Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

15 вересня 2017 року заступник керівника Конотопської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до [PERSON] про припинення права постійного користування та повернення земельної ділянки. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Білопільської районної ради Сумської області від 07 квітня 1997 року №116 [PERSON] у постійне користування передано земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 45 га, розташовану на території Кальченківської сільської ради. 17 липня 1997 року на підставі вказаного рішення останній отримав державний акт на право постійного користування землею серії СМ №000104, зареєстрований у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №155. 25 вересня 1998 року відповідач створив фермерське господарство «Німцов», яке припинило свою діяльність 17 березня 2009 року. Посилаючись на те, що в порушення п. 3 ч. 1 ст. 24 ЗК України (в редакції Закону від 18 грудня 1990 року), після припинення діяльності фермерського господарства відповідач не повернув земельну ділянку, право на постійне користування якою було надано останньому у звязку з його створенням, прокурор просить припинити право [PERSON] на постійне користування земельною ділянкою площею 45 га, що виникло на підставі державного акту на право постійного користування серії СМ №000104, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №155, а також зобовязати останнього повернути Головному управлінню Держгеокадастру у Сумській області вказану земельну ділянку. 09 жовтня 2017 року, в порядку ст. ст. 27, 46 ЦПК України до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій прокурор просить вважати вірним у тексті позовної заяви прізвище відповідача як [PERSON] та просить припинити право постійного користування позивача [PERSON] земельною ділянкою площею 45 га, яке виникло на підставі державного акту на право постійного користування серії СМ №003965, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №41, а також зобовязати [PERSON] повернути на користь Головного управління Держгеокадастру у Сумській області зазначену земельну ділянку. У судовому засіданні прокурор Білопільського відділу Конотопської місцевої прокуратури [PERSON] позов підтримала. Представник позивача - Головного управління Держгеокадастру у Сумській області за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявилася, надіслала заяву про розгляд справи в її відсутність, позов підтримує з огляду на те, що земельна ділянка відповідачу надавалась у постійне користування для створення фермерського господарства, але у звязку з припиненням діяльності вказаного господарства земельна ділянка підлягає поверненню (а. с. 27-31). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Представник останнього за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував. Зазначив про те, що підстави для припинення права користування земельними ділянками передбачені ст. 141 Земельного кодексу України 2002 року і є вичерпними. Підстави ж для примусового припинення прав на земельну ділянку визначені у ст. 143 цього Кодексу і здійснюються лише у судовому порядку. Таким чином, підстава, яку зазначає прокурор, а саме: припинення діяльності фермерського господарства «Німцов», не передбачена діючим Земельним кодексом. Посилання прокурора на статтю раніше діючого кодексу є необґрунтованою, оскільки правовідносини щодо користування спірною земельною ділянкою продовжували діяти і після введення в дію Земельного кодексу України 2002 року. Крім того, починаючи з 1998 року [PERSON] постійно використовував за призначенням надану йому земельну ділянку, сплачував орендну плату та земельний податок, що підтверджується довідкою сільської ради. На даний час відповідач має намір і у майбутньому обробляти земельну ділянку, про що свідчить реєстрація ним нового сільськогосподарське підприємства «Ясени+». Крім того, представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, вважаючи, що датою виникнення спірних правовідносин є реєстрація припинення [PERSON] фермерського господарства 17 березня 2009 року, тоді як прокурор звернувся до суду з позовом 15 вересня 2017 року, тобто після спливу понад 8 років 6 місяців. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України останній повинен був знати про існування спірних правовідносин з моменту їх виникнення, тобто з 17 березня 2009 року. У свою чергу позивач не звертався до суду з клопотанням про поновлення строку позовної давності. Заслухавши прокурора Глущенко Г. О., представника відповідача [PERSON], повно, всебічно і обєктивно дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозвязку, суд приходить до наступних висновків. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У відповідності з п. п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333 Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством. Судом встановлено, що відповідно до державного акту серії ІІІ-СМ №003965, виданого 03 лютого 2000 року Білопільською районною радою Сумської області на підставі рішення 4 сесії 23 скликання від 05 листопада 1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №41 [PERSON] передано у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 45 га в межах згідно з планом, розташовану на території Кальченківської сільської ради Білопільського району Сумської області (а. с. 8). 25 вересня 1998 року здійснено державну реєстрацію фермерського господарства «Німцов», засновниками якого є відповідач, а 17 березня 2009 року державна реєстрація вказаного фермерського господарства припинена (а. с. 11-14). Відповідно до листа відділу у Білопільському районі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області від 30 серпня 2017 року земельна ділянка [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства до земель запасу державної власності не передавалася (а. с. 9). Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. З положень ст. 2 Земельного кодексу України вбачається, що земельні відносини - це відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року з наступними змінами та доповненнями селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. На ім'я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно Державний акт на право постійного користування землею. У постійне користування згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. За змістом статті 9 цього ж Закону після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право постійного користування та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває поточні та вкладні (депозитні) рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону. Сільська, селищна, міська Рада народних депутатів заносить до спеціальної погосподарської книги дані про склад господарства, передану у власність та надану у користування господарству земельну ділянку. Згідно з п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» селянське (фермерське) господарство зобовязане: забезпечувати використання землі за цільовим призначенням та відповідно до умов її надання; ефективно використовувати землю відповідно до проекту внутрігосподарського землеустрою, підвищувати її родючість, застосовувати природоохоронні технології виробництва, не допускати погіршання екологічної обстановки на території в результаті своєї господарської діяльності. Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України (у редакції 1990 року), який діяв на час отримання позивачем державного акта на право постійного користування на землю, у постійне користування земля надавалася Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Статтею 22 ЗК України 1990 року, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до положень ст. 23 ЗК України (у редакції Закону 1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи. Пункт 6 Перехідних положень ЗК України 2002 року визначає, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року у справі №5-рп/2005 вищевказані положення визнано неконституційними і тому норма п. 6 Перехідних положень ЗК України втратила юридичну силу, а право постійного користування земельною ділянкою залишилося у фізичних осіб, незважаючи на вичерпний перелік, закріплений у ст. 92 Кодексу. Цим же рішенням Конституційного Суду України визначено, що використання терміну «набувають», що означає, «ставати власником чого-небудь, здобувати що-небудь» після набрання чинності статтею 92 ЗК України свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування ділянками, набуте громадянами, в установлених законодавством випадках, станом на 01 січня 2002 року. Верховний Суд України у постанові від 26 вересня 2011 року у справі №6-14цс11 вказав, що п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте в установленому законом порядку, не втрачається, а зберігається до його належного переоформлення. Таким чином, починаючи з 1998 року і до часу звернення позивача до суду, незважаючи на зміну земельного законодавства та законодавства про фермерські господарства, належне [PERSON] право постійного користування землею для ведення селянського (фермерського) господарства не припинялося. Прокурор, звертаючись до суду з даним позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Сумській області зазначає про те, що 17 березня 2009 року діяльність ФГ «Німцов» припинено, а тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 27 ЗК України (в редакції 1990 року), право на постійне користування земельною ділянкою, яка надавалася саме для ведення селянського (фермерського) господарства, відповідачем повинно бути припинено. Проте, як зазначено вище, із часу вступу в дію Земельного кодексу України 2002 року до моменту звернення до суду, право постійного користування земельною ділянкою, набуте [PERSON] у 1998 році в установленому законом порядку, не припинялося, а отже, посилання прокурора на норми Земельного кодексу України 1990 року, який втратив чинність з 01 січня 2002 року, є безпідставними. Між тим, підстави та порядок припинення права користування земельною ділянкою встановлені ст. ст. 141, 143, 144 Земельного кодексу України 2002 року. Так, згідно зі ст. 141 чинного Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Нормами ст. 143 ЗК України окремо передбачені підстави примусового припинення прав на земельну ділянку, які здійснюється у судовому порядку, перелік яких є вичерпним. Разом з цим, зазначена прокурором у позові обставина, а саме : припинення діяльності селянського (фермерського) господарства, не відноситься до визначених у ст. ст.143 ЗК України підстав примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється у судовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов заступника керівника Конотопської місцевої прокуратури [PERSON], поданий в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Сумській області до [PERSON] про припинення права постійного користування та зобовязання повернення земельної ділянки, задоволено не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed