Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

16.07.2019 року позивач звернувся до суду із позовною заявою, вимоги у якій мотивовано тим, що на територію Іларіонівської селищної ради за адресою: [ADDRESS] тимчасово влаштована неповнолітня [PERSON] , [INFO] , яка 19.06.2019 року була передана, згідно акту про передачу особи, яка перебуває в приймальнику-розподільнику для дітей Головного управління Національної поліції в Харківській області, інспектором приймальника-розподільника для дітей, капітаном поліції [PERSON] . Згідно даних, керівництвом приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області неповнолітню [PERSON] було виявлено співробітниками ВМВС Росії по району Вихіно-Жулєбіно м. Москва та влаштовано до вищевказаного центру, відповідно до акту від 31.05.2018 року. Свідоцтво про народження неповнолітньої, видано 26.02.2019 року Рязанським відділом РАЦС Управління РАЦС Москви на підставі рішення Кузьмінського районного суду про встановлення факту народження [PERSON] , [INFO] . Мати - [PERSON] , [INFO] , яка з 23.11.2018 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , звернулася до керівництва ДКЗ «Алтуф`єво» із заявою щодо повернення дитини до України через мережу уповноважених транзитних установ. 29.05.2019 року працівниками приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області від спеціалістів державної установи м. Москви «Соціально-реабілітаційний центр для неповнолітніх «Алуф`єво» Російської Федерації було прийнято неповнолітню [PERSON] , [INFO] , та поміщено на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.05.2019 року, згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», як неповнолітню особу, яка опинилася у складних життєвих обставинах. Неповнолітня [PERSON] ніколи не відвідувала загальноосвітніх закладів. З 01.09.2018 року по 22.05.2019 року навчалася у державному бюджетному загальноосвітньому закладі міста Москви «Спеціальний навчально-виховний заклад №1, де закінчила 2 клас. Місцезнаходження матері [PERSON] , [INFO] , на теперішній час невідоме, зі слів дитини, вона залишилась на території Російської Федерації. [PERSON] не цікавиться своєю дочкою, тривалий час її не хвилює місце перебування, матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток дитини. Така поведінка свідчить про те, що вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Посилаючись на ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 150, ч. 1 ст. 155, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позивач просить суд, позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з [PERSON] аліменти в розмірі ј частки, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь особи, або державного закладу, де буде утримуватися неповнолітня [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] до початку проведення судового засідання надала суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи без її участі. Не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її присутності, відзиву на позов не надала, хоча була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представником третьої особи Служби у справах дітей Синельниківської райдержадміністрації Нікішовою С.Б. надано суду заяву про відсутність заперечень у справі та розгляд справи без її участі. Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідач у справі [PERSON] , є матір`ю [PERSON] , яка народилась [INFO] у м. Москва Російської Федерації, що встановлено із наданої суду копії Свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с.3-4). 05.04.2019 року [PERSON] звернулася із письмовою заявою до директора СРЦ про перевезення її неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , на територію України, для передачі законному представнику - матері [PERSON] (а.с.8). Довідкою Посольства України в Російській Федерації від 17.05.2019 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а.с.9). 29 травня 2019 року, на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова, неповнолітню [PERSON] помістили до приймальника-розподільника для дітей ГУНП в Харківській області на строк, необхідний для передачі її законним представникам або працівника спеціальних установ на території України (а.с.10). 10.06.2019 року, [PERSON] була прийнята в сім`ю родички [PERSON] , проживаючої за адресою: [ADDRESS] , із умовою - до прийняття рішення органу опіки та піклування Іларіонівської селищної ради про постійне влаштування дитини (а.с.12). 19 червня 2019 року, дитину, [PERSON] , передано до органу опіки та піклування Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, про що складено цієї ж дати відповідний акт (а.с.11). Під час розгляду справи судом встановлено, що місцезнаходження відповідача є невідомим, з дитиною вона не спілкується, її життям не цікавиться, тобто, не знає про її стан здоров`я, матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток, фактично, таким чином, самоусунувшись від виконання покладених на неї батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено зобов`язання батьків піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до вимог ст. 164 Сімейного Кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 р. №3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В зв`язку із встановленими обставинами у справі, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що відповідно до ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; перестає бути законним представником дитини; втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; не можу бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї працездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способом виконання батьками цього обов`язку відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України є в тому числі й присуджені за рішенням суду кошти (аліменти) у частці від доходу матері, батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Вирішуючи питання про стягнення аліментів з відповідачів, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на утримання дочки [PERSON] ј частку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме вимозі ч. 2 ст. 182 СК України, шляхом перерахування аліментів на особовий рахунок дитини [PERSON] у відділенні Державного ощадного банку України. Таким чином, з огляду на вищевикладене, а також досліджені, встановлені обставини у справі, які є належним чином обґрунтовані та підтверджені доказами, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Розподіл судових витрат здійснити відповідно ст. ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved