Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

16.01.2017р. [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] (третя особа Відділ формування та ведення реєстру тергромади Департаменту адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття особи з реєстрації місця проживання (а.с. № 3 6). В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 23.12.2016р. вона на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за номером 4196, придбала у [PERSON] кВ. № 15, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Дмитра Донцова (колишня назва вул. Дмитра Донського м. Дніпропетровська), буд. 4. Відповідно до довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 38641 від 22.12.2016р., виданої Єдиним абонентським відділом Соборного району КП «Міські комунальні платежі», за адресою: [ADDRESS], серед зареєстрованих осіб з 16.02.2007р. обліковується [PERSON] 29.09.1976р.н. Як повідомив продавець, за вказаною адресою відповідачка фактично не мешкає, але там зареєстрована та відмовляється з власної ініціативи, на підставі особистої заяви, знятися з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Витрати пов'язані з житлом сплачуються тільки за рахунок позивачки. Реєстрація місця проживання відповідачки за зазначеною адресою не дає позивачці, як власнику, в повній мірі реалізовувати своє право власності, та покладає на неї додаткове фінансове навантаження по сплаті комунальних послуг. Крім того, позивачка не може на власний розсуд розпорядитись своїм майном (порушене право розпоряджатися цією власністю): продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У звязку з чим позивачка і звернулася до суду з даним позовом. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 04.01.2017р. а.с. № 13) в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання, в якому наполягав на задоволенні позову в повному обсязі, справу просив розглянути за його відсутності та без фіксування судового процесу технічними засобами. Проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. № 39). Відповідачка - [PERSON] - в судові засідання 23.02.2017р. та 04.04.2017р. повторно не зявилася, про дату та час слухання справи кожного разу була повідомлена належним чином за адресами, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області від 27.01.2017р. (а.с. № 20). Згідно до відміток на конвертах з повісткою на 23.02.2017р. та 04.04.2017р. їх було повернуто до суду з позначкою «за закінченням терміну зберігання та у звязку з непроживанням адресата за вказаною адресою» (а.с. № 33, 37). Крім того, про дату та час слухання справи 04.04.2017р. відповідачка була сповіщена шляхом розміщення оголошення в газеті «Вісті Придніпровя» (газета за 28.02.2017р. №14 (1813) а.с. № 38), що відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України є належним повідомленням. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, [PERSON] (діє на підставі довіреності від 11.01.2017р. а.с. № 43) в судове засідання надав заяву, в якій просив суд винести рішення згідно чинного законодавства, не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. № 42 - 43). За такими обставинами, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін і постановити по справі заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи відбувався за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. N 465/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 321 ЦК України унормовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із\~ правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає\~ із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. ч. 1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Судом встановлено, що 23.12.2016р. [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за номером 4196, придбала у [PERSON] кв. № 15, що розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Дмитра Донцова (колишня назва вул. Дмитра Донського м. Дніпропетровська), буд. № 4 (а.с. № 7). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 04.01.2017р., зазначена квартира на підставі договору в цілому належить на праві приватної власності позивачці (а.с. № 8). Згідно довідки про склад сім'ї та місце реєстрації № 38641 від 22.12.2016р., виданої Єдиним абонентським відділом Соборного району КП «Міські комунальні платежі», за адресою: [ADDRESS], серед зареєстрованих осіб з 16.02.2007р. обліковується [PERSON], 29.09.1976р. народження (а.с. № 8). Відповідно до акта від 04.04.2017р., складеного мешканцями будинку № 4 по вул. Донцова Дмитра у м. Дніпрі, [PERSON] з січня 2015р. в [ADDRESS] фактично не проживає, особистих речей [PERSON] в цій квартирі не виявлено, спальних місць та інших ознак, які б вказували на фактичне проживання зазначеної громадянки за даною адресою, також немає (а.с. № 41). Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які проживали в ньому без укладення відповідного договору або не являються членами сім'ї власника житлового приміщення. В даному випадку, при переході права власності на квартиру до позивачки, попередній власник, як і всі раніше зареєстровані особи, втрачають право користування квартирою. А тому, позивачка правомірно звернулася до суду за захистом свого порушеного права власності, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачки та зняття її з реєстрації місця проживання. Отже, [PERSON] не є ні власником вищевказаної квартири, ні членом сім'ї власника квартири, між власником та відповідачкою не укладався ні договір найму, ні договір оренди житла, а тому відповідачка підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням із зняттям з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст. 3, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення. яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Згідно з п. 3.1 «Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. З огляду на те, що відповідачка не є членом родини власника житлового приміщення позивачки, не укладала будь-якого договору з останньою, який би надавав їй право користуватися квартирою, з січня 2015р. за місцем реєстрації не проживає, самостійно знятися з реєстраційного обліку не бажає, то суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки про визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивачки суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією від 10.01.2017р. (а.с. № 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved