Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

15.02.2021 року на розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій [PERSON] просить стягнути з ТОВ «Краснолиманське»: - заборгованість по заробітній платі 103440,20 гривень, - середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні; - моральну шкоду в сумі 20000 гривень. Позов мотивовано тим, що [PERSON] з 05.02.2018 року перебувала в трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», обіймала посаду старшого інспектора з діловодства. Наказом №306-к від 02.11.2020 року позивач звільнена з ТОВ «Краснолиманське» на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю). З часу припинення трудових відносин супереч ст. 116 КЗпП України, відповідачем своєчасно, не надано остаточного розрахунку, належні суми заробітку, нараховані за період з березня 2020 року по листопад 2020 року в розмірі 103440,20 гривень не виплачено. За затримку розрахунку при звільненні, за переконанням позивача, відповідач повинен понести відповідальність, тому заявлено вимогу стягнення, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за період з 02.11.2020 року по день ухвалення судового рішення, на момент звернення до суду 15.02.2021 року становить 40545,52 гривень. За захистом порушених прав [PERSON] звернулась до суду (а.с. 1-4). Ухвалою суду від 06.04.2021 року порушено справу за правилами спрощеного позовного провадження (між сторонами виникли матеріально-правові і процесуально-правові наслідки такого рішення судді); розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, що узгоджується з ч. 4 ст. 19, ст. 274 ЦПК України (а.с. 32). 11.05.2021 року ТОВ «Краснолиманське» на позовну заяву, в порядку ст. 278 ЦПК України, подано відзив, з якого вбачається, що відповідач вважає вимоги [PERSON] безпідставними, оскільки звільнення та розрахунок при припиненні трудових відносин здійснені у повній відповідності до норм чинного законодавства України про працю. Так, позивач звільнена 02.11.2020 року згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. День звільнення позивача був робочим. В день звільнення позивачу відповідно до вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України видана трудова книжка, при цьому, позивач з вимогою про виплату заборгованості не зверталася. Станом на 02.11.2020 року заборгованість ТОВ «Краснолиманське» перед [PERSON] складає 103440,20 гривень, для найшвидшого погашення якої вчиняються всі можливі дії. З урахуванням дійсних обставин спірних відносин ТОВ «Краснолиманське» просить в позові відмовити в повному обсязі. (а.с. 37-41). Сторони на виклик до суду не з`явилися. Позивачем [PERSON] , суду адресовано заяви про розгляд справи в її відсутність, позов підтримано, просила ухвалити рішення на підставі письмових матеріалів у справі. Представник відповідача ТОВ «Краснолиманське» Кошелєва О. І. (уповноважена довіреністю) подала заяву про розгляд справи без її участі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, - приходить до наступних висновків. Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Згідно записів в трудовій книжці серійний номер [NUMBER] [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське»: - 05.02.2018 року прийнята по переводу старшим інспектором по діловодству; - 02.11.2020 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України (а.с. 10-12). До матеріалів справи долучено копію заяви [PERSON] від 02.11.2020 року про звільнення за власним бажанням, копію наказу ТОВ «Краснолиманське» № 306-к від 02.11.2020 року про звільнення позивача з 02.11.2020 року (а.с. 47). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з нею своєчасно не проведено. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Згідно бухгалтерської довідки ТОВ «Краснолиманське» про заборгованість із заробітної плати № 678 від 28.04.2021 року з [PERSON] за час роботи проведено наступні розрахунки: - за березень 2020 року: нараховано 12852,50 гривень: до виплати 10217,73 гривень, сплачено 7217,73 гривень, заборгованість 3000,00 гривень; - за квітень 2020 року: нараховано 13246,50 гривень, до виплати 10530,96 гривень, сплачено 1000,00 гривень, борг 9530,96 гривень, - за травень 2020 року: нараховано 12838,68 гривень, до виплати 1026,75 гривень, сплачено 3900,00 гривень, борг 6306,75 гривень, - за червень 2020 року: нараховано 12976,65 гривень, до виплати 10316,43 гривень, сплачено 10300,00 гривень, борг 16,43 гривень, - за липень 2020 року: нараховано 13593,75 гривень, до виплати 10807,02 гривень, сплачено 9900,00 гривень, борг 907,02 гривень, - за серпень 2020 року: нараховано 14687,50 гривень, до виплати 11676,56 гривень, сплачено 500,00 гривень, борг 11176,56 гривень, - за вересень 2020 року: нараховано 12900,63 гривень, до виплати 10256,00 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 10256,00 гривень, - за жовтень 2020 року: нараховано 12756,09 гривень, до виплати 10141,09 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 10141,09 гривень, - за листопад 2020 року: нараховано 64735,51 гривень (відпрацьовано 1 р. день 669,64 гривень, вихідна допомога 42184,29 гривень, компенсація за невикористану відпустку 53 к.дні 21881,58 гривень), до виплати 52105,39 гривень, сплачено 0,00 гривень, борг 52105,39 гривень, загальна сума заборгованості станом на 02.11.2020 року складає 103440,20 гривень, з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. (а.с. 44-45) Відомості досліджених бухгалтерських довідок позивачем не оспорено, доказів, які б спростовувалися зазначені підрахунки не надано. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з ТОВ «Краснолиманське» на користь - за квітень 2020 року: нараховано 13246,50 гривень, до виплати 10530,96 гривень, сплачено 1000,00 гривень, борг 9530,96 гривень, з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян, внесків й інших обов`язкових платежів з цієї суми. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 02.11.2020 року, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. [PERSON] посилаючись на положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України, абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», - проводить розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за формулою: середній заробіток помножений на час затримки фактичного розрахунку. Згідно бухгалтерської довідки ТОВ «Краснолиманське» №679 від 28.04.2021 року середньоденний заробіток [PERSON] складає 653,96 гривень, виходячи з наступного розрахунку: (заробітна плата за вересень 2020 року + заробітна плата за жовтень 2020 року) / (кількість фактично відпрацьованих днів) = 21580,77 гривень / 33 дні (а.с. 43). Час затримки розрахунку при звільненні, за позицією позивача з 03.11.2020 року по 01.02.2021 року складає 40\~545,52 гривень. Таким чином, сума середнього заробітку позивачем визначена в розмірі 40545,52 гривень (653,96 гривень х 62 днів) на момент звернення до суду. Відповідач ТОВ «Краснолиманське», оспорюючи заявлений [PERSON] розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ґрунтує позицію захисту на доводах про відсутності правових підстав для відповідальності за допущене порушення строків проведення розрахунку з позивачем при звільненні. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приймає до уваги наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Згідно статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тлумачення статті 117 КЗпП свідчить, що відповідальність роботодавця нерозривно пов`язана з: фактом невиплати працівникові належних сум; строками, встановленими у статті 116 КЗпП України; наявністю вини власника або уповноваженого ним органу. Лише сукупність усіх вказаних умов може зумовлювати відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що 02.11.2020 року [PERSON] подала заяву про звільнення з посади старшого інспектора з діловодства. (а.с. 47). Наказом ТОВ «Краснолиманське» № 306 к від 02.11.2020 року [PERSON] звільнено з роботи з 02.11.2020 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. (а.с. 47). День звільнення 02.11.2020 року був робочим днем для [PERSON] . Позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.(ч. 3 ст. 38 КЗпП України). Таким чином, днем звільнення [PERSON] є 02.11.2020 року. За таких обставин, зважаючи на те, що у день звільнення позивач працювала, відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена роботодавцем не пізніше наступного дня після звільнення. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» №679 від 28.04.2021 року середньоденний заробіток [PERSON] складає 653,96 гривень, виходячи з наступного розрахунку: (заробітна плата за вересень 2020 року + заробітна плата за жовтень 2020 року) / (кількість фактично відпрацьованих днів) = 21580,77 гривень / 33 дні (а.с. 43). Заперечень проти такого розрахунку позивачем не надано. В постанові ВСУ у справі № 6-2807цс16 від 01.03.2017 року зазначено, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки саме за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством. Суд визначає кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 03.11.2021 року (наступний день після звільнення) - по дату ухвалення рішення суду (25.05.2021 року), оскільки відповідачем не здійснено фактичної виплати заборгованості по заробітній платі. При цьому, суд зазначає, що такий захист трудових прав позивача узгоджується з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року (п. 20), та не може бути розціненим як порушення принципу розгляду справи в межах заявлених позовних вимог. З огляду\~вказаного,\~з урахуванням\~роз`яснення\~Мінсоцполітики з\~розрахунку норм\~тривалості робочого\~часу на\~2020\~рік (лист\~від 03.08.2019\~р.)\~та на\~2021\~рік (лист №\~3501-06/219 від 12.08.2020 р.) - суд зазначає, що кількість робочих днів, за які позивачу затримано виплату заробітної плати при звільненні за період з 03.11.2021 року по 25.05.2021 року (включно) складає 139 днів. Таким чином, сума компенсації за час затримки розрахунку складає: 653,96 грн. (середньоденна заробітна плата) х 139 (кількість днів затримки розрахунку) = 90900,44 гривень. Суд акцентує увагу, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Так, ТОВ «Краснолиманське» у відзиві на позовну заяву жодним чином не спростовано, що невиплата [PERSON] при звільненні належних сум заробітку не пов`язана з винною поведінкою роботодавця. Вимоги щодо виплати середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, це свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Метою законодавчого регулювання механізму компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Суд, розглянувши справу, вирішивши питання, які відповідно до статті 264 ЦПК України підлягають з`ясуванню при ухваленні рішення, - присуджує до стягнення з ТОВ «Краснолиманське» суми коштів - нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - при цьому зазначає наступне. Згідно з абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ЦПК України). Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року справа № 180/683/13-ц). При зазначенні в резолютивній частині рішення висновку про оподаткування присуджених до стягнення сум, - суд враховує, що згідно матеріалів справи ТОВ «Краснолиманське» має перед [PERSON] обов`язок по виплаті заробітної плати згідно бухгалтерської довідки про заборгованість, де суми відображено вже з урахуванням проведених утримань податків, внесків й інших обов`язкових платежів. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю на суму 103440,20 гривень, тобто на 100 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави дорівнює 908,00 гривень. Також з матеріалів справи вбачається, що позивач при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід місцевого бюджету судовий збір не сплачувала (сплата судового збору була відстрочена до ухвалення рішення за клопотанням позивача відповідною ухвалою суду) (а.с. 30-31). Вимоги в цій частині задоволено повністю, тому судовий збір підлягає відшкодуванню з відповідача на користь держави в сумі 908,00 гривень. Крім того, позивачем [PERSON] заявлено вимоги відшкодування моральної шкоди у розмірі 20000 гривень. Суд, надаючи оцінку вказаним доказам, - приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждать, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За роз`ясненнями, що містяться в п. 5\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з`ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд погоджується, що внаслідок несвоєчасної сплати відповідачем заробітної плати позивачу, останній завдана моральна шкода, яка пов`язана з розладом нормального життя. Позивач самостійно виховує двох неповнолітніх дітей, то не мала змоги в повній мірі забезпечити їх потреби. Порушено її конституційне право на оплату праці. Разом з тим, позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження тривалості страждань, незадовільного стану його здоров`я. Законодавством не визначено порядку чи системи підрахунку компенсації сплаченої моральної шкоди, однак, враховуючи період заборгованості по заробітній платі та її розмір, зважаючи на відсутність тяжких, особливо тяжких або фатальних наслідків, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, спричинений відповідачем позивачу, дорівнює 300 гривень, що підлягає стягненню на його користь з відповідача. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16, 23 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial