Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

15.12.2016 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS], належав [PERSON], який помер [INFO]. Зазначає, що після смерті [PERSON] в даному житловому будинку проживала його дочка [PERSON], яка спадщину прийняла в цілому згідно ст..549 ЦК 1963 року, однак оформити належним чином право власності на спірний житловий будинок за життя не встигла, померла у 1998році. Стверджує, що так як їхня (позивачки) сім'я допомагала [PERSON], яка була одинокою, займалися її похороном, після смерті доглядали за будинком, а з 2000року, вона (позивачка) разом з своїм чоловіком та сином пішли проживати у даний будинок, зробили у ньому капітальний та поточні ремонти, добудували ряд приміщень, обробляють земельну ділянку та сплачують усі податки. З 16.12.2015року вона (позивачка) та члени її сім'ї зареєстровані в даному будинку, яким користуються відкрито та безперервно більше 10 років, з 2000року. З огляду на наведене, просить суд відповідно до положень ст.344 ЦК України визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS]. В судове засідання позивачка не з'явилася, проте подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу у її відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області у судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій зазначає, що позов визнає та просить суд справу розглянути у її відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, проте подав до суду копію спадкової справи №141/96, заведеної після смерті [PERSON], та заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, у попереднє судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] належав в цілому [PERSON] на підставі Свідоцтва про право приватної власності, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки Самбірського МБТІ №1992 від 16.11.2016року. Із викладених в позовній заяві пояснень позивачки [PERSON] слідує, що [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом на час смерті [PERSON] була його дочка - [PERSON], яка відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадщину після смерті батька прийняла, оскільки проживала разом із ним на час смерті та фактично вступила в управління спадковим майном. Враховуючи загальні правила щодо спадкування, після смерті [PERSON] його право власності на спірний житловий будинок перейшло в порядку спадкування за законом до його дочки [PERSON] як до спадкоємця першої черги спадкування за законом, що прийняла спадщину, внаслідок чого така стала власником спірного будинковолодіння в цілому. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01.05.1996року. До складу спадщини, що відкрилась внаслідок смерті [PERSON], входить спірне будинковолодіння, проте право власності на таке належним чином не оформлено, правовстановлюючі документи відсутні. Як вбачається із актів обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї [PERSON] Мостиської міської ради Львівської області від 18.10.2016року, після смерті [PERSON], починаючи з 2000року та по даний час позивачка [PERSON], разом зі своєю сім'єю, постійно проживає та є зареєстрованою у спірному будинку, доглядає за ним, утримує його в належному стані, проводить у ньому поточні та капітальні ремонти, обробляє земельну ділянку, сплачує усі комунальні платежі тощо. У відповідності зі ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Разом із цим, із наданої Мостиською державною нотаріальною конторою копії спадкової справи №141/96 відомо, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син - [PERSON] (житель [ADDRESS]) як спадкоємець першої черги спадкування за законом, подавши у встановлений законом строк та порядок до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину від 05.05.1996року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на спірний житловий будинок перейшло в порядку спадкування за законом до її сина [PERSON] як до спадкоємця першої черги спадкування за законом, що прийняв спадщину, внаслідок чого такий став власником спірного будинковолодіння з моменту відкриття спадщини після смерті його матері. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частина 1 ст.321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як зазначалось вище, відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Зокрема, згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Проте, всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, позивачкою не було надано до суду доказів, які б підтверджували факт, що на спірний житловий будинок ніхто із спадкоємців [PERSON] не претендує. Більше того, в ході розгляду даної справи судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син - [PERSON], отже такий став власником спірного будинку з часу відкриття спадщини. Однак, будь - які відомості про [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Тобто, позивачкою не було доведено відсутності порушень даним позовом прав свобод чи інтереси інших осіб. Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалася позивачка, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed