Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

17.09.2020 Чернігівська міська рада звернулася до суду з позовом та просила усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні майном шляхом виселення [PERSON] з житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] та стягнути судові витрати. Підставою заявленого позову позивач вказав, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 17.07.2013 року, як особа. Наймач квартири [PERSON] [INFO] помер. Вказана квартира є не приватизованою, а тому відноситься до державного житлового фонду і перебуває у віданні Чернігівської міської ради, в зв`язку з чим на підставі статей 317, 3219, 321, 391 ЦК України слід усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні майном шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив суду, що Чернігівська міська рада є розпорядником державного житлового фонду, до якого належить, в тому числі квартира [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім`ї колишнього наймача, а була зареєстрована як особа, тому Чернігівська міська рада на підставі статей ЦК України, які регулюють власність має право ставити вимогу про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном, а саме спірною квартирою шляхом виселення [PERSON] із займаного житла. Відповідач та її представник просили відмовити в задоволенні позову, подали відзив на позовну заяву та відповідач пояснила суду, що проживає в спірній квартирі на підставі реєстрацій, а тому відсутні правові підстави для виселення. Представник третьої особи КП «Деснянське» Чернігівської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради № 113 від 10.06.2013 року «Про відкриття особового рахунку на житлову площу по КП «Деснянське» Чернігівської міської ради дозволено відкрити особові рахунки на [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . На двокімнатну квартиру [ADDRESS] особовий рахунок відкрито було на [PERSON] , 1946 р.н., яка знялася з реєстраційного обліку 27.10.2009 року. Її син [PERSON] зареєстрований у зазначеній квартирі з 15.10.2003 року, просив відкрити особовий рахунок на його ім`я, склад сім`ї 1 особа. [PERSON] проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно поквартирної форми Б по квартирі [ADDRESS] [PERSON] зареєстрована за даною адресою 17.07.2013 року, як особа. Наймач квартири [PERSON] 21.07.2017 року вибув з зазначеного місця проживання у зв`язку зі смертю. Згідно статті 47 Конституції України, кожен має право на житло і ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 109 ЖК Української PCP виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані нами за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішення суду. Відповідно до ст. ст. 116, 117 ЖК Української PCP виселення громадян без надання іншого жилого приміщення допускається лише у випадках, які зазначені в даних нормах Кодексу. Посилання представником позивача в позові на статті 317, 319, 321 та 391 ЦК України, як на підставу задоволення позову, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки до правовідносин, що склалися між відповідачем та міською радою, повинні застосовуватися положення ЖК Української PCP. Зокрема, такий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 р. у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18). Відповідний правовий висновок був викладений також у постановах Верховного Суду України від 22.06.2016 р, справа № 6-197цс16 та від 05.06.2016 р. справа № 6-1731цс16. Аналогічна позиція сформульована у постановах Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 641/5484/16-ц; від 20.11.2019 р. у справі № 727/10731/16. Аналізуючи судову практику Європейського Суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ), яка склалася правовідносин щодо права особи на житло та користування житлом, Велика Палата Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц зазначила наступне. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених в пункті 2 ст. 8 Конвенції, не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 р. у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинно здійснюватися «згідно із законом»; воно повинно мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві»: містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважає, що позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не накладати надмірний тягар на відповідача. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже вимоги позивача, сформульовані у позові, спрямовані на виселення відповідача із житлового приміщення на підставі статей ЦК України, які регулюють право власника володіти, користувати та розпоряджатися своїм майном, що є недопустимим у правовому суспільстві, і суперечить нормам, викладеним у ст. 8 Конвенції, нормам Житлового кодексу Україської РСР, оскільки спріна квартира не перебуває у власності Чернігівської міської ради, а відноситься до державного житлового фонду. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що позов є необгрунтованим,тому слід відмовити у його задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Аналізуючи викладені вище норми права, слід зазначити, що підставою для відшкодування відповідних судових витрат - в даному випадку витрат на професійну правничу допомогу - є детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідні докази на підтвердження таких витрат. При цьому, суд вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання відзиву та подання його до суду, участі в судовому засіданні та значенням справи для сторони. При цьому, суд не враховує надання юридичної консультації та правовий аналіз спору здійснений адвокатом у даній справі. Таким чином, з Чернігівської міської ради на користь відповідача підлягають частковому стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. 00 коп..

Outcome: approved