Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

15 червня 2021 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 25 червня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 серпня 2009 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають малолітню доньку: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачкою не склалося, так як у них різні погляди на життя та сімейні відносини, відсутність взаєморозуміння, довіри. Починаючи з квітня 2020 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, сторони не спілкуються, втрачено всі зв`язки. Як стверджує позивач, вони з відповідачем не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства. На думку позивача, примирення між ним та відповідачкою та поновлення їх сімейних стосунків неможливе, так як суперечить його інтересам. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернувся до суду із даним позовом та просив суд розірвати шлюб, укладений із відповідачкою. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позову наполягав /а.с.18/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову не заперечувала. /а.с.20/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 14.08.2009 року Окнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис № 40./а.с.6/. Від шлюбу сторони мають малолітньою доньку: [PERSON] , [INFO] /а.с. 7/. Відповідно до довідки № 265 від 17.03.2021 р., виданої Чорнянським старостинським округом Окнянської селищної ради Одеської області, неповнолітня дитина [PERSON] дійсно проживає в селі Чорна Окнянського району Одеської області, разом зі своєю матір`ю [PERSON] та знаходиться на повному її утриманні. /а.с. 8/. Відповідно до довідки № 266 від 17.03.2021 р., виданої Чорнянським старостинським округом Окнянської селищної ради Одеської області, [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою с. Чорна Окнянського району Одеської області, у власному житловому будинку. Проживає один з 17.04.2020 року. /а.с. 9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 2020 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи які мають інвалідність І та ІІ груп. Ч.6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Таким чином із відповідача, у такому випадку, стягується лише 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви. При цьому, у державному бюджеті залишається інші 50 відсотків судового збору, які були сплачені позивачем під час подання позову (та які відшкодовуються позивачу відповідачем). Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, тому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, із відповідачки слід стягнути судовий збір у дохід держави. При цьому, враховуючи, що відповідачка визнав позов до початку розгляду по суті, то із неї слід стягнути судовий збір у доход держави у розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав би із неї стягненню у випадку невизнання нею позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої Закону України «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не порушувати права сторін. П.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір із позовної заяви про розірвання шлюбу справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана, що станом на день звернення до суду складає 908 грн. Таким чином, з відповідача слід стягнути у дохід держави судовий збір у сумі 454,00 грн. (50% від 908,00 грн.).

Outcome: approved