Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

15.05.2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], Управління ДАІ ГУМВС України в Харківській області про скасування реєстрації транспортного засобу, визнання права власності, зобов'язання переоформлення та повернення транспортного засобу ЛАДА 21104 д..н. [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 року був визнаний недійсним договір комісії № 490 від 18.05.2011 року, за яким [PERSON] став власником автомобіля [NUMBER]. Зазначає, що цим же рішенням були встановлені факти придбання спірного автомобіля [PERSON], які їй позичив батько. Посилаючись на вимоги ст. 216, 392,387,388 ЦК України просить застосувати наслідки недійсності правочину та повернути в натурі все, що вона отримала за цим правочином, скасувати реєстрацію в органах ДАІ за [PERSON], визнати за нею право власності та зобов'язати повернути автомобіль. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON], не погодившись з позовом подав до суду зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя, де просить припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль [NUMBER], визнати за ним право особистої власності на вказаний автомобіль із стягненням з нього на користь [PERSON] грошової компенсації ? частини вартості автомобіля в розмірі 31923, 42 грн. (а.с. 43-44). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в період шлюбу з [PERSON] ними на спільні кошти був придбаний автомобіль [NUMBER] та зареєстрований на [PERSON] В подальшому, цей автомобіль на підставі договору комісії від 18.05.2011 року був переоформлений на нього та з цього часу він користується автомобілем та здійснює його управління. Оскільки спірний автомобіль є спільною власністю подружжя, просить поділити спільне майно подружжя та визнати за ним право особистої власності на цей автомобіль з виплатою відповідачці відповідної компенсації. Проти задоволення зустрічних позовних вимог представники [PERSON] заперечували, зазначаючи про те, що доказів на підтвердження того, що цей автомобіль є спільною власністю подружжя немає. Представник відповідача за основним позовом - Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області проти задоволення вимог позову [PERSON] заперечували, подавши про це письмові заперечення. (а.с. 36-38). Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали даної справи та матеріали цивільної справи № 2018/18969/2012, н/п 2/640/689/13/11, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2009 року по 15 листопада 2011 року. ( а.с. 73). Також, сторонами не оспорюється, що 05 травня 2010 року, тобто в період шлюбу за договором купівлі-продажу, укладеного між ПП «Ніколь» та [PERSON] був придбаний автомобіль [NUMBER]. (а.с. 5). Даний автомобіль був зареєстрований в органах ДАІ 07.05.2010 року за [PERSON] Згідно представленого до суду договору комісії № 490 від 18.05.2011 року автомобіль [NUMBER] був переєстрований в органах ДАІ на [PERSON] (а.с. 39). Відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 року договір комісії № 490 від 18.05.2011 року визнаний недійсним. (а.с. 3). Звертаючись з позовом до суду [PERSON] посилається на те, що при розгляді даної справи були встановлені факти придбання цього автомобіля у власність [PERSON] за гроші батька [PERSON] і це є підставою для застосування вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Дослідивши надане до суду рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 року та матеріали цивільної справи № 2018/18969/2012, н/п 2/640/689/13/11, суд зазначає, що даним рішенням суд встановив обставини придбання автомобіля ЛАДА 21104 д. н. [NUMBER] [PERSON] у власність на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2010 року та ті обставини, що договір комісії від 18.05.2011 року вона не підписувала і факт передачі грошових коштів не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, проаналізувавши встановлені судом 01.04.2013 року обставини, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач щодо придбання [PERSON] спірного автомобіля на власні особисті кошти, або кошти батька судом 01.04.2013 року не встановлені. А тому посилання позивача на ці встановлені обставини згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України судом не приймаються до уваги та не можуть бути застосовані вимоги ч.3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям на час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, судом під час розгляду даної справи встановлено, що автомобіль [NUMBER] придбаний у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та є їх спільною сумісною власністю подружжя. Належних та допустимих доказів на спростування зазначеного суду під час розгляду справи не надано. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 5 ст. 71 СК України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Звертаючись до суду з вимогами про поділ спільного майна подружжя [PERSON] зазначає, що автомобіль є неподільною річчю, він ним користується протягом тривалого часу, дбає про його експлуатацію, у зв'язку з чим просить визнати за ним право власності на автомобіль, а [PERSON] - виплатити компенсацію. Однак, дослідивши представлені сторонами докази, суд вважає, що підстав для визнання за [PERSON] права особистої власності на спірний автомобіль в порядку розподілу майна подружжя немає, оскільки відсутня згода [PERSON] на виплату їй компенсації на ? автомобіля та відсутні дані про внесення [PERSON] відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі вищезазначеного, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Звертаючись до суду позивач за основним позовом [PERSON] посилається на застосування вимог ст. 216 ЦК України щодо наслідків недійсності правочину, та ст.ст. 387,388,392 ЦК України. Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до вимог 387-388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Судом встановлено, що спірний автомобіль ЛАДА 21104 д..н. [NUMBER] був придбаний в період шлюбу [PERSON] та [PERSON], станом на теперішній час зареєстрований в органах ДАІ за [PERSON] з 18.05.2011 року. Реєстраційні дії спірного автомобіля проведено у відповідності до ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», та згідно Постанови КМУ № 1388 від 07.09.1998 року «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів. Реєстрація (перереєстрація) транспортних засобі проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто і документів, що уповноважують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів. Позивач за основним позовом [PERSON] не зверталася до Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області з заявою про перереєстрацію спірного автомобіля за нею, а тому підстав для скасування реєстрації та зобов'язання перереєстрації за нею в органах ДАІ спірного автомобіля в межах заявлених позовних вимог судом не вбачається. Дані обставини не позбавляють позивача звернутись до Управління державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Харківській області з заявами про перереєстрацію спірного автомобіля за нею на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.04.2013 року. Крім того, суд зазначає, що питання визнання недійсності правочину, який був предметом судового розгляду 01.04.2013 року не позбавляє позивача звернутись до суду, кий розглядав це питання з заявою про винесення додаткового рішення, або роз'яснення судового рішення щодо застування наслідків недійсності правочину. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, недоведеними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed