Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

16.01.2018 року позивач звернулася до суду із заявою, в якій просила суд стягнути з відповідача 70000,00 грн. боргу відповідно до ст.625 ЦК України, які відповідач спричинила, працюючи у позивача реалізатором під час її зміни. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач, працючи у неї реалізатором, допустила розтрату майна, маючи при цьому договір про повну матеріальну відповідальність, у звязку з чим виникла недостача по товарним позиціям позивача, яка відповідачем до цього часу не погашена. У звязку з викладеним позивач звернулася до відповідача з вимогою написання на підтвердження боргу відповідної розписки, яку відповідач 10.11.2017 року написала, та відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача борг за час виконання нею посади реалізатора у магазині позивача. Ухвалою судді від 03.03.2018 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні, відповідачу наданий строк для подання відзиву, позивача зобовязано надати оригінали документів, долучених до позовної заяви (а.с.25). У судовому засіданні позивач вимоги своєї позовної заяви підтримала з мотивів, викладених в уточненій позовній заяві, наполягала на стягненні коштів на підставі норм цивільного кодексу України по розписці. Відповідач у судовому засіданні борг визнала у повному обсязі, вказавши, що розписку вона давала добровільно, борг утворився після ревізії ще у 2013 році, коли вона працювала у позивача по справі, її дохід не дозволяє їй повністю розрахуватися із позивачем. Вказане визнання позову було протокольною ухвалою суду із занесенням до журналу судового засідання відхилено на підставі ч.4 ст.206 ЦПК України, а справа продовжилася слухатися по суті. Вислухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та підстави заявлення позову, у тому числі, після залишення його без руху на підставі ухвали від 23.01.2018 року, суд приходить до думки, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Позивач отримала від відповідача розписку від 10.11.2017 року, відповідно до якої відповідач підтвердила як колишній продавець ПП «Цибулько» наявність боргу у вигляді недостачі у розмірі 75000,00 грн., які вона визнала та не оспорювала у суді (а.с.4). Позивач бажала стягнути з відповідача вказані кошти на підставі норм Цивільного кодексу України, зокрема ст.625, оскільки вважала, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, які регулюються нормами щодо неналежного виконання договорів, зокрема укладених у формі письмової розписки. В той же час вказана розписки не містить дати, до якої відповідач повинна віддати зазначений в розписці борг та взагалі правовідносини між сторонами відповідно до норм розписки регулюються нормами Кодексу законів про працю України, зокрема щодо повної матеріальної відповідальності працівника, що має відмінності у своєму регулюванні та норми ЦК України не можуть прямо застосовуватися до правовідносин, які виникли між наймодавцем та працівником, тобто судом встановлюється порушення обраного позивачем способу захисту своїх прав, що унеможливлює, у свою чергу, задоволення її позовних вимог. В той же час позивач не позбавлена можливості вірно визначивши свої вимоги щодо предмету позову подати до відповідача відповідний позов, обравши спосіб захисту своїх прав, який відповідає фактичним обставинам справи, які склалися між сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed