Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

17.01.2017р. [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до територіальної громади міста в особі [PERSON] міської ради, [PERSON] (третя особа державний нотаріус Першої ДДНК [PERSON]С.) про визнання права власності в порядку спадкування на домоволодіння. Позивачка 08.08.2017р. уточнила свої позовні вимоги та заявила вимоги про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння (а.с.№ 98-99). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договору дарування від 20.09.2001р., укладеного між [PERSON] [PERSON], останній став власником домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Воїнової, буд.4. Позивачка є рідною донькою [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про її народження. Вона двічі одружувалася, внаслідок чого змінювала прізвища на Винокурову, потім на [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про шлюб від 27.09.2003р. та від 06.06.2009р. 25.05.2012р. її батько [PERSON] помер. Спадкоємцями після його смерті є вона та син спадкодавця [PERSON], який має право на половину спадку. 06.12.2016р. з метою прийняття спадщини вона звернулася до Першої [PERSON] державної нотаріальної контори, але постановою від 06.12.2016р. державного нотаріуса [PERSON] їй відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину за законом, оскільки на спірне домоволодіння немає оригіналу правовстановлюючого документу, а лише копії. Оригінали правовстановлюючих документів після смерті батька, вона не знайшла. Але на її запит КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» надано завірені копії договору дарування домоволодіння від 12.09.2001р., план земельної ділянки, відомість з технічним описом домоволодіння загальною площею 89,3 кв.м. З огляду на те, що крім неї спадкоємцем першої черги є [PERSON], якому за законом належить половина спадку, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Воїнової, буд.4, що складається з: житлового будинку А-1 площею 48,8 кв.м.; загальною площею 89,3 кв.м.; літньої кухні цегляної Б; убиральні металевої В; гаражу шлакоблочного Г; душу металевого Д; навісів Ж, З; огорожі №№1-4; 6-10; споруд №№5,11; замощення І, П. Представник позивачки [PERSON] [PERSON]С (діє на підставі довіреності від 15.07.2016р. - а.с. № 114) 14.05.2018р. надав суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розглянути справу без його участі та без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 171). Відповідач [PERSON] в судові засідання протягом 2017р. по справі жодного разу не зявився, про дату, місце та час розгляду справи кожного разу повідомлявся належним чином, між тим судові повістки з обох відомих адрес поверталися до суду з позначками «за закінченням терміну зберігання (а.с. № 108-109, 121-122, 124-125, 134-137). В підготовче засідання 27.02.2018р. він отримав судову повістку особисто (а.с. №146,147). В підготовче засідання 04.04.2018р. та судове засідання 14.05.2018р. від відповідача [PERSON] з обох відомих адрес також до суду поверталися судові повістки з позначками «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 162-167). Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] (діє на підставі довіреності від 17.01.2018р. (а.с. № 173) 14.05.2018р. надав суду заяву, в якій просив прийняти рішення про відмову у задоволенні позову. Представник відповідача не заперечував проти розгляду справи в судовому засіданні 14.05.2018р. без фіксації судового процесу технічними засобами (а.с. № 172). Третя особа - державний нотаріус Першої ДДНК [PERSON], або представник державної нотаріальної контори, в судові засідання не зявлялися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялися кожного разу належним чином. Завідуюча державної нотаріальної контори [PERSON] на кожне судове засідання направляла суду заяви про розгляд справи без участі представника ПДДНК (а.с. № 42, 54, 82,95, 110, 126,170). На вимогу суду від 28.02.2017р. суду завідуюча ПДДНК [PERSON] 28.03.2017р. направила поштою копію спадкової справи № 466-2012 (а.с. № 52, 55-72). За таких обставин суд розглянув справу 14.05.2018р. за відсутністю сторін (їх представників) з винесенням по справі рішення в загальному позовному провадженні. Підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України не вбачається, оскільки одним з відповідачів ДМР висловлена позиція щодо невизнання позовних вимог. З урахуванням заяв представників двох сторін від 14.05.2018р., неявки відповідача [PERSON] та представника третьої особи, суд розглянув справу без участі сторін (їх представників) та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України. Підготовче засідання у справі відповідно до положень ст. 197 ЦПК України проведено 04.04.2018р.(а.с. № 158). До цієї дати представники сторін скористались своїм правом та подали суду свої письмові заперечення, додаткові письмові пояснення (139-139а,155). Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії нотаріально посвідченого договору дарування домоволодіння від 20.09.2001р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], останній став власником домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Воїнової, буд. 4, яке складається з: житлового будинку А-1 площею 48,8 кв.м.; загальною площею 89,3 кв.м.; літньої кухні цегляної Б; убиральні металевої В; гаражу шлакоблочного Г; душу металевого Д; навісів Ж, З; огорожі №№1-4; 6-10; споруд №№5,11; замощення І, П (а.с. № 7 - 9). Позивачка [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) є рідною донькою [PERSON] (власника), що підтверджено свідоцтвом про її народження (а.с. № 11). Позивачка двічі одружувалася, внаслідок чого змінювала прізвища, спочатку на Винокурову, потім на [PERSON], що видно зі свідоцтв про шлюб від 27.09.2003р. та від 06.06.2009р. (а.с. 12 ,13). 25.05.2012р. її батько [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. № 10). Як видно з наданої Першою [PERSON] державною нотаріальною контрою копії спадкової справи № 446-2012 щодо майна померлого [PERSON] (а.с. № 56 73), первісно позивачка вчасно звернулася із заявою про прийняття спадщини 09.06.2012р. (а.с. № 57). Крім того, із заявою від 12.06.2012р. про прийняття спадщини звернувся син померлого - [PERSON] (а.с. № 62), в якій зазначив, що йому відомо, що іншим спадкоємцем є [PERSON] (а.с. № 56). 06.12.2016р. позивачка повторно звернулася із заявою про прийняття спадщини (а.с. № 71). Але постановою від 06.12.2016р. державного нотаріуса [PERSON] їй відмовлено у виданні свідоцтва про спадщину за законом, оскільки на спірне домоволодіння немає оригіналу правовстановлюючого документу, а лише копія (а.с. № 72). Як зазначала позивачка, оригіналів вона не знайшла. Разом із тим, на її запит КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації Дніпропетровської обласної ради» листом від 30.08.2016р. № 11953 повідомило, що станом на 31.12.2012р. по вул. Воїнової, буд. 4, є дві інвентаризаційні справи. Востаннє право власності за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Воїнової, буд. 4, було зареєстроване за [PERSON] на підставі договору дарування від 20.09.2001р., посвідченого 1-ою ДДНК за реєстром № 6-5161, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №431 за реєстровим № 113. До листа додано ксерокопію договору, технічної документації на дату останньої інвентаризації, проведеної 18.05.2001р., що знаходиться в інвентаризаційній справі (а.с. № 31). Згідно звіту про оцінку майна від 31.08.2016р. вартість домоволодіння загальною площею 89,3 кв.м. що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Воїнової, буд. 4, складає 149 844 грн. (а.с. № 17 23). Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно зі ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на наявність у спадковій справі постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає, що позивачкою доведені підстави звернення до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Як встановлено, після смерті [PERSON], спадкоємцями першої черги за законом є його діти: син [PERSON] та донька - позивач [PERSON] Позивачка надала заяву нотаріусу про прийняття спадщини отже, є такою, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку. За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Утім, спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них (ч. 2, З ст. 1267 ЦК України). Під час розгляду справи судом не встановлено, що між спадкоємцями є домовленість або спір щодо встановлення ідеальних часток, а тому суд виходить із засад рівності часток. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Як розяснено у п. 26 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК України про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності (ст. 357 ЦК України). Таким чином, суд вважає необхідним визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] померлого 25.05.2012р. на Ѕ частину домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро (раніше м. Дніпропетровськ), вул. Воїнової, буд.4, що складається з: житлового будинку А-1 площею 48,8 кв.м.; загальною площею 89,3 кв.м.; літньої кухні цегляної Б; убиральні металевої В; гаражу шлакоблочного Г; душу металевого Д; навісів Ж, З; огорожі №№1-4; 6-10; споруд №№5,11; замощення І, П. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням тих обставин, що позивачка по тексту позову та представник позивачки у заяві до суду від 14.05.2018р., не наполягали на стягненні з відповідачів понесених стороною позивачки судових витрат (а.с. № 2), суд судові витрати у цій справі покладає на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: approved