Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-17 00:00:00

16 липня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, їй на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] На сьогоднішній день у вказаному будинку зареєстровані позивачка - [PERSON], її син - [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] Відповідачі ніколи не проживали у цьому будинку. Відповідачі не проживають в будинку без поважних причин з дня реєстрації, спірним житлом не цікавиться, за комунальні послуги та утримання будинку не платить. Оскільки відповідачі відмовляються знятися з реєстрації в добровільному, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та просить його задовольнити. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, направила до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явились, причину неявки суду не повідомили, про дату та час розгляду справи судом повідомлені своєчасно та належним чином. Дослідивши письмові докази, суд судом встановлено наступне. Будинок за адресою: [ADDRESS] Жовтневого району Миколаївської області належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 21.05.2007 року (а.с. 3-5). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 1995 від 24.06.15 року в будинку [ADDRESS] Жовтневого району Миколаївської області, зареєстровані: позивач - [PERSON], її син - [PERSON], та квартиранти - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно з актами про непроживання від 23.06.2015 року [PERSON], [PERSON] не проживають за адресою [ADDRESS] протягом шести років (а.с. 6-7). Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх виселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону України, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; члени сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім'ї власника належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК України. Відповідно до вимог ст. ст. 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК України суд визнає заявлений позов таким, що підлягає задоволенню, так як у справі встановлений факт непроживання відповідачів за вказаною адресою близько шести років, тобто більш ніж 1 рік, будь-яких домовленостей між сторонами про інші умови припинення права користування житлом не встановлено, що підтверджується відповідним змістом письмових доказів у справі, а також наявність у позивача законних підстав на вимогу про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved