Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

15 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], просив визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений між сторонами 10 червня 2012 року, також просив визнати право власності за ним на вказану земельну ділянку. В обґрунтування позову позивач послався на ті обставини, що сторони домовились про ціну та інші істотні умови договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, які виконали повністю. Проте, відповідач ухилився від нотаріального посвідчення зазначеного договору. Як на правові підстави позову посилався на ч. 2 ст. 220 ЦК України. У судове засідання сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, до суду надали заяви, в яких просили про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримує, відповідач позов визнає. Суд ухвалив розглядати справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 983398, виданого 15 листопада 2012 року, земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради від 03 листопада 2009 року № 39/6 (а.с. 10) Сторони домовились про продаж зазначеної земельної ділянки. На підтвердження цього 10 червня 2012 року відповідач передав позивачу розписку, згідно якої отримав від останнього повну вартість земельної ділянки, про яку домовились сторони, в розмірі 24000 грн. 00 коп. та зобов'язався нотаріально посвідчити укладену між ними угоду (а.с. 7) В подальшому сторони ухилились від укладання договору купівлі-продажу в письмовій формі і його нотаріального посвідчення. Вирішуючи спір в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним суд виходить з наступного. Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу квартири, або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а в силу ч. 4 ст. 334 ЦК України якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. А згідно ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. З матеріалів справи слідує, що на момент узгодження між сторонами умов купівлі-продажу земельної ділянки, право власності на неї відповідача не було зареєстроване у встановленому законом порядку. Більше того, про вимоги закону щодо оформлення договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони не знати не могли, натомість уклали усний договір купівлі-продажу земельної ділянки, та оформили передачу грошей розпискою. Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. А відповідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Таким чином, позов задоволенню не підлягає і, як наслідок, не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання права власності на спірну земельну ділянку. Зазначене не перешкоджає позивачу звернутись до суду з позовом про стягнення набутих відповідачем на підставі угоди від 10 червня 2012 року коштів. В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою у позові, судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Outcome: dismissed