Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

17.02.2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 12 вересня 2014 року між ним та відповідачем був укладений письмовий, нотаріально засвідчений, договір позики, предметом якого було передання у власність відповідачу грошових коштів у розмірі 80000 гривень. У відповідності до умов позики, що зазначені в договорі, відповідачеві вказані кошти були необхідні для потреб сім'ї. Укладений договір позики грошових коштів між заявником та боржником, є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченої ст.ст. 207, 1047 ЦК України, оскільки боржником 12 вересня 2014 року було підписано договір позики, за яким відповідач мав повернути вказаний борг до 12 жовтня 2014 року. Вказаний договір почав діяти з моменту передачі вказаної грошової суми, яка була передана в той же день у приміщенні нотаріальної контори. Тобто, 12 вересня 2014 року, позивач передав відповідачеві грошову суму у розмірі 80000 гривень. У зв'язку з тим, що на даний момент позивачу необхідні вказані кошти, він після спливу строку до якого кошти мали бути поверненні, звернувся до відповідача з вимогою їх повернути. Однак, відповідач відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує нагадування позивача щодо повернення суми позики. На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 80000 гривень. У даному судовому засіданні позивач позов підтримав, просив стягнути на його користь з відповідача 80000 гривень позики та 800 гривень, сплаченого судового збору. Відповідач позов визнав, не заперечував проти задоволення, пояснивши суду, що не має можливості повернути борг у даний час, у зв'язку з важким матеріальним становищем. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що виникають з повернення позики, тому необхідно керуватися ЦК України. Згідно до ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей. Д оговір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. П озичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі), що були передані йому позикодавцем у строк та порядку, що встановлені договором. З договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області 12 вересня 2014 року, видно, що 12 вересня 2014 року позивач [PERSON] позичив відповідачеві [PERSON] 80000 (вісімдесят тисяч) гривень. Відповідно до п. 4 договору відповідач може повертати позичену суму частинами, а позивач зобов'язаний приймати грошову суму частинами. Всю суму грошових коштів відповідач зобов'язався повернути до 12 жовтня 2014 року (а.с. 5). В судовому засіданні встановлено, що відповідач, у встановлений договором строк, борг не повернув, що підтверджується орігіналом договору позики. У зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, відповідач повинен сплатити позивачу 800 (вісімсот) гривень, сплаченого судового збору (а.с. 1).

Outcome: approved