Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

15.09.2014 року [PERSON] звернулась до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом про визнання осіб такими, що втратили право на збереження житла та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що 19.10.2012 року її за рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя було позбавлено батьківських прав відносно малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно листа служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 15.05.2014 року малолітніх дітей було влаштовано до сімейних форм виховання та за ними закріплено право проживання за адресою: [ADDRESS]. Позивачу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.04.2014 року, виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Внаслідок позбавлення батьківських прав відносно дітей - [PERSON], 2007 року народження та [PERSON], 2008 року народження, позивач втратила особисті немайнові права щодо останніх, але через те, що за ними закріплено право проживання в квартирі і вони зареєстровані в ній, у неї є перешкоди у розпорядженні своєю власністю. Так як районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району відмовила [PERSON] в наданні дозволу на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS], тому позивач звернулась до суду і просить визнати [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право проживання за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстрації міста проживання у відділі паспортної реєстрації Комунарського районного відділу у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області. 19.12.2014 року Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району звернулась із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про заборону відчуження житла, посилаючись на те, що 19.10.2012 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти були влаштовані до сімейних форм виховання, в сім'ю громадян України. На час, коли діти залишились без батьківського піклування, то вони мешкали разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Під час позбавлення батьківських прав [PERSON] заборона на відчуження житла не накладалось у зв'язку з тим, що квартира належала бабусі останньої - [PERSON]. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 03.06.2011 року № 140р було закріплено право користування квартирою дітьми до набуття ними повноліття. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.04.2014 р., на цей час квартира належить на праві приватної власності [PERSON] Так як, на теперішній час позивач має намір розпорядитись своїм майном, що порушить права дітей, Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району просить суд накласти заборону на відчуження квартири за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом [PERSON] [PERSON] первісний позов підтримала повністю, суду пояснила, що квартира [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] на праві приватної власності, після смерті бабусі. Так як на теперішній час виникла велика заборгованість по сплаті за комунальні та житлові послуги, позивачка [PERSON] має намір продати квартиру, але їй перешкоджає реєстрація дітей. На даний момент позивачка мешкає у селі Островське, Новомиколаївського району, Запорізької області разом зі своєю новонародженою дитиною. Представник позивача просить позов задовольнити, заперечує проти зустрічного позову, так як вважає, що позивачка має право розпоряджатись своєю власністю, оскільки остання була позбавлена батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], останні були усиновлені громадянами України, тому діти мають право на користування жилим приміщенням вже у новій родині, посилаючись на підстави, передбачені ч.3 ст. 71 ЖК УРСР, ст. 167 СК України, а саме: збереження за неповнолітніми права на проживання та користування житлом в разі їх тимчасової відсутності обумовлено наявністю певних прав та обов'язків, що виникають між дитиною та її родичами за походженням, з якими вона проживала у відповідному житлі до позбавлення її батьків батьківських прав, встановлення над дитиною опіки або піклування, влаштування до дитячого будинку тощо. Проте, даними нормами не передбачено право на збереження житла за відсутньою дитиною та користування нею житлом у разі усиновлення. Судом встановлено, що малолітні діти усиновлені громадянами України, а тому за ними не зберігається право на збереження житла. Повністю заперечує проти зустрічного позову, так як накладення заборони на відчуження житла буде обмежувати права [PERSON] За рішенням суду від 19.10.2012 року позивача по первісному позову було позбавлено батьківських прав, рішення набуло законної сили, дітей було усиновлено. Отже, між позивачем та малолітніми дітьми припинились особисті та майнові права і обов'язки. Тобто, з моменту усиновлення діти втратили статус дітей позбавлених батьківського піклування та зняті з обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а тому накладення заборони відчуження на належну [PERSON] квартири є незаконним. Представник відповідача за первісним позовом: районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району заперечувала проти первісного позову, так як дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Визнання дітей такими, що втратили право на збереження житла та зняття їх з реєстраційного обліку порушить їх права незважаючи на те, що вони усиновлені, так як ст. 238 СК України передбачено скасування усиновлення, у разі якого відновлюються всі права дітей, які вони мали до усиновлення в тому числі і майнові. Просить зустрічну позовну заяву задовольнити, так як накладенням заборони відчуження квартири забезпечить право на збереження житла за малолітніми дітьми. Крім того, у разі скасування усиновлення, діти [PERSON] та [PERSON] будуть позбавленні будь-якого житла. Представник відповідача за первісним позовом - служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради - Петренко Г.Ф. заперечує проти первісного позову, вважає, що після позбавлення батьківських прав [PERSON] втратила тільки права щодо дітей, а не обов'язки. Права дитини на збереження житла передбачені ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». Просить задовольнити зустрічний позов і накласти заборону відчуження квартири, так як до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району звернулась [PERSON] про надання дозволу на відчуження квартири, в якому останній було відмолено. При цьому, розпорядженням голови районної адміністрації по Комунарському району м. Запоріжжя від 03.06.2011 року було заборонено без згоди органу опіки та піклування Комунарської районної адміністрації проводити дії щодо зняття з реєстрації місця проживання дітей, відчуження та будь-які інші дії щодо квартири [ADDRESS] до набуття дітьми повноліття. До теперішнього часу дане розпорядження не скасовано та ніким не оскаржено. До судового засідання представник третьої особи - Комунарський районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області не з'явився, про день, місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, жодних доказів та заперечень суду не надав. Суд, вислухавши пояснення сторін у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2015 р. у задоволенні первісного позову [PERSON] до районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, третя особа: Комунарський районний відділ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області про визнання осіб такими, що втратили право на збереження житла і зняття з реєстраційного обліку було відмовлено, у задоволенні зустрічного позову районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району до [PERSON], третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про заборону відчуження житла відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 року рішення Комунарського районного суду від 26.01.2015р. залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015р. рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.01.2015 р. в частині первісних позовних вимог [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на збереження житла, і зняття з реєстраційного обліку та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26.03.2015 р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивачка за первісним позовом [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. 19.10.2012 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення, яким [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно її малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішення набуло законної сили 30.10.2012 року (а.с. 14-16). Згідно листа служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 15.05.2014 року № Ч-105/01-16, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], було влаштовано до сімейних форм виховання та за ними закріплено право проживання за адресою: [ADDRESS] та надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування. В 2012 році рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя дітей було усиновлено. Дане рішення набуло законної сили, усиновлення ніким не було скасовано чи визнано недійсним, що підтверджується листом Служби у справах дітей Запорізької міської ради від 10.03.2016р. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 232 СК України, між позивачем та її дітьми припинились особисті та майнові права і обов'язки. Згідно до ч.ч. 3, 4, 5 тієї ж статті, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов'язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Після усиновлення ці діти зареєстровані та мешкають з батьками (усиновлювачами) за їх місцем реєстрації. Усиновленням відповідно до ч. 1 ст. 207 Сімейного кодексу України є прийняття усиновлювачем у свою сім'ю особи на правах дочки чи сина. Однією з вимог до усиновителів є забезпечення на належному рівні житлом, надання комфортних умов проживання та достатнє матеріальне забезпечення. Як вбачається з приписів ч. 6 ст. 167, п. 3 ч. 1 ст. 247 СК України, п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР, якими передбачено підстави збереження за неповнолітніми права на проживання та користування житлом в разі їх тимчасової відсутності, зазначене право обумовлено наявністю певних прав та обов'язків, що виникають між дитиною та її родичами за походженням, з якими вона проживала у відповідному житлі до позбавлення її батьків батьківських прав, встановлення над дитиною опіки або піклування, влаштування дитини до дитячого будинку тощо. Тобто, вказаними нормами не передбачено збереження за відсутньою дитиною права на проживання та користування житлом в разі її усиновлення. Згідно ст. 234 СК України, дитина, яка усиновлена, зберігає права на пенсію, інші соціальні виплати, а також на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою годувальника, які вона мала до усиновлення (якщо вона мала їх до усиновлення). Як було встановлено у судовому засіданні, з 2011 року малолітні діти позивачки були відібрані від матері, однак в силу вимог ч.6 ст. 167 СК України не втратили право на проживання у житловому приміщенні, в якому вони проживали, та мали право у будь-який час повернутися до нього. Разом з тим, у зв'язку з позбавленням матері батьківських прав та усиновленням дітей, вони відповідно до ст. 232 СК України набули прав на житло усиновлювачів як рідних батьків та в силу ст. 29 ЦК України місцем їх проживання стало місце проживання їх усиновлювачів. Відповідно до ст. 71 ЖК України, за дітьми зберігалося право на користування квартирою матері та рідних протягом всього часу перебування в дитячому закладі, однак в подальшому, з моменту усиновлення, у зв'язку з відсутністю підстав для збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім громадянином, вони втратили право користування таким житлом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку. Таким чином, діючим законодавством України не передбачено збереження за відсутньою дитиною права на проживання та користування житлом в разі її усиновлення. Навпаки, з моменту усиновлення малолітні втратили права, встановлені ст. 64 Житлового кодексу України для членів сім'ї наймача, щодо квартири [ADDRESS], що узгоджується з положеннями ст. ст. 232, 234 Сімейного кодексу України, тому діти мають бути зняті з реєстрації за вказаною адресою. Відповідно до положень ч. 3 ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сімї, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити приміщення, а в разі відмови підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2012 року, позивач втратила особисті немайнові права щодо дітей, а відповідно до ч. 1 ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення, (яке відбулось в 2012 році і до цього часу ніким не визнано недійсним і не скасовано), припинено усі особисті та майнові права і обов'язки між [PERSON] і її біологічними дітьми. Але через те, що за ними закріплено право проживання у квартирі, вони продовжують перебувати зареєстрованими в квартирі, позивачу нараховують плату за комунальні послуги на кількість зареєстрованих в квартирі людей, через що виникла заборгованість, яку вона не має можливості сплачувати через важке матеріальне становище, та не може на свій власний розсуд розпорядитися належною квартирі, яку вона отримала в спадщину. З інформації № 01-10/1807 від 30.10.2014 року, наданої суду службою (управління) у справах дітей Запорізької міської ради встановлено, що діти [PERSON], 2007 року народження та [PERSON], 2008 року народження згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя в 2012 році усиновлені громадянами України (а.с. 53). У зв'язку з відсутністю даних про скасування усиновлення чи інших даних, які б свідчили про наявність, передбачених ст. 71 ЖК України підстав збереження житла за тимчасово відсутніми особами, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які не проживають в квартирі з 2011 року та усиновлені з 2012 року, тобто, понад чотири роки, що більше, ніж шість місяців (ст. 71 ЖК України) та більше, ніж один рік (ч. 2 ст.405 ЦК України - для членів сім'ї), мають бути визнані такими, що втратили право проживання за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.04.2014 року, виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Фоміною Т.В., квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 26). Таким чином, [PERSON] є власником житла. Згідно довідки № 794 від 15.05.2014 року, виданої Центром обслуговування абонентів № 12 за адресою: [ADDRESS] крім позивача [PERSON] зареєстровані [PERSON], 2007 року народження та [PERSON], 2008 року народження (а.с. 34). Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача та третьої особи як безпідставні. Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що первісні позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача та третьої особи як безпідставні.

Outcome: approved