Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

16.11.2017 року засобами поштового зв'язку первинно і 21.11.2017 року повторно з урахуванням направлення копії позовної заяви з додатками для відповідача до суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просила суд змінити причину її звільнення від відповідача з п.2 ч.1 ст.36 на п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України, змінити дату звільнення з 03.08.2016 року на 29.09.2016 року, а також стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за період з 03.08.2016 року до 29.09.2016 року у розмірі 7440,72 грн. В обґрунтування позову було зазначено, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм ч.3 ст.184 КЗпП України через те, що вона була вагітна, що унеможливлює звільнення без надання іншого робочого місця, а також той факт, що станом на день звільнення і в подальшому вирішувалося питання працевлаштування позивача щодо призначення до іншого комунального закладу охорони здоров`я «Обласного госпіталя ветеранів війни», де позивача можна було використати за своїм медичним профілем, оскільки в КЗОЗ «Золочівська центральна районна лікарня» бази для лікаря профілю позивача не було. Ухвалою судді від 16.01.2018 року провадження по справі було відкрито та справу призначено до розгляду (ас.26). 01.02.2018 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому КЗОЗ «Золочівська центральна районна лікарня» просив суд повністю відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, оскільки, по-перше, підставою для звільнення позивача стало її власноруч написана заява від 26.07.2016 року про припинення трудових відносин із відповідачем після закінчення інтернатури, а по-друге, позивач мала направлення на роботу до відповідача і саме з 04.08.2016 року повинна була розпочати роботу, однак ані міністерське направлення, ані інших документів для працевлаштування не надала, тому у відповідача були відсутні підстави для її призначення на будь-яку посаду. По-третє, позивач жодним доказом не довів, що вона перебувала у стані вагітності, тобто було відсутнє належне повідомлення відповідача про стан позивача, а відповідно відповідача при відсутності іншого діяв за загальним правилом, не знаючи про вагітність позивача, яку [PERSON] приховувала (а.с.28-45). Не погодившись із відзивом, позивач подала відповідь на відзив, в якому вказала, що відзив підписувала не уповноважена за посадою особа відповідача - головний лікар, а інша особа, доказів того, що вона була не вагітна станом на день звільнення відповідач не надав, а вирішення питання працевлаштування позивача відбулося лише 28.09.2016 року, тому до цього часу відповідач юридично був позбавлений можливості звільняти позивача за закінченням терміну навчання в інтернатурі (а.с.48-50). Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши заяву від 14.02.2018 року, в якій заявлені нею вимоги підтримала та просила їх задовольнити, справу просила слузати без її участі (а.с.51). Відповідач, якого суд вважав за необхідне викликати у судове засідання, шляхом надсилання у судове засідання свого представника, не прибув, при цьому про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.46), причини неявки не повідомив, відзив на позовну надав, що вказує на його позицію по справі. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи. Враховуючи неявку всіх учасників справи суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши подані позовну заяву та додані до неї документи, суд приходить до думки, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступного. Позивач 03.08.2015 року на підставі наказу №84-к відповідача була прийнята на посаду лікаря-інтерна за спеціальністю «Лабораторна діагностика» (а.с.32) 26.07.2016 року позивач подала заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади у зв'язку із закінченням інтернатури (а.с.34). Наказом №104-к від 26.07.2016 року позивач була звільнена як лікар-інтерн із займаної посади з 03.08.2016 оку у зв'язку із закінченням строку навчання в інтернатурі на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.35). 25.08.2016 року листом за №11.02-10/22/22149 Міністерства охорони здоров`я України було погоджено працевлаштування позивача на посаду лікаря-лаборанта КЗОЗ «Обласний госпіталь ветеранів війни» (а.с.16). 28.09.2016 року листом №04/1232 управління охорони здоров`я Харківської обласної державної адміністрації «Про працевлаштування [PERSON].» погодило направлення позивача до КЗОЗ «Обласний госпіталь ветеранів війни» (а.с.17). Наказом №228-к від 30.09.2016 року позивач була прийнята на посаду лікаря-лаборанта без категорії у відділення анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії з 01.10.2016 року (а.с.18). Вказані обставини сторонами не оспорюються, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України вважаються такими, що визнані судом. [INFO] позивач народила дитину [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с.14). Відповідно до епікризу після операції кесарева розтину позивач народила дитину на 38 тижні вагітності, тобто роди були термінові (а.с.13). Даючи оцінку наданим сторонами доказам, суд зазначає, що звільнення позивача відбулося з порушенням як ч.3 ст.184 КЗпП України, так і в порушення вимог нормативів щодо звільнення позивача під час погодження [PERSON] переведення або відмови у переведенні до іншого лікувального закладу. Так, щодо вагітності, оскільки сторонами не надано доказів того, що позивач належним чином повідомив відповідача про свою вагітність, а відповідач про те, що саме на позивачі лежить вказаний обов'язок, зазначає, що на відміну від інших цивільних справ, у турдових справах, справах про відшкодування шкоди здоров`ю та відшкодуванню шкоди, завданої неправмірними діями правоохоронних органів, обов'язок доказування своєї позиції лежить саме на вказаних органах у такого роду спорах. Відповідач жодних доказів того, що позивач повинна була повідомити відповідача про свою вагітність письмово не надав, що є порушенням вимог ст.81 ЦПК України, а тому суд встановлює, що відповідачу було відомо про вагітність позивача як станом на день написання нею заяви про звільнення 26.07.2016 року, так і на день звільнення 03.08.2016 року. Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Щодо звільнення на час вирішення питання про працевлаштування позивача до іншого медичного закладу, то тут суд виходить з того, що станом на 25.08.2016 року, коли Міністерство охорони здоров`я України погодило зміну призначення місця роботи [PERSON], вказаним міністерством було чітко визначено, що місця призначення для позивача змінюється, тобто до часу вирішення вказаного питання відповідач як нижчестоящий заклад в системі міністерства охорони здоров`я повинен був дочекатися вирішення вказаного питання керівним органом, після чого вже приймати управлінсько-кадрове рішення у відношенні позивача, що він не зробив, порушивши вимоги п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, обмежившись формальним підходом до вказаного питання. У зв`язку з викладеним вимоги позивача щодо змыни причини звільнення від відповідача підлягають задоволенню, як і дата такого звільнення із внесенням відповідних змін до наказу відповідача щодо позивача. Обгрунтовано розрахованим є середній заробіток позивача, який вона бажає стягнути з відповідача за період з 03.08.2016 року до 30.09.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені сумі мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На підставі ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, із відповідними змінами та доповненнями (надалі - Порядок). Згідно п.2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадку, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача відповідно до вказаного порядку повинна складати як сума заробітної плати за червень-липень 2016 року (2357,50 грн.+4906,25 грн.=7263,75) поділена на кількість робочих днів у вказаний період, що становить 41 дні (20 днів у червні 2016 року та 21 день у липні 2016 року), а відповідно середньоденна заробітна плата позивача складає 177,16 грн. Кількість робочих днів в період незаконного звільнення складає 42 (20 у серпні та 22 у вересні 2016 року), а відповідно сума, яка підлягає виплаті позивачеві як заробітна плата складе 7440,72 грн.(177,16*42). При вирахуванні вказаних сум суд виходить із заявлених вимог позивача, який вказав свої вимоги саме за вказаний період, а не на день постановлення судового рішення. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, а судове рішення постановлено не на її користь, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави у порядку відповідно до ч.7 ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved