Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

16.07.2018 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини. У своїй заяві [PERSON] зазначив, що [INFO] померла його бабуся [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яку фактично прийняла його мати - [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Заявник посилається на те, що після смерті матері фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, тому є таким, що спадщину прийняв. В подальшому у [PERSON] виникла необхідність оформити спадщину після смерті матері, у зв'язку з чим він звернувся до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області. Постановою Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 18.07.2017 року в оформленні спадкових прав на квартиру [ADDRESS] заявнику було відмовлено, оскільки він пропустив шестимісячний строк на звернення для оформлення права на спадщину та не надав дані про його реєстрацію на момент смерті матері. З огляду на викладене [PERSON] просив встановити факт прийняття спадщини після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Ухвалою від 25.07.2018 року по даній справі відкрито провадження. [PERSON] та його представник в судове засіданні не з'явилися, представник надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заяву підтримав. Представник заінтересованої особи Миколаївської міської ради у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 13.03.1991 року на підставі договору купівлі-продажу [PERSON] набула право власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24.09.2001 року. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], проте, спадкові права її дочки [PERSON] оформлені не були. [INFO] померла мати заявника - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.10.2016 року. 18.07.2017 року державний нотаріус Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області Железнякова О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з тим, що у правовстановлюючому документі є описка в адресі спадкового майна, а саме в договорі купівлі-продажу зазначено, що майно розташоване по [ADDRESS], а на справді майно знаходиться по [ADDRESS]. Крім того, нотаріус зазначив, що видати свідоцтво про право на спадщину на вищезазначену квартиру немає можливості, оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини спадкоємець до нотаріуса не звертався, дані його реєстрації відсутні. Згідно запису у паспорті, довідки і акту ПП «ЖЕК №10» [PERSON] з 01.06.2001 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області вих. №25/01-16 від 10.01.2018 року спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], не виявлена. Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду. В силу статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77-78, ч. ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Так, загальними правилами дії Законів у часі (ст. 58 Конституції України), з урахуванням положень ст. 5 ЦК України, роз'яснень постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року №7) відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Судом встановлено, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилась в 2016 році, тому до застосування у даних правовідносинах підлягають норми ЦК України редакції 2004 року. Статтею 1216 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Пунктом 23 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В абз. 1 п. 24 цієї ж Постанови зазначено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. В свою чергу, відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 293 ЦПК України, п. п. 4, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав за відсутності іншого порядку встановлення цих фактів. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 2 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Відповідно до ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Зокрема, частина друга вказаної статті передбачає, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналізуючи вказані норми, та той факт, що мати заявника [PERSON] померла в 2016 році, суд дійшов висновку, що [PERSON] помилково посилається на Цивільний кодекс Української РСР 1963 року, оскільки, кодекс в редакції 1961 року застосовуватися лише у разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року. З огляду на наведене вбачається, що заявник обрав невірний спосіб захисту своїх прав, звернувшись до суду із заявою про встановлення факту прийняття спадщини, а за такого дана заява задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed