Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

15.05.2017 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] в якій просять суд ухвалити рішення про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування квартирою №149, що на вул.Біберовича,9 у м.Львові. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вони є співвласниками квартири № 149 у буд. 9 що на вул.Біберовича у м.Львові на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), від 28.05.1998 року. В квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. На даний час [PERSON] зареєстрований за даною адресою, хоча фактично 19 років не проживає за вказаною адресою, не оплачує комунальні послуги, не здійснює роботи, щодо благоустрою квартири. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає в даній квартирі, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за них, чим обєктивно порушуються права позивача, тому вона змушена звернутися до суду. В останнє судове засідання позивачі не прибули, однак подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, не заперечували щодо проведення заочного розгляду справи. /а.с.21/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув повторно, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи через засоби масової інформації (газета Львівська пошта №42(1925) від 01.06.2017 року, заперечень на позовну заяву ним до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. [PERSON] до вимог ст. 16 ч.1, 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засіданні встановлено, що власниками квартири №149 у буд.9, що на вул.Біберовича у м.Львові на підставі свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), виданого Будівельним управлінням № 150 від 28.05.1998 року та зареєстровано у Львівському МБТІ в реєстрову книгу за № 24509 /а.с.3/ є [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] свідоцтва про розірвання шлюбу від 08.02.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 08.02.2000 року, актовий запис 52. /а.с.8/. Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сімї та прописки від 06.05.2017 року №12266, виданої ЛКП «Рясне 402» за адресою: м.Львів, вул.Біберовича, 9/149 зареєстровані: позивач [PERSON], дата реєстрації 01.12.1994 р., позивач [PERSON], дата реєстрації 13.12.2001р. та відповідач [PERSON], дата реєстрації 01.12.1994р. /а.с.4/. [PERSON] від 01.03.2016 року, 29.09.2016 року, 13.03.2017 року ЛКП «Рясне 403» [PERSON] зареєстрований у квартирі 149, що на вул.Біберовича 9 у м.Львові, однак не проживає за вищевказаною адресою /а.с.5-7/. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966р. (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. [PERSON] ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. У відповідності до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. За приписами ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є співвласником даної квартири, хоча і не проживає в ній та припинення сімейних відносин не позбавляє права власності на дану квартиру, а тому суд не може визнати його таким, що втратив право на користування житлом, що можливо позбавити його функції користуватися своєю власністю.

Outcome: dismissed