Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-11 00:00:00

16.06.2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по кредитному договору № 7607С13 від 07.03.2007 року, укладеному між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] в розмірі55661,99 швейцарських франків та 395408 грн.72 коп., а також суми судових витрат, мотивуючи позов невиконанням відповідачем належним чином взятих на себе зобовязань, визначених вищевказаним договором. Відповідач звернувся із зустрічним позовом до публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» про визнання кредитного договору від 07.03.2007 року, договору про внесення змін і доповнень до кредитного договору № 7607С13-1 від 16.02.2010 року до кредитного договору №7607С13 від 07.03.2007 року, договору №7607С13-2 від 05.04.2013 року про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 7607С13 від 07.03.2007 року з чинними договорами про внесення змін та доповнень недійсними, визнання недійсним іпотечного договору № 7607Z35 від 07.03.2007 року та від 07.03.2007 року № 7607Z35. Позовні вимоги мотивовані тим, що фактично кредит отриманий у гривні, а не в швейцарських франках, а тому суперечить ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України, крім того, як підставу визнання договорів недійними вказував використання нечесної підприємницької практики, оскільки договір не містить орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з його оформлення, первинних документів про отримання коштів відповідачу не було надано, договір і графік платежів не містять детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, договором встановлені жорсткі обовязки щодо дотримання строків та відповідальність позичальника за порушення цих умов, тоді, як обовязки Банку та порядок його відповідальності не визначені, тому вважає такі умови несправедливими, що відповідно до ст.. 11,18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів є підставою для визнання його недійсним . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, у задоволенні зустрічних вимог просив відмовити, після оголошеної перерви в судове засідання не зявився, подав заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду та просив стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором року № 7607С13 від 07.03.2007 року в розмірі 2818,38 швейцарських франків заборгованості по процентам та 352667 грн 07 коп пені за період з 28.10.2014 року по 08.06.2015 року, також просив завершувати розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні 02.10.2015 року просила задовольнити зустрічну позовну заяву, у задоволенні первісного позову просила відмовити, після оголошеної перерви в судове засідання відповідач та його представник не зявились, представник відповідача просила справу розглядати без їх участі. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника, що не зявилися. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. А у задоволенні зустрічного позову належить відмовити з наступних підстав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2016 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в частині позовних вимог про стягнення з [PERSON] 52843,61 швейцарських франків (сума кредиту та процентів) і пені 42741,65 грн. станом на 28.10.2014 року залишити без розгляду. Судом встановлено, що 07.03.2007 рокуу між сторонами було укладено кредитний договір № 7607С13, відповідно до умов якого (з усіма чинними договорами про внесення змін та доповнень до нього) відповідачу надано кредит в сумі 72650 швейцарських франків для оплати за земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок з прибудовами з кінцевою датою повернення 03.03.2028 року. В забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору, 07 березня 2007 року між ВАТ Державний експортно-імпортний банк України та [PERSON] укладено договори іпотеки № 7607Z35 та № 7607Z36. Ці договори забезпечують вимоги іпотекодержателя, що випливають із кредитного договору № 7607С13 від 07.03.2007, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Відповідно до п. 1.3 договорів іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно земельна ділянка № 9 площею 0,0305 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з яких 0,0184 га надано під забудову, 0,0121 га під насадження кадастровий номер 7410100000:02:026:5125 та житловий будинок № 9, загальною площею 111,2 кв.м., з яких житлової площі 57 кв.м., означений на плані літерою А-1, А2-1, А4-2, з прибудовами, а саме: сарай цегляний, площею 21,2 кв.м, означений на плані літерою Б; льох цегляний, площею 10,9 кв.м., означений на плані літерою а1, що знаходиться за адресою: 2-й провулок Орджонікідзе, 9 у м. Чернігові. Так, відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.» Станом на 07.03.2007 року позивач мав у встановленому порядку банківську ліцензію та дозвіл НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті (а.с. 92 -97). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. Декрету Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Заява про видачу готівки № 1305, 1306, 1329, 1330,1331, 1345,1357, 1359 від 07.03.2007 року [PERSON] на загальну суму 72650 швейцарських франків стосуються виконання сторонами умов кредитного договору. Крім того, відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 3101/3102/15-24 від 18.01.2016 року у звязку зі знищенням банком документів по закінченню строку їх зберігання документально підтвердити чи спростувати видачу ВАТ «Укрексімбанк» кредиту [PERSON] в сумі 72 650,00 швейцарських франків відповідно до кредитного договору № 7607С13 від 07.03.2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк» та [PERSON] не видається за можливе. При цьому, згідно даних ПАТ «Укрексімбанк» по руху коштів по рахунку № 2233800016652.756 за 07.03.07 по клієнту [PERSON] за банком відображена заборгованість за кредитом по кредитному договору № 7607С13 від 07.03.2007 року в розмірі 72 650,00 швейцарських франків. За даними бухгалтерського обліку ВАТ «Укрексімбанк» підтверджується наявність іноземної валюти в розмірі 72 650,00 швейцарських франків протягом дня видачі кредиту (07.03.2007 року). Тому, доводи [PERSON] про те, що кредитний договір суперечить вимогам цивільного законодавства, а саме: ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, а також те, що фактично кредит надавався у гривні договір не відповідають дійсності та є необгрунтованими. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Кредитний договір, укладений між [PERSON] та АТ «Укрексімбанк» містить зобов'язання банку надати кредит (п. 2.1. Кредитного договору), визначено розмір кредиту та умови його надання (п. 2.1. Кредитного договору), визначено строки повернення кредиту (п. 2.1. Кредитного договору) та сплати процентів (п. 2.5. Кредитного договору). При його укладенні дотримано усіх вимог закону, усіх істотних умов що ставляться до кредитних договорів та додержані вимоги статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів в редакції, яка діяла на час укладення договору. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення\~\~ договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та зясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового звязку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в звязку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, додаткових угод до нього, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачам вичерпну інформацію про умови кредитування. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, повязані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] в частині недійсності кредитного договору є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, немає підстав для визнання недійсними іпотечного договору №7607235 від 07.03.2007 року та іпотечного договору №7607236 від 07.03.2007 року, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України. Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тобто порушував свої зобовязання за договором, у звязку із чим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.01.2015 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством Державний експортно-імпортний банк України за кредитним договором від 07.03.2007 року № 7607С13 у розмірі 52843,61 швейцарських франка, що еквівалентно 718338,44 грн. та 42741,65 грн. пені, звернуто стягнення на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], та є предметом іпотеки, а саме: земельну ділянку № 9 площею 0,0305 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), кадастровий номер 7410100000:02:026:5125 та житловий будинок № 9, загальною площею 111,2 кв.м., з яких житлової площі 57 кв.м., означений на плані літерою А-1, А2-1, А4-2, з прибудовами, а саме: сарай цегляний, площею 21,2 кв.м, означений на плані літерою Б; льох цегляний, площею 10,9 кв.м., означений на плані літерою а1, що знаходиться за адресою: 2-й провулок Орджонікідзе, 9 у м. Чернігові, шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України Про виконавче провадження, визначивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні ціни, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. Як вбачається із цього рішення заборгованість виникла станом на 28.10.2014 року, предмет іпотеки на даний час не реалізований. З урахуванням заяви про залишення частини позовних вимог без розгляду, позивач просить стягнути заборгованість яка виникла за період з 28.10.2014 року по 08.06.2015 року, а отже не може йти мова про подвійне стягнення, оскільки позивач просить стягнути заборгованість за інший період. Заборгованість за кредитним договором № 7607С13 від 07.03.2007 року за період з 28.10.2014 року по 08.06.2015 року виникла в розмірі 2818,38 швейцарських франків заборгованості по процентам (що еквівалентно на день розгляду справи 73786,23 грн) та 352667 грн 07 коп пені. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено законом або договором, або розірвання договору, сплата неустойки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а також стягненню з відповідача підлягають судові витрати.

Outcome: approved