Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

15.11.2017 року позивач звернулась до суду з позовною заявою про визнання права власності на гараж №1 в гаражному масиві по вул. Маршала Рокосовського, 33 в м. Новограді-Волинському. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідно до договору дарування від 02.08.1998 року вона є власником вищевказаного гаражу, який є самочинно збудований. На підставі рішення Новоград-Волинської міської ради від 24.10.2013 року позивачу передано у власність земельну ділянку площею 0,0027 га під будівлею гаражу №1 в гаражному масиві по вул. Маршала Рокосовського, 33 в м. Новограді-Волинському, що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Посилалась на норми Цивільного Кодексу України, що визначають право власності особи на новостворене нерухоме майно. Позивач у судове засідання не зявилась, подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі. При вирішенні позову покладався на розсуд суду. Дослідивши надані докази, суд дійшов наступних висновків. Згідно положень частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України). Положеннями статті 392 ЦК України передбачено, що особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобовязальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобовязальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобовязального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно ч.1 ст.6 вищезгаданого Закону організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) субєкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад. Частиною 2 ст.6 даного Закону передбачено, що виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування. Згідно ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1 ст. 76 ЦПК України) Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суду не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] зверталась до відповідного органу про прийняття в експлуатацію гаража та проведення його державної реєстрації, і від субєкта державної реєстрації отримала відмову. Позивачем не надано доказів порушення її прав відповідачем і таких не встановлено судом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на те, що вона придбала гараж №1 в гаражному масиві по вул. Маршала Рокосовського, 33 в м. Новограді-Волинському на підставі договору дарування від 02.08.1998 року (а.с. 5). Одночасно вона посилається на те, що гараж є самочинно збудованим нерухомим майном, право на яке може бути визнано за власником земельної ділянки в порядку ст. 376 ЦК України. З наданої копії договору дарування вбачається, що він складений між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарована) 02.08.1998 року в простій письмовій формі. (а.с. 5) Суду надано копію свідоцтва про зміну прізвища позивачем на «Ткаченко» (а.с. 8, 9) На день складання такого договору позивач не досягла 18 років. Правовідносини дарування на момент укладання наданого договору регулювались Цивільним кодексом Української РСР 1963 року. Стаття 244 ЦК УРСР визначала, що договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Згідно ст. 227 ЦК УРСР визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Крім того, такій договір підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Обсяг дієздатності неповнолітніх осіб віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років визначався ст. 13 ЦК УРСР. Суд також зазначає про відсутність будь-яких доказів належності гаража [PERSON] на момент укладання договору дарування. Таким чином, наданий позивачем договір не відповідає вимогам законодавства та не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу. Щодо посилання позивача на самочинне будівництво гаража, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З копії технічного паспорту від 22.09.2010 року, який виготовлено КП «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що гараж №1 в гаражному масиві по вул. Маршала Рокосовського, 33 в м. Новограді-Волинському збудовано в 1980 році.(а.с. 11, 12) Згідно копії паспорту позивача (а.с. 6) вона народилась 21.10.1981 року після завершення будівництва. Отже, вона не могла бути особою, яка здійснила таке будівництво. Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.12.2016 року [PERSON] є власником земельної ділянки по вул. Маршала Рокосовського, 33 в м. Новограді-Волинському площею 0,0027 га, з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів. З урахуванням положень ст. 376 ЦК України, [PERSON], як власник земельної ділянки, може вимагати визнання за нею право власності на самовільно збудований гараж звернувшись з позовом до особи, яка його збудувала. На підставі вищевикладеного, суд визнає позов необґрунтованим та відмовляє у його задоволенні.

Outcome: dismissed