Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

16.05.2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 23139,75 гривень. Крім того, просив стягнути з відповідача судові витрати по справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору бн від 05.03.2007 року [PERSON] 05.03.2007 року отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжної карткою» та «Тарифами банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Проте, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та станом на 31.03.2014 року має заборгованість в сумі 30300,64 грн., яка складається з : 6993,54 грн. - заборгованість за кредитом; 17641,96 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5665,14 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 8738,97 грн., яка була задоволена судовим наказом Глобинського районного суду Полтавської області від 23.10.2008 року, різниця становить 21561,67 грн. А також 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1078,08- штраф (процентна складова). Отже, заборгованість становить 23139,75 грн. В судовому засіданні представник позивача - Забара В.М. позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Вказав, що в 2008-2014 році ніяких платежів з метою погашення заборгованості по кредиту ним не проводилося. Представник відповідача [PERSON] прохав відмовити в задоволенні позову з аналогічних підстав. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як встановлено судом, відповідно до укладеного договору бн від 05.03.2007 року [PERSON] 05.03.2007 року отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На виконання умов договору [PERSON] було видано платіжну картку зі строком дії до 03.2010 року, що підтверджується інформацією про картку, наданою представником позивача. Вказані факти не оспорюють ся сторонами. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжної карткою» та «Тарифами банку», складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме: надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 5.5.1 «Правил користування платіжною карткою» , за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань, боржник сплачує відсотки за підвищеною відсотковою ставкою або додаткову комісію, , розміри яких встановлені Тарифами Банку. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та станом на 31.03.2014 року має заборгованість в сумі 23139,75 грн., яка складається з наступного: 6993,54 грн. - заборгованість за кредитом; 17641,96 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 5665,14 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом (всього 30300,64 гр). Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 8738,97 грн., яка була задоволена судовим наказом Глобинського районного суду Полтавської області від 23.10.2008 року, різниця становить 21561,67 грн. А також 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1078,08- штраф (процентна складова). Однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Як убачається з матеріалів справи, відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності. Задовольняючи клопотання відповідача щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності суд виходить з наступного. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст.261 ЦК України). Частиною 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Пунктами 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Таким чином, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для судів. Термін дії картки закінчився в березні 2010 року. Враховуючи викладене, посилання представника позивача на те, що позовна давність не сплинула, оскільки строк договору не закінчився,а строк дії картки відповідає строку дії договору - є безпідставними. Твердження представника позивача про дію кредитного договору до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем не може розглядатися як установлення строку дії кредитного договору, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою продовження дії картки на новий строк здійснюється шляхом надання клієнту карти з новим строком дії, а також за умови наявності на картрахунку грошових коштів для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій. В матеріалах справи відсутні докази надання відповідачу [PERSON] карти з новим строком дії відповідно до вищезазначених положень договору. Під час розгляду справи по суті відповідач пояснив, що термін дії кредитної картки не пролонгувався, нова кредитна картка не видавалася, жодних платежів з 2008 по 2004 року по погашенню кредиту ним не здійснювалося. Таким чином, суд вважає, що право вимоги у Банка на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникло з серпня березня 2010 року та існувало в межах строку позовної давності до березня 2013 року. До суду позивач звернувся травні 2014 року, тобто за межами встановленого трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦПК України встановлено вичерпний перелік випадків зупинення та переривання перебігу позовної давності. Посилання представника позивача на зупинення строку позовної давності на період здійснення виконавчих дій по виконанню судового наказу не заслуговують на увагу, оскільки у розумінні ст.263 ЦПК України вчинення виконавчих дій не є юридичним фактом, що зупиняє перебіг строку позовної давності. Враховуючи, що позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права із пропуском строку позовної давності звернення до суду, в своїй позовній заяві питання про поновлення пропущеного строку позовної давності не ставив та поважних причин пропуску строку не зазначив, у той час, як відповідачем було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв»язку зі спливом строку позовної давності. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Outcome: dismissed