на користь держави у сумі 1903,83 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.12,13,81,76-77, 80-81, 141, 223, 263-265,280 ЦПК України, 15, 16, 23, 316, 319, 328, 386, 391, 834, 386, 1167 ЦК України, суд,-

Outcome: approved