Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

15 вересня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Фонду Держмайна України, де зазначив, що він працював у відповідача в період часу з 11 вересня 1989 року по 31 березня 2003 року. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15 липня 2013 року з ВАТ «Содзавод» на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 943 грн. 66 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30788 грн. 40 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн. До цього часу рішення не виконане. Зазначає, що ВАТ «Содзавод» є стовідсотково державним підприємством, що стверджується даними листа № 11-05-00801 від 24 січня 2013 року, а тому відповідач, будучи власником підприємства має відповідати за боргами підприємства як особа, яка несе субсидіарну відповідальність. Отже просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 943 грн. 66 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30788 грн. 40 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн.. Також, оскільки рішення суду про стягнення вказаних коштів не виконане на сьогодні просить стягнути три проценти річних та інфляційнф, у відповідності до ст. 625 ЦК України.. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просив його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоч був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не подавав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-228 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд відмовляє у задоволенні позову, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області, [PERSON] працював на ВАТ «Содзавод» в період часу з 11 вересня 2009 року по 31 березня 2003 року. На час звільнення підприємство йому заборгувало 943 грн. 66 коп. заробітної плати. У зв'язку з цим, рішенням Слов'янського міськрайонного суду від 15 липня 2013 року стягнуто із ВАТ «Содзавод» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 943 грн. 66 коп., середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30788 грн. 40 коп., моральну шкоду в сумі 1000 грн.. (а.с.6-7). У відповідності до довідки даної ліквідатором ВАТ «Содзавод» № 1069 від 6 серпня 2013 року, вбачається, що виконавчий лист по виконанню вказаного рішення суду № 2/243/2290/2013, № 243/5888/13-ц, перебуває на виконанні у ліквідатора ВАТ «Содзавод», однак не виконаний, оскільки грошові кошти, які поступають на р/р у ліквідаційний період не достатні для погашення заборгованості по виконавчим листам(а.с.14). У відповідності до відповіді регіонального відділення Фонду Держмайна України по Донецькій області № 11.06-00800 від 24 січня 2013 року, 100% статутного капіталу ВАТ «Содзавод» належить державі(а.с.9). У відповідності до Статуту ВАТ «Содзавод», підприємство засноване відповідно до рішення Фонду державного майна України від 20 грудня 1995 року № 50-АТ шляхом перетворення ДП «»Хімпром» у ВАТ «Содзавод» згідно із Указом Президента України від 26 листопада 1994 року № 699/94 «Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційний майнових сертифікатів». ВАТ «Содзавод» є юридичною особою, здійснює свою діяльність відповідно до чинного законодавства та статуту, має самостійний баланс, розрахунковий, валютний та інші рахунки в банках, має право укладати угоди(контракти), набувати майнових та особистих прав, нести обов'язки, виступати в суді, арбитражному або третейському суді. Нормами ст. 619 ЦК України, регулюються правовідносини зобов'язального характеру, за якими договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова(субсидіарна) відповідальність. Згідно із ч.1 ст. 176 ЦК України, розмежування відповідальності за зобов'язаннями держави, АРК, територіальних громад та створених ними юридичних осіб, , Держава, АРК, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, ЦК у ст. 176 закріплює загальну норму про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов'язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за збов'язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень ч.3 ст. 96 ЦК України згідно з якою юридична особа самостійно відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, учасник(засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями його учасника(засновника). Вказівка на субсидіарну відповідальність держави, АРК, територіальних громад, як засновників створених ними юридичних осіб публічного права, яку містить норма ст. 176 ЦК, яка передбачає можливість встановлення такої відповідальності спеціальними законами. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, засновником ВАТ «Содзавод» є держава в особі Фонду Державного майна України(п.5.1 Статуту). З врахуванням викладеного, можливо прийти до висновку, що правовідносини, які склалися між ВАТ «Содзавод» та Фондом державного майна, - є правовідносини засновника та створеного ним підприємства, за якими засновник не відповідає по боргах підприємства, а підприємство не відповідає по боргах засновника. Такі відносини відповідають нормам чинного цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 176 ЦК України, підтверджується статутом ВАТ «Содзавод», згідно якого підприємство є юридичною особою, створеною державою, яка за своєю юридичною природою не є казенним підприємством, а тому положення ст. 77 ГК України на правовідносини ВАТ «Содзавод» та Фонду держмайна України не розповсюджуються. З огляду на викладене, слід дійти до висновку, що фонд держмайна України в силу ст. 176 ЦК України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содзавод», до того ж не являється правонаступником ВАТ «Содзавод». У зв'язку з викладеним, підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та моральної шкоди у суду немає. Вирішуються питання про стягнення з відповідача інфляційних та трьох процентів річних, у порядку передбаченому ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що позов в цій частині також не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, відповідач не є правонаступником ВАТ «Содзавод», та не несе субсидіарної відповідальності, а тому не відповідає по боргах підприємства, ні як правонаступник ні, в силу чинного законодавства, як засновник вказаного підприємства, а тому з підстав, на які посилається позивач, стягнення інфляційних та трьох процентів річних з відповідача судом не вбачається. Окрім наведеного, суд зважає на те, що в даному випадку йдеться мова про виникнення трудового спору між роботодавцем ВАТ«Содзавод» та колишнім працівником, який вирішений судом на користь працівника(рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від15 липня 2013 року). Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відтак грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З урахуванням викладеного положення стаття 625 ЦК регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина третя статті 11 ЦК, в якій йдеться про те, що цивільні права та обов'язки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК у разі наявності між сторонами трудових, а не договірних зобов'язань. Крім того, із рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. У зв'язку з викладеним, підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача інфляційних та трьох процентів річних у суду немає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed