Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

16 липня 2020 року ВЧ [NUMBER] поштою направила до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, який надійшов до суду 20 липня 2020 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24липня 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що судовим наказом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2019 року з [PERSON] на користь Військової частина [NUMBER] було стягнуто заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 7\~221 гривні 96 коп. Не погодившись із судовим наказом, [PERSON] звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, яку ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2019 року було задоволено і судовий наказ скасовано. У будинку, який перебуває на балансі КЕВ м. Дніпра, і розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований та проживає відповідач. 01 вересня 2005 року між позивачем і [PERSON] було укладено договір найму службового приміщення, за умовами якого він зобов`язався вчасно сплачувати комунальні послуги та квартирну плату. Зазначені обов`язки відповідач не виконує, тому у нього за період з червня 2013 року по квітень 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 7\~221 гривні 96 коп. Позивач просив у своєму позові стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 7\~221 гривні 96 коп., а також судові витрати у сумі 2 102 гривні. Факт наявності боргу відповідачем визнається шляхом внесення плати за спожиті комунальні послуги в касу ВЧ [NUMBER] , тому підлягає до стягнення заборгованість за період з червня 2013 року по квітень 2017 року у повному обсязі, оскільки строк позовної давності переривався. Факт відсутності, втрати або фіктивності, на думку відповідача, договору про надання житлово-комунальних послуг від 01 вересня 2005 року сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від обов`язку оплати послуг в повному обсязі. У своїй заяві до суду представник позивача просила справу розглядати за її відсутності, ухваливши рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав судові заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві, в якому зазначив, що договір від 01 вересня 2005 року він не підписував, тому жодних зобов`язань зі сплати житлово-комунальних послуг у нього не виникло. Також позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Просив відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї № 372 від 18 червня 2019 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). На підставі типового договору найму житла в будинках державного житлового фонду від 01 вересня 2005 року Військова частина [NUMBER] надає [PERSON] і членам його сім`ї у користування житлове приміщення загальною площею 57,4 кв.м., а [PERSON] зобов`язаний у встановлені терміни сплачувати квартирну плату і плату за комунальні послуги (а.с. 8-9). Згідно з довідкою № 387 від 10 липня 2020 року будівля, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є власністю Міністерства оборони України і перебуває на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпра та на праві оперативного управління ВЧ [NUMBER] обслуговувалася до 01 травня 2017 року будинкоуправлінням частини (а.с. 12). 04 серпня 2020 року між квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпра і [PERSON] було укладено договір № 165 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с. 37-38). Також 04 серпня 2020 року між квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпра і [PERSON] було укладено договір № 166 про відшкодування вартості водопостачання (а.с. 39-40). Відповідно до ст. 81 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до наданих позивачем матеріалів відомості, які б свідчили про перебування будинку на балансі позивача в матеріалах справи відсутні. Згідно ч. 2 ст.\~4\~ЗУ «Про\~правовий режим\~майна у\~Збройних Силах\~України» майно, закріплене за підпорядкованими військовими частинами, обліковується у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання. Облік військового майна, закріпленого за військовими частинами, здійснюється відповідним органом квартирно-експлуатаційної служби, тобто КЕВ м. Дніпра. Таким чином, саме КЕВ м. Дніпра, на момент виникнення спірних правовідносин має статус як балансоутримувача, так і органу, що здійснює оперативне управління військовим містечком та будівлею гуртожитку. Відповідно до ч. 2 ст.\~61\~ЖК УРСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем. Таким чином, наймодавцем за спірними правовідносинами має бути не Військова частина [NUMBER] , а КЕВ м. Дніпра. Виходячи з викладеного, Військова частина [NUMBER] не має відповідного процесуального права на звернення до суду за захистом прав, які за законом належать балансоутримувачу, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме: судовий збір. Позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 2 102 гривні (а.с. 10, 11), який з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed