Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

15.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] за участю третьої особи: Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси головного територіального управління юстиції в Одеській області, по якій просив: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] одноразово аліменти що підлягають стягненню відповідно до заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2010 року по справі № 2-8241/10 на утримання доньки [PERSON] до її повноліття, тобто за період з серпня 2017 року по травень 2024 року включно, у розмірі 164 984,00 гривень (сто шістдесят чотири тисячі девятсот вісімдесят чотири гривні) у звязку з виїздом [PERSON] на постійне місце проживання до країни, з якою Україна не уклала договір про надання правової допомоги до Федеративної Республіки Німеччина. При цьому посилаючись на те, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Шлюб був розірваний, про що 22 червня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 122. Від шлюбу має доньку [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2010 року на користь [PERSON] з позивача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини всіх заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 12.04.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 26 травня 2024 року. За вказаним рішенням суду був виданий виконавчий лист № 2-8241/10, який перебуває на примусовому виконанні в Приморському ВДВС м. Одеси. Відповідно до розрахунку державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-824/10 виданого 01.12.2010 року Приморським районним судом міста Одеси заборгованість по аліментам станом на 01.08.2017 року становить 93 057,00 гривень. Позивач з відповідачем не можуть дійти згоди щодо врегулювання аліментних зобовязань до досягнення дитиною віку 18 років у договірному порядку, тому позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом. 04.10.2017 року Приморським районним судом міста Одеси було прийнято до провадження зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], згідно якого [PERSON] просила: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 93 057,00 гривень за період з 12.04.2010 року по 01.08.2017 року. Мотивуючи свої вимоги тим, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.10 2010 року по справі № 2-8241/10 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], у розмірі 1/3 частини всіх заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 12.04.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 26.05.2024 року. На примусове виконання вищевказаного рішення суду від 05.10.2010 року було видано виконавчий лист, на підставі якого 08.12.2010 року Другим Приморським ВДВС Одеського МУЮ (правонаступником якого є Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ Одеської області) було відкрито виконавче провадження. Проте відповідачем не виконується обовязок по сплаті аліментів на утримання дитини та з 12.04.2010 року по 01.08.2017 року, тобто більш ніж 7 років, аліменти не сплачувались, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 01.08.2017 року в розмірі 93 057,00 гривень. Отже, у позивача виникло право на стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі 1% суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення тобто з 12.04.2010 року по 01.08.2017 року. [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила стягнути з [PERSON] пеню за прострочення аліментів у розмірі 93 057,00 гривень. Представник позивача в судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити та заперечував щодо задоволення зустрічного позову. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, з`ясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов наступного. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України та СК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Шлюб був розірваний, про що 22 червня 2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 122. Від шлюбу мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2010 року на користь [PERSON] з позивача було стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі 1/3 частини всіх заробітків (доходів) щомісячно, починаючи з 12.04.2010 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до 26 травня 2024 року. За вказаним рішенням суду був виданий виконавчий лист № 2-8241/10, який перебуває на примусовому виконанні в Приморському ВДВС м. Одеси. Відповідно до розрахунку державного виконавця Приморського ВДВС м. Одеси, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-824/10 виданого 01.12.2010 року Приморським районним судом міста Одеси заборгованість по аліментам станом на 01.08.2017 року становить 93 057,00 гривень. Відповідно до копії квитанції від 14.09.2017 року, [PERSON] було сплачено аліменти в розмірі 98059,81 гривень. Тобто заборгованість зі сплати аліментів відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2010 року позивачем за первісним позовом була погашена та рішення суду виконано в повному обсязі. Вищевказані обставини сторонами визнаються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Станом на сьогоднішній день позивач за первісним позовом має намір виїхати на постійне місце проживання до ФРН. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Згідно роз`яснень у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. З наданих відповідачем заперечень вбачається, що вона не заперечує проти одноразового стягнення з позивача аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття, а саме по травень 2024 року, проте не погоджується з позовом в частині визначення розміру одноразової виплати та вважає, що розмір виплат повинен становити 176 163,06 гривень. Відповідно до п. 4 ст. 181 Сімейного кодексу України, у разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 Порядку стягнення аліментів на дитину (дітей) у разі виїзду одного з батьків для постійного проживання в іноземній державі, з якою не укладено договір про подання правової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2002 року № 1203, У разі виїзду одного з батьків, який є громадянином України, для постійного проживання в іноземній державі, з якою Україна не має договору про подання правової допомоги (далі - постійне проживання за кордоном), він повинен виконати аліментні зобов'язання з утримання дитини (дітей) до досягнення нею повноліття (далі - аліментні зобов'язання), які оформляються договором між цією особою та одним з батьків, з яким залишається дитина (діти), або її опікуном, піклувальником (далі - одержувач аліментів), або договором про припинення права на аліменти для дитини (дітей) у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Якщо аліментні зобов'язання не були виконані особою, що виїжджає, стягнення аліментів провадиться за рішенням суду. [PERSON] не відмовляється від сплати аліментів, згідно розрахунку вважає, що повинен сплатити одноразово до досягнення дитиною повноліття у звязку з виїздом батька для постійного проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти з серпня 2017 року по травень 2024 року включно в розмірі 164 984,00 гривень. Відповідно до п. 6 ст. 181 Сімейного кодексу України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] одноразово аліменти що підлягають стягненню відповідно до заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2010 року по справі № 2-8241/10 на утримання доньки [PERSON] до її повноліття, тобто за період з серпня 2017 року по травень 2024 року включно, у розмірі 164 984,00 гривень. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Позивач у цивільному процесі це особа, на захист суб'єктивних прав якої порушено цивільну справу. Відповідач це особа, яка за заявою позивача або іншого ініціатора процесу залучається судом до участі в справі для визначення підстав покладення на неї обов'язку щодо поновлення суб'єктивного права позивача, яке зазнало посягання. Процесуальні права сторін це встановлені та гарантовані законом можливості вибору поведінки щодо участі в суді при розгляді та вирішенні цивільної справи, які забезпечують отримання захисту своїх суб'єктивних прав, які зазнали посягання або існує ймовірність такого. Статтею 30 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. Належними є сторони, які є субєктами спірних правовідносин. Належність позивача та відповідача визначається перш за все, за нормами матеріального права. Неналежний позивач - це особа, якій не належить право вимоги по пред'явленому в суді позову. Діюче законодавство не передбачає заміни неналежного позивача. Суд відкривши провадження по даній справі, з'ясувавши всі дійсні обставини справи й переконавшись, що позивач не має правових підстав для вимоги, приходить до переконання про відмову в задоволенні позову. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що права [PERSON] не порушено, а тому не має правових підстав для вимоги про стягнення з себе аліментів, що є наслідком відмови в позові судом. Стосовно вимог [PERSON] за зустрічним позовом, суд зазначає наступне. Відповідач просить стягнути з [PERSON] на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 93 057,00 гривень за період з 12.04.2010 року по 01.08.2017 року. При цьому посилаючись на ч. 1 ст. 196 СК України, згідно якої у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. 05.10.2017 року на адресу суду надійшли письмові заперечення позивача, згідно яких останній просив відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю, посилаючись на порушення норм матеріального права. Згідно правового висновку ВСУ по справі № 6-300цс16 від 16 березня 2016 року, правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обовязку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобовязань. Виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, то за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на всю суму заборгованості, а її нарахування обмежується лише сумою несплачених аліментів за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 в своєї Постанові «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006р № 3 передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як роз'яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилаються, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов'язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребувати їх. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Згідно з п. п. 6, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 209 року «Про судове рішення в цивільній справі» при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до розрахунку державного виконавця Приморського ВДВС вбачається що сума боргу по аліментам станом на 01.08.2017 року становить 93 057,00 гривень, проте на час ухвалення рішення судом сума боргу погашена. [PERSON] у зустрічному позові надала розрахунок, між тим, з матеріалів справи незрозуміло як саме проводився розрахунок та з якого моменту в [PERSON] виникла заборгованість, коли було відкрито виконавче провадження та незрозуміло чи наявна в діях позивача вина щодо прострочення сплати аліментів. Між тим, матеріалами справи не підтверджено та відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вини позивача з прострочки сплати аліментів. Таким чином, з урахуванням викладеного, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог [PERSON] за зустрічним позовом про стягнення з [PERSON] пені за прострочення сплати аліментів, а тому відмовляє в їх задоволенні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом є такими, що не підлягають задоволенню. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed