Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

16.09.2021 [PERSON] звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовною заявою до [PERSON] про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що на підставі договорів дарування житлового будинку від 06 листопада 2015 року, на праві приватної власності їй належить будинок [ADDRESS] . У будинку зареєстрований, але не проживає батько [PERSON] . Відповідач не проживає в будинку з 2015 року, не несе витрати по утриманню будинку. Особистих речей відповідача в будинку немає. На даний час наявність реєстрації відповідача обмежує права позивача на вільне розпорядження будинком, а також призводить до зайвих витрат на оплату комунальних послуг, що стало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 27.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження (а.с.24). Позивачка в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи у її відсутність. Позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи належно повідомлений за адресою останнього відомого місця проживання, зареєстрованої у встановленому законом порядку відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на сайті суду. Відзив на позовну заяву не подав (а.с. 29,30,36). Згідно з ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до положень ст.ст. 280, 281 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів та постановлено ухвалу суду від 30.12.2021 про проведення заочного розгляду справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Встановлено, що [PERSON] є власницею будинку [ADDRESS] , що підтверджується договорами дарування від 06 листопада 2015 року, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 6-7,8-9,10,11). В будинку зареєстрований батько позивачки, [PERSON] , але фактично не проживає з 2015 року, що підтверджується актом фактичного місця проживання особи (осіб) складеним 14.09.2021, письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12,38,39). Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка регламентує поняття житлового сервітуту колишніх членів сім`ї та підстави збереження житлових прав цих осіб, члени сім`ї власника житла зберігають право на користування цим житлом саме на період, коли зберігається право власності певної особи на це житло. Таким чином, зі змісту правових норм, які регулюють об`єм житлових прав члена сім`ї власника будинку, слідує, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що відповідач є батьком позивача, за місцем реєстрації більше року не проживає, житловим приміщенням не користується, не несе витрат, пов`язаних з утриманням будинку в належному технічному стані, не сплачує за житлово-комунальні послуги, особистих речей в будинку немає. Разом з тим, не було встановлено обставин які б свідчили, що відповідачу чиняться перешкоди у проживанні за місцем реєстрації. Позивачка, як власниця майна, має право вимагати позбавити відповідача права користування житловим приміщенням, тому, відповідно до ст. 405 ЦК України, відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, оскільки позивач не заявив клопотання по стягнення із відповідача на його користь суму сплаченого ним судового збору, суд вирішив не стягувати із відповідача судовий збір.

Outcome: approved