Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

17.08.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, третя особа на стороні відповідача [PERSON] Пенсійного фонду України в місті Вінниці, про стягнення майнової шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що за період з червня 2015 р. по 15.12.2016 р. Пенсійний фонд припинив йому виплату пенсії за віком. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2016 р. (справа №127/25141/17) визнано дії [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо припинення йому виплати пенсії за віком з 01.06.2015 р. неправомірними та зобовязано [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці поновити йому виплату пенсії за віком з 01.06.2015 р. по 15.12.2016 р. На виконання зазначеного судового рішення в квітні 2018 р. [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці здійснило нарахування позивачу пенсії за зазначений вище період в сумі 127812,88 грн., при цьому, після відрахувань податку на доходи фізичних осіб і військового збору в сумі 24004,95, було виплачено 103807,93 грн. 08.12.2016 р. рішенням Вищої ради юстиції №3076/0/15-16 позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у звязку з поданням заяви про відставку. [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці позивачу призначено довічне грошове утримання судді у відставці з 15.12.2016 р. у розмірі 28512,00 грн. Починаючи з дня призначення довічного грошового утримання судді у відставці та до лютого 2018 р. з позивача пенсійним фондом незаконно утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір у розмірі 44504,99 грн. Отже, з 15.12.2016 р. по березень 2018 р. з пенсії та щомісячного довічного грошового утримання позивача утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір у сумі 68509,94 грн. Позивач вважає, що дії по утриманню податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання судді у відставці є незаконними, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року. Отже, оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану, тому позивач просить стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 68509,94 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного утримання завданої законом, що визнаний неконституційним. 22.08.2018 р. у даній справі відкрито провадження. У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову, посилаючись на те, що управління Державної казначейської служби Україна у м. Вінниці Вінницької області не несе відповідальність за дії інших органів державної влади та не має ні правових підстав ні технічних можливостей щодо проведення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування завданої шкоди, а тому на думку відповідача належними відповідачами у даній справі повинні бути управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці та Державна казначейська служба України. Крім того, відповідач вважає, що не можна вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином у звязку із їх утриманням у вигляді обовязкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства. (а.с. 17-21) У письмових поясненнях щодо позову третя особа на стороні відповідача [PERSON] Пенсійного фонду України в місті Вінниці зазначило, що управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці у розумінні ст.ст. 168.4.1, 168.4.7 Податкового Кодексу України виступає податковим агентом, що є прирівняним у своєму правовому статусі до платника податку. [PERSON] зобов'язане своєчасно та у повному обсязі перерахувати суми податку на відповідні рахунки, оскільки саме управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці здійснювало нарахування та виплату оподаткованого доходу [PERSON] Також враховуючи дані статті Податкового Кодексу України, суми сплаченого податку не є коштами управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, та воно не зараховує і не накопичує їх на власних рахунках, а також не розпоряджається зазначеними коштами, оскільки суми податку розподіляються між державним та місцевим бюджетами органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів в установленому Бюджетним кодексом України порядку. Оскільки позивач [PERSON] вважає, що суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору сплачені помилково, він повинен був у визначеному Податковим кодексом порядку звернутися до органу виконавчої влади, що реалізує державну та митну політику із заявою про повернення незаконно сплачених сум. З приводу нарахування та сплати податків і зборів управління Пенсійного фонду України виконує лише роль податкового агента, який у своїх правах та обовязках прирівняний до платника податку та у нього відсутні підстави для порушення своїх податкових зобовязань. У задоволенні клопотання про заміну відповідача - управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області на управління Пенсійного фонду Україні в м. Вінниці та позову [PERSON] третя особа на стороні відповідача просить суд відмовити. (а.с. 55-59) Ухвалою суду від 22.10.2018 р. відмовлено управлінню Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області в задоволенні клопотання про заміну неналежного відповідача у даній справі з [PERSON] Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області на належного Державну казначейську службу України, оскільки проти цього заперечував позивач та відповідно до норм ЦПК України відповідач не наділений процесуальним правом щодо заявлення зазначеного клопотання. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився. До суду надав заяву у якій просив суд дану справу розглядати у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Представник відповідача управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи на стороні відповідача [PERSON] Пенсійного фонду України в місті Вінниці [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, надала пояснення аналогічні викладеним у письмових пояснення щодо позову. Суд вислухавши пояснення представника відповідача, представника третьої особи на стороні відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності дійшов висновку, про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 04.01.2012 р. перебуває на обліку в [PERSON] Пенсійного фонду України у м. Вінниці, як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». З червня 2015 року по 15 грудня 2016 року Пенсійний фонд України припинив позивачу виплату пенсії за віком. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2018 р. (справа №127/25141/17) визнано дії [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо припинення виплати [PERSON] пенсії за віком з 01.06.2015 р. неправомірними. Зобовязано [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці поновити [PERSON] виплату пенсії за віком з 01.06.2015 р. по 15.12.2016 р. За даними протоколу індивідуального перерахунку від 23.04.2018 р. О/Р 173568, [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці здійснено нарахування [PERSON] пенсії за період з червня 2015 року по грудень 2016 р. на суму 127812,88 грн. Після відрахувань в розмірі 24004,95 грн. за зазначеним перерахунком, [PERSON] виплачено 103807,93 грн. (а.с. 6) 08.12.2016 р. рішенням Вищої ради юстиції №3076/0/15-16 [PERSON] звільнено з посади судді Апеляційного суду Вінницької області у звязку з поданням заяви про відставку. (а.с. 4) [PERSON] Пенсійного фонду України в м. Вінниці позивачу призначено довічне грошове утримання судді у відставці з 15.12.2016 р. у розмірі 28512,00 грн., з якого за даними довідки Пенсійного фонду України в м. Вінниці від 04.07.2018 року №5562 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії з грудня 2016 р. по лютий 2018 р. утримано 44504,99 грн. (а.с. 5) Позивач, вказуючи на порушення його права, шляхом заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання, звернувся до суду з даним позовом за його захистом. Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються положеннями норм Конституції України та Цивільного кодексу України. Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Вказані зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ і стали підставою для утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору при виплаті [PERSON] пенсії за віком за період з червня 2015 року по грудень 2016 р. та щомісячного довічного грошового утримання за період з 15 грудня 2016 року по лютий 2018 року. Після запровадження у законодавстві України з 01 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обовязку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу. Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу. Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану. Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами. Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до ч. 1 ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з пенсії за віком та грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм, в зв'язку з чим порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову і компенсації недоотриманих коштів в порядку ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України. Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів. При цьому, суд враховує аргументи позивача, наведені ним в обґрунтування заявлених вимог, які знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України. Що стосується аргументів представника відповідача з приводу того, що такий є неналежним відповідачем по справі, то такі є безпідставним, оскільки відповідно до п. п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства. При вирішенні даного спору суд застосовує положення норм, які містяться в ст. 152 Конституції України, ст.ст. 22, 1175 ЦК України, і на які вірно посилається позивач у заявленому ним позові. Виходячи з наведеного вище та

Outcome: approved