Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

15.05.2015 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з даною позовною заявою на обґрунтування вказавши, що він (позивач) 17 грудня 2005 року придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами: сарай (хлів) Б-1 та льох з шийкою В, що знаходиться в с. Романів, Луцького району по вул. Південна, 7. На момент укладення договору купівлі-продажу даного житлового будинку земельна ділянка на якій розташований будинок та господарські будівлі та споруди: хлів (сарай) Б-1, льох з шийкою-В не була приватизована та й на момент укладення договору купівлі-продажу законодавець не вимагав зазначення в договорі розміру та кадастрового номеру земельної ділянки. Зазначає, що у відповідності до ч.1 ст.377 ЦК України в редакції чинній на момент укладення договору разом із набуттям права власності на житловий будинок покупець набуває право власності на земельну ділянку, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для її обслуговування. А тому, вважає, що з набуттям права власності на будинок він одночасно набув право власності на земельну ділянку під даним житловим будинком з надвірними господарськими будівлями та спорудами: сарай (хлів) Б-1 та льох з шийкою-В, що знаходиться в с. Романів, Луцького району по вул. Південна, 7. З огляду на викладене, він вирішив приватизувати дану земельну ділянку і звернувся із заявою про приватизацію до [PERSON] сільської ради Луцького району. Рішенням [PERSON] сільської ради Луцького району від 18.03.2001 року №4/7 позивачу передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку розміром 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд. В подальшому він звернувся в проектну організацію з метою виготовлення технічної документації та визначення меж даної земельної ділянки. Однак, у виготовленні технічної документації на земельну ділянку розміром 0,25 га під будинком йому було відмовлено у звязку із тим, що під житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами: сарай (хлів) Б-1, вже була приватизована земельна ділянка та видано державний акт на право власності на земельну ділянку громадянці [PERSON] На підставі рішення [PERSON] сільської ради від 24.01.2008 року №14/9 на вищезазначену земельну ділянку було виготовлено технічну документацію, погоджено межі та виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 316086, виданого від 05.08.2008 року. В подальшому, дана земельна ділянка була відчужена [PERSON], згідно договору купівлі- продажу від 09.08.2012 року та відповідно виготовлено новий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 268093 від 07.11.2012 року. Вважає, що [PERSON] сільська рада незаконно видала рішення про передачу у приватну власність [PERSON] земельну ділянку, яка охопила частину земельної ділянки під сараєм (хлів) Б-1 та відповідно в подальшому погодила межі з суміжними землекористувачами, без присутності позивача. Такі незаконні дії призвели до видачі державного акту [PERSON], в подальшому незаконного відчуження даної частини земельної ділянки [PERSON] та видачі йому державного акту. Просить суд визнати незаконним рішення №14/9 [PERSON] сільської ради Луцького району від 24.01.2008 року в частині надання [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки розміром 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 316086 від 05.08.2008 року, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку розміром 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Романів, Луцького району; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №268093 від 07.11.2012 року, виданий на імя [PERSON] на земельну ділянку розміром 0.1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в с. Романів, Луцького району; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2012 року , реєстровий № 965 укладеного між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з відповідачів на його користь судовий збір. В судовому засіданні представник позивача заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві. Крім того, представник позивача пояснив, що з питання передачі йому у власність земельної ділянки до [PERSON] сільської ради позивач звернувся у березні 2012 року надав всі необхідні документи, а про порушення свого права [PERSON] дізнався у 2013 році. Таким чином, вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що договір купівлі-продажу житлового будинку № 7 по вул. Південній в с. Романів Луцького району Волинської області укладений позивачем 17.12.2005 року, рішення органу місцевого самоврядування про приватизацію земельної ділянки позивачем датоване 2011 роком. Тому на момент прийняття вказаного рішення [PERSON] сільською радою позивачу було відомо або він міг довідатися про порушення свого права щодо належності земельної ділянки під господарською будівлею сараєм (хлівом) Б-1. Разом з тим, між позивачем та відповідачем останні пять років існує конфлікт щодо користування вказаною господарською спорудою та земельною ділянкою під нею, про що велось як в усній, так і у письмовій формі. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Просить суд застосувати строк позовної давності і у задоволенні позову позивачу відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, в якій також зазначила, що позов не визнає, просить у його задоволенні відмовити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради позов не визнала, суду пояснила, що з питання приватизації земельної ділянки, в тому числі частини, розташованої під господарською спорудою сараєм (хлівом) Б-1 відповідач [PERSON] звернулася до Романіської сільської ради у 2008 році. Рішенням [PERSON] сільської ради від 24.01.2008 року [PERSON] було надано безоплатно у власність земельну ділянку по існуючим межах, якою вона фактично користувалася. На момент прийняття вказаного рішення в [PERSON] сільській раді не було відомостей про те, що [PERSON] є власником домоволодіння № 7 по вул. Південній в с. Романів і відповідно суміжним землекористувачем. Право власності на вказане домоволодіння [PERSON] зареєстрував лише у 2009 році і виготовував відповідні документи та подав їх до сільради. З питання приватизації спірної земельної ділянки до [PERSON] сільської ради позивач звернувся у 2011 році, і тоді є йому стало відомо про рішення [PERSON] сільської ради про виділення спірної земельної ділянки [PERSON] Позивачу було запропоновано виділити іншу земельну ділянку, проте він не погодився. Вважає, що передбачених законом підстав для скасування рішення [PERSON] сільської ради немає. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно записів по господарських книг [PERSON] сільської ради за 1977-1980 роки (більш ранішні записи у сільській раді відсутні) значиться два господарства: [PERSON] земельна ділянка 0,50 га, рік побудови будинку 1961 р., рік побудови хліву 1960 р.; [PERSON] земельна ділянка 0,25 га, рік побудови будинку 1936 р., рік побудови хліву 1960 р. Після смерті [PERSON] власником домогосподарства стала [PERSON] відповідач по даній справі. Житловий будинок № 5 по вул. Південній в с. Романів Луцького району належав на праві власності [PERSON] на підставі рішення виконкому [PERSON] сільської ради № 52 від 20.09.2007 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 964, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами (хлів Б-1, колодязь), що знаходиться по вул. Південній, 5 в с. Романів Луцького району Волинської області. \~Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад. Рішенням [PERSON] сільської ради від 24.01.2008 року № 14/9 «Про передачу земельних ділянок у власність» (а.с. 13) [PERSON] безкоштовно у приватну власність було передано земельну ділянку розміром 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Межі вказаної земельної ділянки були погоджені з суміжними землекористувачами (землевласниками), зокрема з [PERSON], що підтверджується відповідним Актом від 07.03.2008 року (а.с. 60). На підставі вказаного вище рішення сільської ради [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 316086 від 05.08.2008 року площею 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: с. Романів, вул. Південна, 5 (а.с. 14). Як слідує з договору купівлі-продажу від 09.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 965, [PERSON] продала, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в с. Романів Луцького району Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки 0722885600:01:001:1712 (а.с. 16). 07.11.2012 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 9 серпня 2012 року № 965 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯД № 268093 площею 0,1970 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: с. Романів, вул. Південна, 5 (а.с. 15). Судом також встановлено, що житловий будинок № 7 по вул. Південній в с. Романів Луцького району Волинської області належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житловий будинок, виданого 02.12.1997 року [PERSON] сільської радою Луцького району. Як вбачається з договору дарування від 04.02.1998 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами: хлів, льох, що знаходяться в с. Романів по вул. Південній, 7 Луцького району (а.с. 6). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.12.2005 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу [PERSON] реєстровий номер 2108, [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з господарським будівлями та спорудами: хлів Б-1, льох з шийкою В, що знаходиться в с. Романів по вул. Південна, 7 Луцького району Волинської області (а.с. 7). Право власності на вказане нерухоме майно позивачем [PERSON] належним чином зареєстровано 22.07.2009 р. (а.с. 8). Рішенням [PERSON] сільської ради від 18.03.2011 р. № 4/7 «про передачу земельних ділянок у приватну власність (а.с. 12) [PERSON] було безкоштовно передану у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Державний акт на вказану земельну ділянку позивачу [PERSON] не видано. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] отримали у власність одну і ту саму господарську споруду хлів Б-1, яка розташована на земельній ділянці, яка на теперішній час належить на праві власності відповідачу [PERSON] Згідно з ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 3\~ст. 152 ЗК України\~захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Частинами першою та другою\~статті 116 ЗК України\~визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою\~статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до\~ст.125 ЗК України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Зазначаючи в позові про порушення його права на земельну ділянку, допущену [PERSON] сільською радою при винесенні рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки, позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження того, що земельна ділянка в с. Романів Луцького району на яку він претендує, була виділена йому в натурі. Вказана земельна ділянка, хоч і передана йому у власність рішенням сільської ради, проте право на неї не посвідчене відповідним державним актом. Представником позивача не надано належних та припустимих доказів на підтвердження того, що під час прийняття цих рішення [PERSON] сільської ради 14/9 від 24.01.2008 року в частині надання [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки розміром 0,1970 га, були допущені істотні порушення, передбачені законом у якості підстав для її скасування. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першо-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог та заперечень… Докази надаються сторонами та іншими особами, що приймають участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для прийняття рішення по справі і за якими у сторін та інших осіб, які приймають участь у справі, виникає спір. Представник позивач не надав суду належних та припустимих доказів на підтвердження того, що в момент укладення 09.08.2012 р. договору купівлі-продажу між відповідачами [PERSON] та [PERSON] були наявні передбачені законом підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Одночасно з цим позивачем та його представником не надано переконливих доказів, які б підтверджували, що хлів Б-1 належить виключно позивачу [PERSON] та спростовували належність вказаної споруди відповідачу [PERSON] Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. (ч.1\~ст.126 ЗК України\~в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий і дотримання при передачі у власність земельної ділянки вимог, передбачених земельним законодавством, чинним на момент виникнення цих правовідносин. Оскільки право, посвідчене державним актом, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Таким чином, належних правових підстав для скасування державних актів, виданих на земельну ділянку, розташовану в с. Романів, вул. Південна, 7 Луцького району Волинської області немає. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ч. 1 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч. 4, 5\~ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом також встановлено, що про наявність рішення Романіської сілької ради №14/9 від 24.01.2008 року, якою як вважає позивач [PERSON] порушено його права, останній дізнався дізнався у 2011 році. З заявою про поновлення строку звернення до суду позивач та його представник не зверталися, представник позивача вважає, що строк позовної давності не пропущено. Як слідує з розяснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку з їх недоведеністю. На підставі ст.ст. 15, 16, 257, 267, 377, 378 ЦК України,

Outcome: dismissed