Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

17.06.2015 року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], в якому просить усунути їй та її доньці перешкоди з боку [PERSON] у користуванні житловим приміщенням квартирою, яка розташована за адресою:м. Одеса, [ADDRESS], а також вселити її та [PERSON] у вищевказану квартиру. Зобовязати відповідача надати ключі від квартири за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що 28.04.2001 вона уклала шлюб з відповідачем - [PERSON]. Від даного шлюбу, 16.09.2001 року у них народилася донька [PERSON]. 26.06.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Крім того, відповідно до свідоцтва про право власності від 20.02.2003 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій, позивачка та її дитина позбавлені охоронюваного законом права користування житловим приміщенням, [PERSON] звернулася до суду зі відповідним позовом. У судове засідання позивачка не зявилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, причина неявки якого визнана з неповажних причин, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. Представник КРА ОМР у судове засідання не зявився, надав заяву про слухання справи за їх відсутності, розгляд справи залишили на розмуд суду. Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, між сторонами у справі 28.04.2001 року було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу, 16.09.2001року у них народилася донька [PERSON]. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2013року шлюб між сторонами було розірвано. Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сімї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником будинку (квартири) і ведуть із ним спільне господарство. Посилання позивачки на те, що вона має право на користування житловим приміщенням, яке належить [PERSON] судом оцінюється критично, оскільки на даний час вона не є членом сімї власника квартири (шлюб розірвано відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси 26.06.2013 року). Крім того, всі посилання позивачки на статті ЖК УРСР щодо прав членів сімї наймача квартири судом також не приймаються до уваги, оскільки [PERSON] є єдиним власником квартири за адресою: [ADDRESS] та позивачка не проживає з ним на даний момент у вищевказаній квартирі. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини 2 статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст.. 18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. У відповідності до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч. 2 ст. 16 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині вселення [PERSON] Сергіїни, 16.09.2001 року до квартири за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позовні вимоги щодо зобовязання власника квартири [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири задоволенню також не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими.

Outcome: partial