Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~15 квітня 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (надалі також позивач, ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також відповідач, [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015 в розмірі 14077 грн 31 коп. у зв`язку з невиконанням зобов`язання. 23 квітня 2021 року судом отримана від Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради інформація про зареєстроване місце проживання відповідача, відповідно до якої встановлено, що [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а с. 79). Ухвалою суду від 23 квітня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 80). 18 травня 2021 року суд своєю ухвалою задовольнив клопотання представника відповідача про витребування доказів та зобов`язав надати Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до суду: договір факторингу від 28.01.2019 № 2019-1АБ/ВЕСТА; договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019 року; додаткову угоду до договору відступлення прав вимоги від 30.01.2019; акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 29.01.2019 до Договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019; розрахунок заборгованості [PERSON] , включаючи суми нарахованої та сплаченої заборгованості, щомісячно. Визнано явку уповноваженого представника позивача обов`язковою. 31 травня 2021 року від позивача на електронну адресу Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла заява про уточнення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 106-108). Своєю ухвалою від 02 червня 2021 року суд заяву представника позивача про уточнення позовних вимог повернув позивачу (т. 1 а.с. 145). Також, ухвалою від 02 червня 2021 року повторно зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» надати в судове засідання, наступні оригінали документів, для огляду в судовому засіданні: договір факторингу від 28.01.2019 № 2019-1АБ/ВЕСТА; договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019 року; додаткову угоду до договору відступлення прав вимоги від 30.01.2019; акт приймання-передачі Реєстру Боржників від 29.01.2019 до Договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019; додаток № 1-2 до договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019, а також розрахунок заборгованості [PERSON] , включаючи суми нарахованої та сплаченої заборгованості, щомісячно (т. 1 а.с. 146-147). Документи, які суд зобов`язав позивача надати до суду, надані не були, підстави їх ненадання обґрунтовані в адресованій суду заяві (т. 1 а.с. 230-231). 03 червня 2021 року до початку розгляду по суті від позивача на адресу Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла заява про уточнення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 151-227), в якій позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015 року в розмірі 14093 грн 01 коп., понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2270 грн та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 20000 грн (т. 1 а.с. 151-157). Своєю ухвалою від 23 червня 2021 року Новосанжарський суд Полтавської області вказану уточнену позовну заяву ТОВ «Вердикт Капітал» прийняв до розгляду (т. 1 а.с. 246). 05 серпня 2021 року на підставі клопотання представника позивача суд постановив ухвалу про витребування доказів, відповідно до якої зобов`язав надати Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до суду детальний розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015, включаючи суми нарахованої та сплаченої заборгованості, щомісячно (т. 2 а.с. 25-26). 07 вересня 2021 року суд своєю ухвалою повторно зобов`язав Акціонерне товариство «Альфа-Банк» надати до суду детальний розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015, включаючи суми нарахованої та сплаченої заборгованості, щомісячно (т. 2 а.с. 70-71). Вказані ухвали Акціонерним товариством «Альфа-Банк» станом на дату розгляду справи по суті не виконані. 05 жовтня 2021 року відповідно до клопотання представника відповідача вирішив судове засідання у справі, призначене на 07 жовтня 2021 року, проводити за участю такого представника в режимі відеоконференції (т. 2 а.с. 108-109). Аргументи учасників справи Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. 25.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490935510, відповідно до якого сума кредиту складала 3076 грн 04 коп. 28 січня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» укладено Договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА, відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСІТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015. В свою чергу, 29 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015. Отже, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. За період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості дорівнює 14093 грн 01 коп., та складається з інфляційних втрат в розмірі 534,14 грн, 3% річних в розмірі 236 грн 04 коп., заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) 2617 грн 86 коп., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 3 304 грн 98 коп., заборгованості з пені 7 400 грн. Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань, позивач звернувся до суду і просив стягнути з [PERSON] відповідні суми заборгованості. 14 травня 2021 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 83-86), у прохальні частині якого представник позивача просив у задоволенні позову відмовити. Як на підставу для відмови у позові вказано на відсутність доказів переходу права вимоги за кредитним договором. Зокрема вказано, що матеріали позову не містять належного доказу, що саме право вимоги за кредитним договором між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». Зазначено про те, що сторона відповідача має сумніви у достовірності письмових документів, наданих позивачем, що стосуються укладеного договору факторингу та договору відступлення прав вимоги, з огляду на що просив витребувати оригінали вказаних договорів разом і відповідними документами для дослідження. Окремо позивач просив застосувати строк позовної давності до суми основного боргу, відсотків, комісій, сум, передбачених статтею 625 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду 15.04.2021, пропустивши строк позовної давності до вимог, що виникли раніше квітня 2018 року. Вказано на безпідставність застосування пені. Зазначено про те, що витрати на правничу допомогу позивача не підтверджені належним чином. 07 вересня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву (т. 2 а.с. 33-38), в якій позивач свої вимоги підтримав. Додатково до аргументів, викладених у позовній заяві вказав, що суми заборгованості за тілом кредита, заборгованості за відсотками та пенею, обраховані первісним кредитором, в свою чергу позивачем нараховані лише 3 % річних та інфляційні витрати на підставі статті 625 ЦК України. Вказано про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, оскільки відповідно до Розділу № 2 «Загальні умови рефінансування кредитної картки ПАТ «Альфа-Банк», що є невід`ємною частиною кредитного договору, позовна давність за спорами, що випливають із договору, включаючи, але не обмежуючись відшкодуванням збитків, сплати неустойок, тощо, становить 50 років. Вказане застереження до Договору є договором про збільшення позовної давності. Аналогічна за змістом відповідь на відзив надійшла до суду також і 14 вересня 2021 року (т. 2 а.с. 76-81). 05 жовтня 2021 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення (т. 2 а.с. 104-105), в яких останній просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог, та окремо вказав, на те, що наданий позивачем до відповіді на відзив розділ № 2 «Загальні умови кредитування» не підписаний відповідачем, а тому не може бути підставою для встановлення правовідносин між учасниками справи щодо строку позовної давності та нарахування пені. 25 жовтня 2021 року відповідачем надано до суду письмову відповідь на заперечення, в якій останнім вказано, що розділ № 2 «Загальні Умови» є невід`ємною частиною кредитного договору, з яким відповідачка ознайомлена, про що міститься підпис у самому кредитному договорі. Вказаний розділ № 2 встановлює 50-річний строк позовної давності, на що [PERSON] погодилась, поставивши свій підпис. Отже, на думку позивача відсутні підстави для застосування строку позовної давності, а договір, укладений між сторонами, є обов`язковим до виконання (т. 2 а.с. 126-127). В судовому засіданні з розгляду справи по суті, що відбулось 25 жовтня 2021 року представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав наведених в уточнені позовній заяві, відповіді на відзив та відповіді на заперечення. Відповідач та її уповноважений представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача повідомлявся про проведення судового засідання належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв. 25.10.2021 на електрону адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи без участі відповідача. Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вирішив розгляд справи здійснювати за даної явки та на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом [PERSON] укладено кредитний договір № 490935510 (надалі - Кредитний договір), відповідно до умов якого сума кредиту складає - 3076 грн 04 коп. (пункт 2.1), дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків є 26.02.2019 (т. 1 а.с. 12). Сторонами кредитного договору також підписаний додаток до кредитного договору графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с. 13-14). 28 січня 2019 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» укладено Договір факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА (т. 1 а.с. 20-30), відповідно до якого АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору (Додаткова угода від 29.01.2019 до договору факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА від 28.01.2019). На виконання відповідного договору факторингу складений акт приймання-передачі реєстру боржників від 28.01.2019 (т. 1 а.с. 32,) та додаток 1-1 до договору факторингу від 28.01.2019) (т. 1 а.с. 46-49), з якого вбачається, що ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги за договором кредиту в тому числі щодо договору, який укладений із [PERSON] (т. 1 а.с. 47). Таким чином, ТОВ «ФК «ВЕСТА» отримало право грошової вимоги до відповідача, а АТ «Альфа-Банк» втратив таке право. 29 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги № 29-01/19/2, відповідно до якого ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору (Додаткова угода від 30.01.2019 до договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019). На виконання відповідного договору факторингу складений акт приймання-передачі реєстру боржників від 29.01.2019 (т. 1 а.с. 44), в якому вказано, що первісний кредитор (ТОВ «ФК «ВЕСТА») передав, а новий кредитор (ТОВ «Вердикт Капітал») отримав право вимоги, детальний опис складових наведений в Додатку № 1-1- до Договору, також первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників первісного кредитора від 29.01.2019 на компакт-диску, складений за формою згідно з додатком № 1-2 до Договору. В той же час, згідно з додатком до договору відступлення права вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019 (т. 2 а.с. 4-6), вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за договором кредиту в тому числі щодо договору, який укладений із [PERSON] , порядковий номер 2965 (т. 2 а.с. 5). Таким чином, ТОВ «Вердикт Капітал» наділено правом грошової вимоги до відповідача, а ТОВ «ФК «ВЕСТА» втратив такі права. З матеріалів справи вбачається, що за період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість позичальника за кредитним договором в повному обсязі не погашена. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що в порушення умов кредитного договору № 490935510, за відповідачем станом на 27.05.2021 (з урахуванням уточнених позовних вимог) рахується заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) в сумі - 2617 грн 86 коп., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 3 304 грн 98 коп., заборгованість з пені - 7400 грн. Крім того, позивачем відповідно до положень статті 625 ЦПК України станом на 27.05.2021 нараховані 3 % річних у розмірі 236 грн 04 коп., а також витрати від інфляції в розмірі 534 грн 14 коп. З огляду на викладене, позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість в загальній сумі 14 093 грн 01 коп. Надаючи оцінку вказаним вимогам, суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборону, вимог розумності та справедливості (статті 627 ЦК України). За змістом частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами глав 47 - 49 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України, передбачено якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною другою статті 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 статті 611 ЦК України). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статтей 549, 550, 551 ЦК, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини 1 статті 611 ЦК) з першого дня прострочення та доти, доки зобов`язання не буде виконане. Надаючи оцінку викладеним обставинам з урахуванням зазначених норм чинного законодавства, суд виходить з наступного. Висновки щодо правозастосування З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений у письмовій формі між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Підписавши даний кредитний договір, відповідач погодилась з умовами договору. Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання кредитного договору, саме на зазначених в ньому умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність її внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Підписання документів, і є в даному випадку волевиявленням відповідача на отримання кредиту. Відповідно до кредитного договору, підписаного відповідачкою власноручно, вона була ознайомлена із запропонованими умовами та погодилася з ними. Крім того, сторонами було узгоджено та підписано графік платежів та розрахунок вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. Як вбачається із матеріалів справи позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, надав можливість відповідачу розпоряджатись кредитним коштами в розмірі 3076 грн 04 коп. З долученого до справи розрахунку заборгованості за кредитом, вбачається, що за відповідачем утворилась заборгованість за кредитним договором, яка складається зокрема, з: заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) в сумі - 2617 грн 86 коп., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 3 304 грн 98 коп., заборгованості з пені - 7400 грн. Також, позивачем відповідно до положень статті 625 ЦПК України станом на 27.05.2021 нараховані 3 % річних у розмірі 236 грн 04 коп., а також витрати від інфляції в розмірі 534 грн 14 коп. Надаючи оцінку аргументу представника відповідача про необхідність відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивач, звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, суд виходить з наступного. Згідно з п.п. 2.3 кредитного договору № 490935510 від 25.02.2015, дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків 26.02.2019. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (стаття 257 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5\~статті 261 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Оскільки, умовами кредитного договору № 490935510 від 25.02.2015 визначено строк його повного погашення (остаточного повернення) до 26.02.2019, то перебіг трирічного строку позовної давності щодо остаточного погашення кредиту розпочався 26.02.2019, та на момент звернення позивача до суду (15 квітня 2021 року) не закінчився. Отже, підстав для застосування строку позовної давності у відповідних правовідносинах не має. Обґрунтування позивача про те, що відповідно до Розділу № 2 Загальних умов споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які є невід`ємною частиною відповідного кредитного договору, встановлено п`ятдесятирічний строк позовної давності, суд оцінює критично, з огляду на те, що позивачем не надано доказів, які підтверджують факт підписання розділу № 2 саме в такій редакції, що передбачає п`ятдесятирічний строк позовної давності. Як на підставу для відмови у задоволенні позову відповідач посилався на те, що матеріали позову не містять належного доказу, що саме право вимоги за кредитним договором між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал». Представником відповідача зазначено також, що сторона відповідача має сумніви у достовірності письмових документів, наданих позивачем, що стосуються укладеного договору факторингу та договору відступлення прав вимоги. Оцінюючи такі аргументи суд зазначає, що дослідивши документи, які стосуються договору факторингу та наступного договору відступлення прав вимоги, були встановлені такі обставини. Відповідно до Договору факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «ФК «ВЕСТА», а ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору. Відповідно до додатку 1-1 до договору факторингу від 28.01.2019) (т. 1 а.с. 46-49), ТОВ «ФК «ВЕСТА» набуло право вимоги за договором кредиту в тому числі щодо договору, який укладений із [PERSON] (т. 1 а.с. 47). Отже, ТОВ «ФК «ВЕСТА» отримало право грошової вимоги до відповідача, а АТ «Альфа-Банк» втратив таке право. Згідно з Договором відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 ТОВ «ФК «ВЕСТА» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до Договору. На виконання відповідного договору факторингу складений акт приймання-передачі реєстру боржників від 29.01.2019 (т. 1 а.с. 44), в якому вказано, що первісний кредитор (ТОВ «ФК «Веста») передав, а новий кредитор (ТОВ «Вердикт Капітал») отримав право вимоги, детальний опис складових наведений в Додатку № 1-1- до Договору, також первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв реєстр боржників первісного кредитора від 29.01.2019 на компакт-диску, складений за формою згідно з додатком № 1-2 до Договору. В той же час, згідно з додатком до договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 від 29.01.2019 (т. 2 а.с. 4-6), вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за договором кредиту в тому числі щодо договору, який укладений із [PERSON] , порядковий номер 2965 (т. 2 а.с. 5). Отже, твердження представника відповідача про те, що матеріали справи не містять належного доказу, що саме право вимоги за кредитним договором між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», спростовано дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. Крім цього, суд зазначає, що жодних відомостей про визнання договору факторингу № 2019-1АБ/ВЕСТА та договору відступлення прав вимоги № 29-01/19/2 ТОВ «ФК «ВЕСТА» недійсними відповідачем не надано. Недостовірність вказаних договорів та пов`язаних з ними документів відповідачем не доведена і відповідні сумніви відповідача спростовуються дослідженими судом письмовими доказами. Відносно нарахованих позивачем сум інфляційних втрат та 3 % річних, суд зазначає, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) викладено правовий висновок, згідно якого законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. По справі встановлено, що строк кредитування за договором № 490935510 від 25.02.2015 закінчився 26.02.2019, отже, з цього часу у кредитора виникло право на отримання компенсації від боржника за неналежне виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України за весь час прострочення до моменту виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Оскільки станом на час звернення позивача до суду зобов`язання боржника з повернення кредиту належним чином не виконане, прострочення боржника є триваючим правопорушенням. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, позивач має право на одержання 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми, що складають: 3% річних 236 грн 04 коп., інфляційні витрати 534 грн 14 коп. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку в повному обсязі не повернуті, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1 статті 76, частиною 1 статті 77 та статтею 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини, наведені позивачем в позовній заяві, відповідачем не спростовані, відомостей про погашення заборгованості не надано. З огляду на викладене, враховуючи що відповідач не виконала свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, позивач внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти, відсотки та пеню, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Кредитним договором № 490935510 від 25.02.2015, що складається з заборгованості за кредитом (за тілом кредиту) в сумі - 2617 грн 86 коп., заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги 3 304 грн 98 коп., заборгованості з пені - 7400 грн, а також з нарахований 3 % річних у розмірі 236 грн 04 коп. й витрат від інфляції в розмірі 534 грн 14 коп., оскільки зазначені суми підтверджені матеріалами справи. Розподіл судових витрат Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі, з відповідача на користь відповідача підлягає стягненню 2270 грн судового збору. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать втрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 20 000 грн. У наданому відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував на те, що витрати на правничу допомогу позивача не підтверджені належними документами, є неспівмірними. Відповідно достатті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та\~враховувати витрачений\~адвокатом час. Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Так, для підтвердження витрат на правову допомогу позивачем було надано Договір про надання правової допомоги № 05-03/2021 від 05.03.2021 (т. 1 а.с. 66-69), заявку про надання юридичної допомоги № 12 від 08.03.2021, витяг з акту № 1 про надання юридичної допомоги від 23.03.2021 (надані послуги надання усної консультації 1500 грн, надання усної консультації 1 500 грн., надання письмової поглибленої консультації з посиланням на нормативні акти 9 000 грн (3 години), складання позовної заяви про стягнення боргу, підготовка та друк необхідних документів 8 000 грн (4 години) (т. 1 а.с. 74), а також платіжне доручення № 195390019 від 02.04.2021 на суму 200 000 грн, в якому в графі «Призначення платежу» вказано «надання правової допомоги згідно договору № 05-03/2021 про надання правової допомоги від 05.03.2021 та Акту про надання юр.доп. № 1 від 23.03.2021 Без ПДВ. Однак, з наданого платіжного доручення не вбачається, що була сплачена вартість наданої позивачу правової допомоги саме у даній справі. Тому суд не вбачає підстав для стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «Вердикт Капітал» вартості такої правової допомоги. Крім того, з витягу та акту також достовірно не можливо встановити, що правова допомога надавалась саме у зв`язку із позовною заявою ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: approved