Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

15 травня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що він був учасником ДТП 09.02.2014 року у м. Дніпропетровськ по вул. Петрозаводській, 397-а, перехрестя з вул. Щитовою, за результатами якого складено європротокол, згідно якого він визнав порушення ПДР, на підставі чого [PERSON] 27.03.2014 третьою особою було виплачено суму відшкодування в розмірі 9 245,56 грн. За усною домовленістю, з метою виконання ним зобов'язання щодо звернення до третьої особи для відшкодування відповідачу коштів, він написав розписку від 09.02.2014 про передачу і фактично передав [PERSON] 2000 грн., і в запоруку виконання взятого на себе зобов'язання вказав, що він винен ще 1500 грн. Відповідач також написав розписку, якою підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 2000 грн. На наступний день, він виконав своє зобов'язання перед [PERSON], звернувся до третьої особи, віддав гроші відповідачу, про що свідчить розписка від 10.02.2014, підписана [PERSON] Написана ним розписка, слугувала завдатком того, що він дійсно зверниться до страхової компанії для відшкодування [PERSON] майнової шкоди та не буде оспорювати обставини ДТП. Натомість, після відшкодування страховою компанією [PERSON] суми 9245,46 грн., останній в 7-денний термін не повернув переданого йому 3500 грн. завдатку, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у подвійному розмірі 7000 гривень, збитки, які він поніс на захист своїх прав 1827 гривень, суму індексу інфляції 213,50 гривень, 3% річних 26,25 гривень, а загалом 9066,75 гривень (а.с.2-4). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, просив суд в його задоволенні відмовити повністю. Представник третьої особи в судове засідання на слухання по справі не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав, встановлених в судовому засіданні. Суд встановив, що європротоколом від 09 лютого 2014 року, підтверджується факт вини позивача у дорожньо-транспортні пригоді, що сталася на перехресті вулиці Петрозаводської та Щитової м. Дніпропетровська (а.с.8-11). За результатами ДТП автотранспортному засобу відповідача ВАЗ 21140, Д/Н [NUMBER] було нанесено пошкодження описані у євро протоколі від 09 лютого 2014 року. Відновлення автотранспортного засобу ВАЗ 21140, Д/Н [NUMBER] здійснено на станції технічного обслуговування ФОП [PERSON], що підтверджується чеком № 484 від 19 лютого 2014 року. Загальна вартість відновлення автотранспортного засобу склала 13560 грн. Дані обставини визнаються сторонами по справі, отже в силу ст. 57-60 ЦПК України не потребують доказування. Позивач зазначає, що за усною домовленістю, з метою виконання ним зобов'язання щодо звернення до третьої особи - страхової компанії ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» для відшкодування відповідачу коштів, він написав розписку від 09.02.2014 року про передачу і фактично передав [PERSON] 2000 грн., і в запоруку виконання взятого на себе зобов'язання вказав, що він винен ще 1500 грн. Вказані розписки написані в присутності свідків [PERSON], [PERSON] (а.с.5-6). Відповідач також написав розписку, якою підтвердив факт отримання грошових коштів у розмірі 2 000 грн. (а.с. 5). 10 лютого 2014 року позивач виконав своє зобов'язання перед [PERSON], звернувся до третьої особи - страхової компанії ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та віддав ще 1500 гривень відповідачу, про що свідчить розписка від 10.02.2014, підписана [PERSON], в присутності свідка [PERSON] (а.с.7). Написання цих розписок відповідачем не заперечується, а також останній в судовому засіданні не спростовував того, що обов'язок їх повернути в сумі 3500 гривень він дійсно взяв на себе, але на протязі 7 днів після відшкодування йому витрат на ремонт автомобілю страховою компанією. З листа ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» вбачається, що останнім було здійснено виплату страхового відшкодування відповідачу 27 березня 2014 року в сумі 9245,56 гривень (а.с.16). Вимога позивача до відповідача від 10.04.2014 року про повернення суми завдатку, отримана останнім 12.04.2014 року, але залишилась проігнорованою (а.с.14). Аналізуючи спірні правовідносини, співвідношуючи їх із встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, нормами матеріального права, суд виходить із наступного. Згідно ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає і способом платежу і способом забезпечення виконання зобов'язання. Угода про завдаток має бути укладена в письмовій формі і в ній повинно бути чітко визначено, що сума, яка передається в рахунок належних за договором платежів, є саме завдатком. За змістом ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Позивачем не було надано жодного доказу щодо укладення з відповідачем у письмовій формі договору завдатку, а усна форма такого договору за змістом ст.ст. 547, 570 ЦК України свідчить про його нікчемність, а отже такий договір не може породжувати будь - яких прав та обов'язків для сторін. Натомість суд вважає, що на відповідачеві належить обов'язок повернути позивачу кошти в сумі 3500 гривень, оскільки таке зобов'язання прямо випливає зі змісту власноруч написаних ним розписок від 09.02.2014 року та 10.02.2014 року, згідно яких наступила обставина та умови, при яких [PERSON] повинен їх повернути, а саме отримання ним суми страхового відшкодування 27 березня 2014 року в сумі 9245,56 гривень, про що свідчить лист ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» (а.с.16). Стаття 526 ЦКУ встановлює, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ч. 2, ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В свою чергу за приписами ч.2 ст. 251 ЦК України, терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до положень ч.2 ст. 252 цього ж Кодексу термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. З огляду на те, що від третьої особи відповідач отримав суму страхового відшкодування 27 березня 2014 року, тобто настала подія з моменту якої у позивача розпочав перебіг строку виконання обов'язку за розписками, тому саме з початку квітня 2014 року він, в силу їх домовленостей, повинен був повернути 3500 гривень позивачеві. З урахуванням зазначених норм і рекомендацій Верховного Суду України № 62-97р. від 03.04.97р., відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, сума боргу, з урахуванням індексу інфляції, яку відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за період з 01.04.2014 року по 30.04.2014 року складає 115,50 грн., виходячи з наступного розрахунку : (103,3/100 х 3500) - 3500 = 115,50 де: 103,3 - індекс інфляції у квітні 2014 року. 3 % річних з 01.04.2014 року по 15.05.2014 року складає 12,94 гривень, виходячи з наступного розрахунку 3500 грн. х (3 % річних : 365 днів х 45 днів). В частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми збитків в розмірі 1827 гривень, суд вважає за необхідне відмовити в цій частині позовних вимог, оскільки ч. 2 ст. 571 ЦК України передбачає відшкодування збитків у випадках не своєчасного повернення суми завдатку, а правовідносини за завдатком між сторонами не виникали, отже правових підстав для задоволення вимог в цій частині не існує. Не можна погодитися з доводами відповідача про те, що отримана ним за розписками сума 3500 гривень зарахована ним, як сума, якої невистачило для повного відшкодування витрат на відновлення його автомобілю, оскільки такої домовленості між сторонами (учасниками ДТП) не було досягнуто. Відповідач, вважаючи необхідним отримати невистачу цієї суми для повного відшкодування витрат на відновлення його автомобілю, мав право звернутися до суду з позовом у відповідності до положень ч. 1 ст. 1194 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював відповідачу його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак відповідач таких вимог на заявляв, тобто розпорядився своїми правами на власний розсуд. Отже, розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами в судовому засіданні, як того вимагають приписи ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а отже і відмові в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: partial