Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

15.03.2018 позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частни з усіх видів заробітку. Свої вимоги позивач обгрунтувала тим, що 25.10.1995 між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу у сторін народилися діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Вказала, що 21.12.2017 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач посилалась на те, що їх спільний з відповідачем син [PERSON], [INFO], проживає з нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач останнім часом не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Крім того, зазначила, що в 2015 році у неї стався інсульт з вини відповідача, тому їй постійно потрібно підтримувати свій стан медикаментозно протягом всього життя, крім того, після розірвання шлюбу з відповідачем, позивачка змушена сплачувати кредит, який сторони взяли, перебуваючи у шлюбі, та був оформлений на позивачку. Позивач вважає, що відповідач є здоровим, працездатним, та може сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів. Ухвалою судді від 20.03.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 13.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 11.01.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву позивача, обґрунтовуючи відзив тим, що він частково погоджується з вимогами позивача, а саме: щодо визначення способу виконання обов'язку утримувати дитину шляхом стягнення з нього аліментів у розмірі ј доходу з 01.01.2019, категорично заперечує щодо наведених позивачем обставин позову та вимогами щодо розміру аліментів та періоду, за який вони мають бути стягнуті. Зазначає, що за період з вересня 2017 року до грудня 2017 року він у добровільному порядку сплачував аліменти на повнолітнього сина [PERSON], який до грудня 2017 року навчався у закладі вищої освіти НТУ «КПІ», та неповнолітнього сина [PERSON] та брав участь у додаткових витратах на дітей, на загальну суму 34 330, 38 грн. За період з 21.12.2017 до 31.12.2018 відповідач у добровільному порядку сплачував аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі не менше однієї чверті заробітку (доходу) а брав участь у додаткових витратах на дитину на загальну суму 105 651, 43 грн. Сплату аліментів він здійснював шляхом перерахування грошових коштів на карткові рахунки позивача та дітей, а також готівкою. Також зазначає, що з серпня 2017 по лютий 2018 року сплачував усі комунальні та телекомунікаційні послуги, які надавалися за місцем проживання позивача та дітей, а в подальшому за вимогою - позивача. Стверджує, що він не припиняв і продовжує спілкуватися з синами, цікавиться їхнім життям, навчанням, та не припиняє брати участь у їх вихованні. Крім того, відповідно до рішення виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29.03.2018 його сім'ї у складі двох осіб (відповідач та його син [PERSON]) було надане службове житлове приміщення з двох кімнат загальною площею 22,8 кв. м за адресою: [ADDRESS], забезпечення житла меблями та побутовою технікою, його благоустрій здійснював власними коштами, незважаючи на те, що син [PERSON] тимчасово (на період навчання у Національному авіаційному університеті) проживає з матір'ю, оплату комунальних послуг за 2-х осіб відповідач здійснював також власним коштом. Посилається на те, що у період з вересня 2017 по 31 грудня 2018 року відповідач добровільно сплачував аліменти позивачу та дітям, на загальну суму 139 981, 81 грн., разом з тим позивач, нехтуючи обов'язками щодо утримання дитини, протягом жовтня 2018 року не вживав заходів щодо придбання необхідного сезонного одягу дитині, а вимагав додаткових коштів. Виходячи з вищевказаного, просить суд частково задовольнити позов позивача, а саме ухвалити рішення про стягнення з відповідача аліментів на сина [PERSON] у розмірі ј заробітку (доходу) з 01.01.2019. 07.03.2019 позивач подала заперечення на відзив, обґрунтовуючи його тим, що досліджуючи викладені обставин та докази, які долучені разом із відзивом до матеріалів справ, вважає їх необґрунтованими, неналежними і такими, що не відповідають дійсним обставинам, оскільки самоусунення відповідача від участі у вихованні сина [PERSON] підтверджуються доводами викладеними в позовній заяві, крім того, сам син стверджує, що відповідач не тільки самоусунувся від виховання, а й взагалі після пред'явлення позову до суду почав агресивно поводитися, постійно вчиняв психологічний тиск на позивача, та більше того до даного тиску почав залучати свою матір. Наголошує на тому, що надані документи відповідачем є неналежними доказами у справі, оскільки не містять ідентифікуючі ознаки. Зазначила, що облаштування, ремонт службового житлового приміщення жодним чином не впливає на природу правовідносин позивача із відповідачем, а оплата комунальних послуг за двох осіб, які зареєстровані в службовому приміщенні ніяким чином не підтверджують належне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків щодо виховання та утримання сина. З огляду на обставини, викладені в запереченні на відзив позивач просить її позовну заяву задовольнити, а відзив не брати до уваги. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали. Відповідач у судовому засіданні частково визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів у розмірі ј заробітку (доходу) з 01.01.2019, а також пояснив, що вказані позивачем підстави для визначення розміру аліментів, зокрема, хвороба, не є підставою для стягнення з нього аліментів на користь позивачки на утримання дитини у розмірі 1/3 частини доходу. Суд, заслухавши сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони з 25.10.1995 перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у м. Києві, серія [NUMBER] Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 21.12.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Сторони не заперечували, що син [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю. Позивачка, звертаючись до відповідача із позовом про стягнення аліментів, посилається на те, що відповідач не бере участі у вихованні їх спільної неповнолітньої дитини та ухиляється від обов'язку утримувати її. Так, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, на що суд зазначає наступне. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27). Обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений на батьків відповідно до статті 180 СК України. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] зобов'язані матеріально забезпечувати свою неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] Частина перша статті 181 СК України передбачає, що «способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними». Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Нормами статті 183 СК України встановлено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Так, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідач частково визнає заявлені позивачем вимоги, у розмірі ј заробітку (доходу) з 01.01.2019, за період 2018 року просить відмовити у задоволенні вимог про стягнення аліментів, оскільки, ним сплачувалися кошти на користь на позивачки на утримання дитини. З матеріалів справи вбачається, що позивач на користь позивача здійснював перекази коштів, в тому числі за період з пред'явлення позову до суду, 15.03.2018, що підтверджується наданими стороною відповідача копіями платіжних доручень: від 17.04.2018 на суму 6000 грн., від 19.04.2019 на суму 550 грн., від 19.05.2018 на суму 6000 грн., від 16.06.2018 на суму 6000 грн., від 14.07.2018 на суму 6000 грн.,від 17.08.2018 на суму 6000 грн., від 14.09.2018 на суму 6000 грн., від 05.10.2018 на суму 900 грн., від 15.10.2018 на суму 6000 грн., від 16.11.2018 на суму 5000 грн., від 13.12.2018 на суму 5000 грн. У судовому засіданні позивачка підтвердила, що відповідач надавав їй допомогу на утримання дитини кожного місяця, визначав суму на власний розсуд, однак, він приховував свої доходи, а тому позивач вважає, що відповідач може сплачувати більшу суму аліментів на утримання дитини. Крім того, наголосила, що у грудні 2018 року відповідач отримав заробітну плату у розмірі 47 000 грн., при цьому сплатив їй кошти у розмірі 5000 грн. в якості аліментів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем у серпні 2018 року було сплачено кошти у розмірі 5750 грн. на рахунок Національного авіаційного університету за навчання сина [PERSON], на рахунок останнього відповідачем також нараховувалися кошти, про що свідчать надані копії платіжних доручень: від 13.12.2018 на суму 1500 грн., від 17.11.2018 на суму 1500 грн., від 23.10.2018 на суму 500 грн., від 08.10.2018 від 1000 грн. Також, відповідачем здійснювалися оплати мобільного зв'язку сина [PERSON], про що свідчать надані копії квитанцій, в тому числі, за період з квітня 2018 року по грудень 2018 року, що і не заперечувалося позивачем у судовому засіданні. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача та вважає за необхідне стягувати з відповідача на користь позивача, аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.03.2018 і до досягнення дитиною [PERSON], [INFO], повноліття. На думку суду, вказаний розмір присуджених аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку [PERSON], [INFO]. Судом не приймається до уваги позиція позивача щодо стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини доходів відповідача як така, що не ґрунтується на законі. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 704,80 грн. у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial