Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

15 грудня 2017 року [PERSON] звернулася в суд з зазначеним позовом до ПАТ «Київгаз», ДП «Київгазенерджи» про зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги мотивує тим, що за розрахунками ПАТ «Київгаз» за 2015 рік їй нарахована велика сума боргу. Разом з тим, між нею та відповідачами укладено договір № 100020193 від 29 липня 2015 року, в п. 15 якого не зазначено ніякого боргу. Вважає, що в квитанціях незаконно з'явилися борги, зокрема, борг перед ПАТ «Київгаз» станом на 01 липня 2015 року становить 93 гривні 53 копійки, а борг перед ДП «Київгазенерджи» у травні 2017 року - 1404 гривні 88 копійок. У зв'язку з заборгованістю, яка виникла через невірні нарахування, для подовження призначеної субсидії, яку призупинено, просить суд ухвалити рішення, яким зобов'язати ДП «Київгазенерджи» скасувати борг у розмірі 1404 гривні 88 копійок та зобов'язати ПАТ «Київгаз» скасувати борг у розмірі 93 гривні 53 копійки. Ухвалою судді Солом'янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року цивільну справу передано на розгляд Печерському районному суду м. Києва. Постановою Апеляційного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року скасовано ухвалу судді Солом'янського районного суду міста Києва від 18 грудня 2017 року. Справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження в справі. Протокольною ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 01 червня 2018 року за письмовим клопотанням сторони відповідача (а.с. 46-47) поновлено пропущений процесуальний строк на подання відзиву на позов. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем ПАТ «Київгаз» подано відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 41-43). Посилається на те, що позивачем не надано доказів, що вона є власником квартири [ADDRESS] та що саме на позивача оформлений особовий рахунок по оплаті послуг за спожитий природний газ по квартирі. Також позивачем не було надано довідки про кількість прописаних та фактично проживаючих у спірній квартирі, що має важливе юридичне значення для вирішення спору по суті. У позові зазначено, що з грудня місяця 2015 року позивачу призначено житлову субсидію (особова справа № 47720), проте жодного письмового доказу на підтвердження зазначеного важливого факту суду не було надано. Позивач не зверталася до ДП «Київгазенерджи» з заявою про врахування субсидії при здійсненні нарахувань по оплаті за спожитий природний газ. Позивачем не було надано суду всі рахунки на сплату за газ та квитанції про фактичну їх оплату за весь спірний період з 01 червня 2015 року по 01 грудня 2017 року, що унеможливлює підтвердження чи спростувати виникнення поточної чи простроченої заборгованості/переплати. Іншим відповідачем - ДП «Київгазенерджи» відзив на позовну заяву не подавався. Позивачем не подано до суду відповідь на відзив. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 липня 2015 року між [PERSON] як споживачем, ДП «Київгазенерджи» як постачальником та ПАТ «Київгаз» як газорозподільним підприємством, укладено договір № 100020193 про надання населенню послуг з газопостачання за місцезнаходженням об'єкта споживача: [ADDRESS] (а.с. 3-8). Позивач зазначає, що в п. 15 договору заборгованість відсутня, проте в квитанціях незаконно з'явилися борги, зокрема, борг перед ПАТ «Київгаз» станом на 01 липня 2015 року - 93 гривні 53 копійки, перед ДП «Київгазенерджи» у травні 2017 року - 1404 гривні 88 копійок. Вважає що заборгованість утворилася через невірні їх нарахування. Відповідно до частин 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). На підтвердження своїх вимог позивачем надано договір від 29 липня 2015 року № 100020193, рахунок на сплату за газ за червень 2015 року на суму 128 гривень 70 копійок, квитанцію від 30 листопада 2016 року щодо оплати субсидії за період з грудня 2015 року по вересень 2016 року в розмірі 230 гривень 36 копійок, квитанцію від 14 серпня 2017 року щодо оплати субсидії за період з жовтня 2016 року по травень 2017 року в розмірі 63 гривні 67 копійок та рахунок на сплату за газ за травень 2017 року. У п. 15 наданого договору від 29 липня 2015 року № 100020193 відомості про наявну заборгованість відсутні. Суд вважає, що саме по собі не зазначення в договорі відомостей про заборгованість не є беззаперечним доказом її наявності чи відсутності. У рахунку на сплату за газ за травень 2017 року зазначено, що борг перед ПАТ «Київгаз» станом на 01 липня 2015 року становить 93 гривні 53 копійки, заборгованість перед ДП «Київгазенерджи» становить 1252 гривні 15 копійок, за травень 2017 року нараховано 153 гривні 07 копійок та до сплати 1404 гривні 88 копійок. Також зазначено, що оплата попереднього періоду врахована по 30 листопада 2016 року (а.с. 11). Позивачем на підтвердження доводів про відсутність заборгованості не надано суду рахунки на сплату за газ та квитанції про фактичну їх оплату за весь спірний період з 01 червня 2015 року по 01 грудня 2017 року. За таких обставин вбачається, що позивач не довела належними доказами факт відсутності у неї заборгованості. Фактично з наданих сторонами документів неможливо підтвердити чи спростувати виникнення заборгованості, момент її утворення, та можливі причини її нарахування. Відповідач ДП «Київгазенерджи» заперечуючи проти задоволення позовних вимог також зазначав, що позивач не зверталася з заявою про врахування субсидії при здійсненні нарахувань по оплаті за спожитий природний газ. Позивачем не надано доказів на спростування таких доводів відповідача, проте ця обставина має суттєве значення та впливає на порядок та розмір нарахувань за поставлений газ. Крім того, суд враховує, що ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту прав залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору про надання населенню послуг з газопостачання. Зазначені правовідносини врегульовані договором, тому і правові наслідки в разі його порушення мають відповідати передбаченим способам захисту прав, виходячи із спірних правовідносин. У такому випадку суд приходить до висновку, що вимога про зобов'язання скасувати борг не є належним способом захисту прав та інтересів. До позивача не пред'явлено позов про стягнення заборгованості, де фактично має вирішуватись питання про правомірність нарахування заборгованості. Зазначення в рахунках на сплату про необхідність сплати боргу юридичних наслідків не породжує, а тому відсутні підстави вважати порушеними права позивача в розумінні ст. 4 ЦПК України. З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed