Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

15.10.2019 року позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що 24.06.1997 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, за час якого у них народилось п`ятеро дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішення Луцького міського суду Волинської області від 31.01.2019 року їх шлюб було розірвано. За час подружнього життя, відповідач 27.12.2010 року отримала в дарунок від рідного брата позивача незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (ступінь готовності 59 %), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, для будівництва та обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель та споруд. Всі документи на незавершений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку оформлені на [PERSON] . Під час спільного життя за кошти, які він заробляв в США було повністю завершено будівництво житлового будинку та добудовано господарські будівлі та споруди та території будинковолодіння, а саме: погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - б1, сарай - б2, вбиральня - г, гараж - Е-1, внаслідок чого вартість нерухомого майна істотно збільшилась. Крім того, на проведення будівництва та ремонтних робіт на території будинковолодіння позивачем було отримано позику в сумі 40000 дол. США. 19.01.2012 року відповідачу було оформлено та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] . В наступному, відповідач на підставі Свідоцтва про право власності, зареєстрував право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі за № 30584616 від 26.01.2012 року. Разом з тим, під час сімейного життя ним з відповідачкою було придбано трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Дана сільськогосподарська техніка як й будинковолодіння було зареєстроване та оформлене на [PERSON] . Після розірвання шлюбу до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя ні він, ні відповідач не звертались. Вони із [PERSON] продовжували користуватися вищевказаним нерухомим майном, як співвласники та будь-якої згоди про порядок використання будинковолодіння та його поділу досягнуто не було. З наведеного слідує, що частки сторін у праві власності на спільне майно подружжя є рівними, тобто складають по Ѕ частині. Враховуючи викладене, а також те, що його колишня дружина відмовляється та не має наміру добровільно переоформити частину спільного майна на його ім`я як співвласника, просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку в спільній сумісній власності на наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , до складу якої входить: житловий будинок А-2, погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - б1, сарай - б2, вбиральня - г, гараж - Е-1; земельну ділянку розміром 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (раніше - с. Маяки), вул [ADDRESS] Інтернатська, [ADDRESS] ; трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . 20.11.2019 року відповідачкою [PERSON] було подано до суду відзив на вищевказану позовну заяву, відповідно до якої вона вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, спірний житловий будинок, в стадії незавершеного будівництва з ступенем готовності 59/100, був нею набутий за Договором дарування від 07.10.2010 року № 1308, а тому, в силу положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, являється її особистою приватною власністю. Крім того, за час перебування в зареєстрованому шлюбі, за рахунок їх спільних з позивачем трудових та грошових затрат, які вони отримували працюючи в США, було придбано автомобіль HONDA CR-V, д.н.з [NUMBER] , який зареєстровано на позивача і вартість якого становить 17500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день подачі даного відзиву еквівалентно 423500 грн. Зазначає, що між ними з [PERSON] на даний час склався сталий порядок поділу спільного майна, згідно якого кожній стороні виділено спільне майно, яке за ним зареєстровано, а саме: позивачу автомобіль HONDA CR-V, д.н.з [NUMBER] , вартістю 423500 грн., а їй 41/100 частина будинку з господарськими та побутовими спорудами, вартістю 242556 грн., трактор колісний вартістю 78890 грн. та напівпричіп тракторний вартістю 16000 грн. Просить звернути увагу на те, що вартість спільного майна, яке виділено позивачу і на яке за ним зареєстровано право власності, є більшою ніж вартість спільного майна, на яке за нею зареєстровано право власності і яке знаходиться у неї, попри ту обставину, що на її утриманні залишилося трьох спільних з позивачем неповнолітніх дітей. Враховуючи викладене, у задоволенні позову [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя просить відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, які викладені у позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначив, що ступінь готовності спірного будинку на момент укладення Договору дарування від 07.10.2010 року, становив 59/100. Однак, за час шлюбу сторони спільно його добудували та облаштували, а тому будинок підлягає розподілу в рівних частках. Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у його відзиві на позовну заяву. Також пояснив, що між сторонами відбувся фактичний поділ майна без документального оформлення. Разом з тим, теоретично позивач дійсно має право на частку в спірному будинку, оскільки така є спільною сумісною власністю подружжя. В задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.06.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Голубинською сільською радою Свалявського р-ну Закарпатської області. Від шлюбу у сторін народилося п`ятеро дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31.01.2019 року шлюб між між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 07.03.2019 року (а.с. 6-7). З наведеного слідує, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.06.1997 року по 07.03.2019 року. У своєму позові позивач [PERSON] зазначає, що за час шлюбу з відповідачкою ними було придбано: житловий будинок, земельну ділянку, трактор колісний та напівпричіп тракторний, які є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положенням ст. 70 СК України порядок визначення розміру часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В ході розгляду справи сторони не заперечували щодо тієї обставини, що їх частки у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є рівними. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , до складу якої входить: житловий будинок А-2, погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - б1, сарай - б2, вбиральня - г, гараж - Е-1, та земельної ділянки розміром 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з Договору дарування незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого 27.12.2010 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гаврилюк М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1308, [PERSON] , як дарувальник, передав безоплатно у власність [PERSON] , як обдаровуваній, незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Готовність незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 складає 59 %. Біля будинку розташовані такі господарські та побутові будівлі та споруди: погріб з шийкою б, хлів Б-1. Земельна ділянка площею 0,1755 га, кадастровий № 0722883700:01:001:1948, на якій розташований незавершений будівництвом житловий будинок А-2, та на день нотаріального посвідчення даного договору є приватною власністю дарувальника (а.с. 8-11). Крім того, 27.12.2010 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Гаврилюк М.В. було посвідчено Договір дарування земельної ділянки, який зареєстровано в реєстрі за № 1315, відповідно до якого [PERSON] , як дарувальник, передав безоплатно у власність [PERSON] , як обдаровуваній, земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий № 0722883700:01:001:1948, яка розташована в с. Маяки, Луцького р-ну, Волинської обл. Дана земельна ділянка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд незавершеного будівництвом житлового будинку А-2 (а.с. 12). Отже, на підставі вищевказаних договорів дарування від 27.12.2010 року [PERSON] набула у власність незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 59 %, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,1755 га, кадастровий № 0722883700:01:001:1948, на якій знаходиться вказаний об`єкт незавершеного будівництва. Пунктом 2 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що \~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно в разі спору може бути визнано за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналіз положень ст. ст. 57, 62 СК України дає підстави для висновку про те, що ст. 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 року ( справа № 6-1447цс17). У своєму позові [PERSON] посилається на ту обставину, що за час спільного життя з відповідачкою за кошти, які він заробляв в США, було повністю завершено будівництво спірного житлового будинку та добудовано господарські будівлі та споруди та території будинковолодіння, внаслідок чого вартість нерухомого майна істотно збільшилась. Як вбачається з матеріалів справи, 19.01.2012 року [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області від 12.01.2012 року за № 9 було оформлено та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . До складу вищевказаного будинковолодіння на момент видачі Свідоцтва входило: погріб з шийкою - б, літня кухня - Б-1, прибудова - 61, сарай - 62, вбиральня - г, гараж - Е-1 (а.с. 14). Згідно з Інформацією з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 173289630) від 10.07.2019 року, відповідач на підставі Свідоцтва про право власності, зареєструвала своє право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в електронному реєстрі за № 30584616 від 26.01.2012 року (а.с. 15). У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2008 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затратах другого з подружжя чи їх обох. Із наведеного слідує, що майно, яке належало одному з подружжя на праві особистої приватної власності у порядку ст. 57 СК України, повністю та автоматично не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише у порядку, визначеному ст. 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилась внаслідок умов, передбачених цим законом, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності. Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.04.2019 року у справі № 541/2734/16-ц. Тягар доказування обставин необхідних для виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало іншому з подружжя, покладається на того із подружжя, який заявляє такі вимоги. Так, суд не приймає до уваги доводи сторони позивача про те, що внаслідок його праці та вкладення коштів спірний будинок значно збільшився у своїй вартості після набуття його у власність відповідачем за договором дарування, а тому він на підставі ст. 62 СК України претендує на відповідну частку в майні, оскільки жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування цих обставин суду надано не було. При цьому, суд відноситься критично щодо твердження [PERSON] про отримання ним позики від [PERSON] в розмірі 40000 дол. США, яка була оформлена відповідним Договором позики від 28.12.2010 року, з метою будівництва (завершення житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , оскільки сам по собі факт отримання позивачем коштів у борг, жодним чином не свідчить про подальше їх цільове використання. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З даного приводу, суд вважає за необхідне наголосити, що стороною позивача не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів щодо цільового використання [PERSON] коштів відповідно до умов Договором позики від 28.12.2010 року,клопотання про забезпечення/витребування доказів в ході розгляду заявлено не було. Крім того, на обґрунтування своєї участі в поліпшенні спірного будинку позивач не надав суду жодних письмових доказів, зокрема первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг тощо. Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки спірний будинок був набутий відповідачем у власність на підставі договору дарування, який ніким не оспорений та на день розгляду судом даної справи є чинним, враховуючи, що позивач не довів суду свою участь у поліпшенні спірного будинку, внаслідок чого його вартість значно збільшилася, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя як на підставі приписів ст. 60 СК України, так і на підставі ст. 62 СК України. Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількості осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норми ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розмішені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 цього Кодексу слід виходити із того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен зі співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі, або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в ч. 3 ст. 88 ЗК України. За нормою ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою ст. 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди у судовому порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України статті учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 569/4806/15-ц. Як вбачається з листа ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 29-3-0.2210-4907/2-19 від 17.07.2019 року, земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, належить на праві приватної власності [PERSON] згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 677015 від 15.06.2011 року (а.с. 13). Як вже було встановлено судом, земельна ділянка площею 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, якf знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була набута у власність [PERSON] на підставі договору дарування, а тому таке майно вважається її приватною власністю. Разом з тим, суд прийшов до висновку про недоведеність стороною позивача тієї обставини, що на житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , поширюється режим об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а відтак будь-які правові підстави для визнання за [PERSON] права власності на частку земельної ділянки, загальна площа якої становить 0,1755 га, кадастровий номер 0722883700:01:001:1948, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [ADDRESS] , у тому числі з врахуванням постанови Верховного Суду України від 22.06.2017 року у справі № 569/4806/15-ц, у даному випадку відсутні. Враховуючи викладене, суд вважає з необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог в частині визнання за ним Ѕ частки спірних житлового будинку та земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку трактору колісного марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричепу тракторного, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи та не заперечувалося сторонами, за час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , останніми було придбано трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Право власності на вищевказане рухоме майно було зареєстровано 11.11.2014 року за [PERSON] . Зазначене також підтверджується листом ГУ Держпродспоживслужби у Волинській області від 08.18/4084 від 22.07.2019 року та доданим до нього витягом з реєстру. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. \~ \~ \~ \~Тому, суд вважає доведеним, що трактор колісний марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричіп тракторний, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2565цс16, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4-5\~ст.\~71\~СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що у даному випадку між сторонами спору не досягнуто обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попередньо не внесено другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Оскільки спірні трактор колісний та напівпричіп тракторний не можуть бути реально поділені між сторонами, суд вважає за необхідне визнати за кожним із них по Ѕ частці у спільному майні подружжя без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/2 частку трактору колісного марки DONGFENG DF-244, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , та напівпричепу тракторного, марки 1ПТС-2, 2014 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , підлягають до задоволення у повному обсязі. Так, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що між [PERSON] та [PERSON] склався сталий порядок користування спільним майном, оскільки таке твердження є його власним припущення та будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджується. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя. Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено судом, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3482,45 грн. (а.с. 1), виходячи із загальної суми позову в сумі 348245 грн., що становить Ѕ вартості житлового будинку (загальна вартість якого: 591600 грн.), земельної ділянки (загальна вартість якої: 82000 грн.), трактора колісного (загальна вартість якого: 78890 грн.) та напівпричепа тракторного (загальна вартість якого: 16000 грн.). На підтвердження вартості вищевказаного майна позивачем було долучено до позову відповідні довідки та висновки про вартість майна (а.с. 23-32). Зазначені довідки та висновки щодо вартості спірного майна стороною відповідача не оспорювалися. Оскільки заявлені [PERSON] позовні вимоги судом було задоволено частково на загальну суму 47445 грн. (Ѕ загальної вартості спірних трактора колісного та напівпричепа тракторного), що становить 13,6 % від заявлених позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 473,6 грн. На підставі ст. ст. 57, 60, 69-71 СК України,

Outcome: partial