Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

17.02.2014 [PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Макіївки з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок літ. А-3 з прибудовами літ. а, літ. а1 загальною площею 178,20 кв.м, убиральну літ. Б, гараж В, огорожу № 2, 4, ворота №3, розташованих за адресою: [ADDRESS]. 24.03.2014 до суду надійшла заява про уточнення та доповнення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просила: - визнати за нею право власності на житловий будинок літ. А-3 з прибудовами літ. а, літ. а1 загальною площею 178,20 кв.м, убиральну літ. Б, гараж В, огорожу № 2, 4, ворота №3, розташованих за адресою: [ADDRESS]; - усунути перешкоди в користуванні будинком, гаражем шляхом виселення з будинку [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач разом із своїм чоловіком, [PERSON], придбали недобудований житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10.07.1995. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Макіївки від 25.03.2005 за позивачем було визнано право власності на недобудований житловий будинок [ADDRESS]. За час з 1992 року по 1995 року [PERSON] провела добудову цього будинку, у 2010 році збудувала гараж. На теперішній час будинок повністю добудований. Згідно звіту про технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, який був проведений КП «Містобу дування, архітектури та проектування» встановлено, що житло вий будинок, гараж відповідають вимогам надійності та можливої безпечної експлуатації. В зв'язку з тим, що позивач не здійснила реєстрацію права власності на недобудований житловий будинок на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м. Макіївки остання не може на теперішній час здійснити введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, тому що не відведена в законному порядку земельна ділянка. Крім того позивач вказаний будинок надала в оренду та уклала договір оренди від 04.11.2013 з [PERSON], але на її вимогу надати відповідні правовстановлюючі документи на будинок вона не мала можливості, відповідач не визнає право власності [PERSON] на будинок. Також в заяві про уточнення та доповнення позовних вимог позивач вказувала на те, що вона зверталась із заявою до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області 05 березня 2014 pоку з питання можливості введення житлового будинку в експлуатацію, зазначаючи при цьому, що право корнистування земельною ділянкою позивач набула на підставі ст. 120 Земельного кодексу України, оскільки житловий будинок був побудований ще попереднім власником [PERSON] на земельній ділянці, яка була їй надана в передбаченому законом порядку згідно договору від 16.02.1982 про надання в постійне користування земельної ділянки. Також позивач зверталась до КП «БТІ м. Макіївки» про реєстрацію права власності на нерухоме майно, про що їй було відмовлено листом від 24.05.2012 №35-89. При цьому, на думку позивача, якщо суд дійде висновку про можливість визнання за нею права власності на жи тловий будинок, то остання зможе провести реєстрацію права власності, а потім зможе здійснити відведення земельної ділянки на своє ім'я, а вже потім зможе ввести житловий будинок в експлуатацію. Стосовно негаторних позовних вимог позивач зазначала, що строк дії договору оренди жилого приміщення від 04.11.2013, укладеного між сторонами, сплинув 4 лютого 2014 року, але [PERSON] не звільняє будинок, хоча позивач надала останній письмове попередження від 03.02.2014 про звільнення приміщення, але вона не здійснила жодних дій по звільненню будинку. 24.03.2014 до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку загальною площею 178,20 кв.м та гаражу, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Зустрічний позов мотивовано тим, що [PERSON] від її колишнього чоловіка залишився недобудований жилий будинок. Для того, щоб його добудувати, їй потрібні були гроші. [PERSON] її дідусь дав гроші для придбання якогось житла. Відповідач є тіткою [PERSON], тому остання запропонувала позивачу за зустрічним позовом вкласти гроші в часткове будівництво будинку, а вона надасть позивачу право власності на частину цього будинку після завершення будівництва. При цьому [PERSON] запевнила її, що у неї наявні всі необхідні документи для початку будівництва будинку та що саме вона є власником недобудованого будинку. Також [PERSON] зазначила, що між сторонами 20.02.2006 був укладений договір про надання позики на будівництво спірного жилого будинку. Згідно із цим договором позивач надавала відповідачу гроші на будівництво будинку, а остання зобов'язалась після закінчення будівництва оформити право спільної часткової власності та надати відповідні документи. Згідно договору про надання займу на будівництво будинку [PERSON] передала [PERSON] гроші в сумі 80000 грн., а вона повинна була разом з позивачем зареєструвати право власності на цей будинок. Але, коли будівництво було завершено, відповідач не надала жодного документа, щоб позивач змогла разом з нею оформити право власності, також до теперішнього часу відповідач не надала жодного документа, який би підтверджував право спільної власності сторін на цей будинок. Оскільки вони з відповідачем сумісно будували будинок, [PERSON] вважає, що має право на 1/3 частку цього будинку. Ухвалою Центрально-Міського районного м. Макіївки Донецької області від 27.03.2014 було об'єднано первісний та зустрічний позови в одне провадження. 24.04.2014 від [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічний позов, в якому остання просила в такому позові відмовити, оскільки, на думку відповідача за зустрічним позовом, [PERSON] може лише вимагати від неї повернення грошових коштів, наданих їй за договором позики від 20.06.2006, про що вона не заперечувала, але право вимагати визнання за [PERSON] права власності на 1/3 частку будинку в останньої відсутнє. Одночасно з цим в відзиві [PERSON] визнає ту обставину, що на момент укладення договору оренди жилого приміщення від 04.11.2013 в неї не було правовстановлюючих документів на будинок. У судовому засіданні 24.04.2014 [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали пояснення, ідентичні тим, що викладені в позові та уточненні до нього, та просили їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. [PERSON] в судовому засіданні з первісним позовом не погодилась, оскільки вважає, що [PERSON] не є законним власником спірного будинку, тому не може ставити питання про виселення її із цього будинку, а договір оренди вона не мала права укладати без відповідних документів, які до цього часу не надала, а також заявила, що відмовляється звільнити приміщення будинку, тому що відповідачка не виконала умови договору про спільну діяльність та відмовляється надати їй право власності на 1/3 частку будинку, а також що відповідач не має жодних прав на цей будинок, щоб звертатися до суду про визнання за нею права власності на цей будинок. Також [PERSON] просила задовольнити її зустрічну позовну заяву в повному обсязі. Під час здійснення судового розгляду були встановлені наступні фактичні обставини. Так, матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку від 16.02.1982 [PERSON] було надано земельну ділянку площею 600 кв.м за адресою: [ADDRESS] для будівництва 3-кімнатного житлового будинку із встановленням строку завершення будівництва - до 13.08.1983 (аркуші справи 5-8). Також встановлено, що між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 10.07.1995 було укладено договір купівлі-продажу, за яким останнім було придбано недобудований будинок готовністю - 77%, розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: недобудований будинок готовністю 77%, туалет, огорожі та водопровід, який було посвідчено нотаріусом І Державної нотаріальної контори Шебановою С.А., але не було зареєстровано БТІ м. Макіївки (аркуш справи 4). Крім того ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Макіївки від 25.03.2005 було затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу від 10.07.1995 частково недійсним, визнання права власності на незакінчений будівництвом будинок і його поділ, за умовами якої, зокрема, [PERSON] виплачує відповідачу суму в розмірі 39600 грн. за незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], при цьому за умовами угоди [PERSON] набуває право власності саме на незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (аркуші справи 17-19). Одночасно з цим згідно технічного паспорту домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], складається з: житлового будинку літ. А-3 з прибудовами літ. а, літ. а1 загальною площею 178,20 кв.м, убиральні літ. Б, гаражу В, огорожі № 2, 4, воріт №3 (аркуші справи 20-29), а з огляду на виконаний 12.12.2013 КП «МістАРпроект» Звіт технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єкта за адресою: [ADDRESS], встановлено його відповідність вимогам надійності і можливості його безпечної експлуатації (аркуші справи 9-16). Також в ході розгляду справи було встановлено, що 04.11.2013 між [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] орендар було укладено договір оренди жилого приміщення, за умовами якого орендодавець передала, а орендар прийняла у тимчасове платне користування житловий будинок площею 178 кв.м і гараж, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також майно, яке там знаходиться. При цьому строк дії договору згідно п. 4.1 складає з 04.11.2013 по 04.02.2014 (аркуші справи аркуші справи 53-54). У матеріалах справи міститься також вимога [PERSON] від 03.02.2014, надіслана [PERSON], в якій орендодавець повідомляла орендаря про закінчення строку оренди та вимагала звільнити жиле приміщення (аркуш справи 58). На підставі викладеного та враховуючи, що на теперішній час позивач не може зареєструвати право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS], оскільки самочинно збудований житловий будинок не введено в експлуатацію згідно законодавства, хоча, на думку позивача, в неї таке право виникло, і при цьому не визнається орендарем, яка не звільняє жиле приміщення, у зв'язку з чим [PERSON] звернулась з позовом до суду про визнання за позивачем права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], а також про усунення перешкод у користуванні [PERSON] таким майном шляхом виселення з жилого приміщення [PERSON] Одночасно з цим судом під час розгляду справи було встановлено, що 20.02.2006 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання позики на будівництво будинку, за умовами п.п. 1.1 та 1.2 якого [PERSON] (Сторона 1) передала, а [PERSON] (Сторона 2) прийняла грошові кошти в сумі 80000 грн. для будівництва жилого будинку та гаражу за адресою: [ADDRESS] (аркуші справи 70-71). При цьому п.п. 2.1-2.3 визначено права та обов'язки сторін за договором, а саме: - п. 2.1 - Сторона 1 має право здійснювати контроль за використанням грошових коштів, які вона передала Стороні 2 для будівництва будинку. Сторона 2 зобов'язана надавати квитанції, накладні, що підтверджують закупівлю матеріалів для будівництва; - п. 2.2 - Сторона 2 зобов'язується закінчити будівництво жилого будинку та гаражу не пізніше 31 грудня 2009 року; - п. 2.3 - після закінчення будівництва жилого будинку і гаражу, Сторона 2 зобов'язується ввести будинок в експлуатацію у встановленому законом порядку і оформити право власності на будинок і гараж у спільну часткову власність на своє ім'я і на ім'я Сторони 1. Згадувана частка, яка може бути виділена Стороні 1, буде визначена за згодою сторін. При цьому згідно п. 3.1 вказаного договору (розділ - «Відповідальність сторін») у випадку невиконання, неналежного або несвоєчасного виконання своїх зобов'язань винна сторона відшкодовує Стороні 1 понесені збитки у вигляді повернення внесених коштів с урахуванням інфляції. А інші умови договору свідчать про повернення коштів за договором позики лише у випадку розірвання цього договору. Вважаючи, що за умовами договору від 20.02.2006 у позивача виникло право власності на частку у домоволодінні за адресою [ADDRESS], [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання такого права на 1/3 частку вказаного домоволодіння. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та її представника, а також відповідача, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного позовів, виходячи з наступного. За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] стосуються питання визнання за позивачами права власності на самовільно збудоване домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Виходячи з аналізу правовідносин, що склались між сторонами, суд вважає доцільним застосування до таких відносин вимог норм Земельного кодексу України, якими врегульовані питання набуття та захисту права власності на об'єкти самочинного будівництва. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (частина четверта статті 182 ЦК України, стаття четверта Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно з пунктом 6.1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України N 7/5 від 7 лютого 2002 року (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування. Виходячи зі змісту частин першої і другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає. До виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно право власності існує лише на матеріали, обладнання та інше майно, що було використано в процесі будівництва (частина третя статті 331 ЦК України). Як було встановлено судом під час розгляду справи за адресою: [ADDRESS] самочинно збудовані житловий будинок літ. А-3 має 100% готовності за конструктивними елементами, гараж літ. В; дозвіл на виконання будівельних робіт і проект до КП «Бюро технічної інвентаризації м. Макіївки» не надавались. За рішенням реєстратора, КП «Бюро технічної інвентаризації м. Макіївки», від 24.05.2012 було відмовлено у державній реєстрації права власності на нерухоме майно - незакінчений будівництвом житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки за наслідками інвентаризації за адресою розташований будинок 100% готовності (аркуші справи 55-56). Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. (ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України). З огляду на викладене та враховуючи встановлені у справі обставини, суд дійшов висновку, що право власності у [PERSON] не виникло ні на незакінчений будівництвом житловий будинок, ні на самочинно збудований житловий будинок літ. А-3 з прибудовами літ. а, літ. а1 загальною площею 178,20 кв.м, убиральну літ. Б, гараж В, огорожу № 2, 4, ворота №3, розташовані за адресою: [ADDRESS]. Також судом було з'ясовано, що за умовами договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 10.07.1995 останньому могло перейти лише право користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального жилого будинку. Але згідно ст. 22 Земельного кодексу України, в редакції закону від 18 грудня 1990 року N561-XII, який діяв на момент укладення договору купівлі-продажу від 10.07.1995, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право; приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Частиною 1 ст. 23 цього Кодексу визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. А згідно ч.2 ст. 126 Земельного кодексу України, в редакції закону від 25 жовтня 2001 року N2768-III (далі - ЗК України), право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ч. 4 ст. 132 ЗК України). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення (ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином, право власності, як і право користування земельною ділянкою підлягає обов'язковій державній реєстрації, а набуття такого права має бути підтверджено відповідними документами, однак а ні [PERSON], а ні його дружиною, [PERSON], така реєстрація права власності на землю здійснена не була, внаслідок чого таке право ні в кого не виникло. Тому суд критично відноситься до доводів [PERSON] про те, що до неї якимось чином перейшло право користування земельною ділянкою. Частинами 1 та 2 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно роз'ясненню, яке міститься в п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. В п. 9 вказаної Постанову Пленуму ВССУ наведено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону N 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. У справі було встановлено, що [PERSON] зверталась до Інспекції ДАБК у Донецькій області та згідно відповіді від 26.03.2014 за вих. №Ш/0760 було вказано,що за умовами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у Інспекції з 31.12.2013 відсутні повноваження щодо прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків та ін., які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт у період з 05.08.1992 до 12.03.2011 (аркуш справи 74). При цьому станом на момент розгляду справи питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом індивідуальних (садибних) житлових будинків визначено нормами Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 19.03.2013 №95 (далі - Порядок). Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію об'єктів, зазначених у пункті 1.1 розділу I цього Порядку, здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України (далі - Інспекція) протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені такі об'єкти, за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації (далі - декларація), яка складається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Порядку. У свою чергу технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єктів - комплекс заходів, спрямованих на встановлення технічного стану будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єктів з метою визначення можливості або неможливості їх безпечної експлуатації. Технічне обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об'єктів, зазначених у пункті 1.1 розділу I цього Порядку (далі - об`єкти), проводиться відповідно до цього Порядку з урахуванням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил виконавцем (п.п. 1.2, 2.1 Порядку). Згідно абз. 4 п. 3.1 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року N127 (далі - Інструкція), роботи з інвентаризації всіх об'єктів повинні здійснюватися на замовлення та за обов'язковою участю замовника (замовників), у присутності якого (яких) проводиться обстеження, що фіксується в абрисі чи ескізі, з обов'язковим підписанням ним (ними) цих документів. А пунктом 1.4 Інструкції визначено, що технічна інвентаризація об'єктів нерухомого майна проводиться суб'єктами господарювання, у складі яких працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію у Мінрегіоні України та отримали кваліфікаційний сертифікат відповідно до статті 17 Закону України «Про архітектурну діяльність» (687-14) та постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року N554 (554-2011-п) «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури» (далі - виконавці). Більш того відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Однак позивачем не було вчинено дій з введення в експлуатацію самочинно збудованого будинку згідно вказаних норм законодавства, а також не було порушено питання про надання їй земельної ділянки у встановленому земельним законодавством порядку, але було подано позов до суду із доводами про те, що вказані дії нею будуть вчинятись після набуття права власності за рішенням суду, що ніяким чином не узгоджується з вимогами закону. Отже, виходячи з аналізу цивільного законодавства та законодавства у сфері будівництва та з огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що право на самочинно збудоване [PERSON] нерухоме майно у позивача не виникло, оскільки таке право власності має набуватись за наслідками прийняття об'єкта завершеного будівництва у встановленому порядку за рішеннями відповідних органів, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Також [PERSON] були заявлені позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності позивачем на житловий будинок з прибудовами та ін.. за адресою: [ADDRESS], шляхом виселення [PERSON], з якою закінчився строк дії договору оренди від 04.11.2013. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Зокрема згідно ст. 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Обов'язковою умовою для порушення негаторних вимог є наявність у позивача за таким позовом титульного права на відповідне майно (право власності, господарського ведення, оперативного управління та їх складових). Але, як вже було встановлено раніше, у [PERSON] право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] ніколи не виникало, тому у суду не має підстав вважати, що будь-ким може порушуватись її права стосовно такого майна, внаслідок чого позов [PERSON] в цій частині також задоволенню не підлягає. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частку житлового будинку загальною площею 178,20 кв.м та гаражу, розташованих за адресою: [ADDRESS], внаслідок укладення між [PERSON] та [PERSON] 20.02.2006 договору про надання позики на будівництво спірного жилого будинку, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. А за приписами ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Одночасно з цим удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 К України). Як було встановлено судом, договір позики від 20.02.2006 не містив положень, що передбачали б обов'язок позичальника, в даному випадку - [PERSON], повернути гроші, надані у якості позики, а містились положення про передачу у рахунок грошових коштів, наданих [PERSON], частки нерухомого майна, що свідчить про те, що сторони фактично укладали правочин купівлі-продажу частки нерухомого майна та приховували його угодою про позику. Тому суд вважає договір позики від 20.02.2006 удаваним та вважає за необхідне застосувати до нього положення ЦК України в частині, що регулюють питання укладання договорів купівлі-продажу. Так відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України). Отже у зв'язку з недодержанням сторонами договору від 20.02.2006 вимог про обов'язковість нотаріального посвідчення такого договору, останній є нікчемним, тобто не створює правових наслідків для сторін, у зв'язку з чим будь-які посилання [PERSON] не можуть прийматись судом, через що будь-яких прав на спірне нерухоме майно у позивача за зустрічним позовом не виникло. Таким чином суд дійшов переконливого висновку про відсутність підстав для задоволення і зустрічного позову [PERSON] Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed