Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

15.10.2013 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє особисто та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON], [PERSON], третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про визнання вселення незаконним, усунення перешкод у здійсненні права користування житловим будинком, шляхом примусового виселення мешканців без надання іншого житла та вселення посилаючись на те, що він з 31.03.2012 року є власником 2/3 частин житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У липні 2013 року позивач вирішив заселитися зі своєю родиною до житлового будинку, в зв'язку з чим зареєструвався за адресою: [ADDRESS]. Але, 23.07.2013 року, [PERSON] разом із своїм сином не зміг потрапити до будинку, так як на подвір'ї перебував величезний пес, замки хвіртці та дверях змінено, а у будинку мешкають сторонні особи. Жодних дозволів на вселення, тимчасове або постійне проживання в будинку позивач нікому не надавав, правочинів (договорів) щодо розпорядження або передачу прав на володіння чи користування будинком (купівля-продаж, міна, дарування, оренда, тощо) з жодними особами не укладав. Питання про вселення будь-яких осіб до будинку чи надання їм права (дозволу) на тимчасове або постійне проживання у ньому з позивачем не погоджувалося. З усної бесіди голова квартального комітету № 27 Комунарського району м. Запоріжжя повідомила позивачу, що взагалі не знає, хто мешкає в будинку. За захистом своїх прав позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. 13.08.2013 року за заявою [PERSON] слідчим СВ Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області було порушено кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування, під час якого встановлено, що у будинку без реєстрації мешкають: [PERSON], [INFO], її чоловік [PERSON], [INFO], а також двоє їх неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Також, з'ясувалося, що [PERSON] та [PERSON] разом із дітьми заселилися до будинку у червні 2012 року без погодження з позивачем, але з дозволу його брата - [PERSON], який суворо їм заборонив впускати [PERSON] до будинку. 17.09.2013 року, за результатами проведеного досудового розслідування, слідчим було винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв'язку із відсутністю в діях відповідачів складу кримінального правопорушення. В зв'язку з викладеним, позивач звернувся до суду і просить визнати незаконним самовільне вселення відповідачів до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]; виселити їх із зазначеного будинку без надання іншого житлового приміщення та вселити до спірного будинку позивача; заборонити відповідачам у подальшому самовільно, без дозволу [PERSON] вселятися до житлового будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в заяві, просив суд їх задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] позов визнала в повному обсязі, пояснила, що вони визнають, що родина [PERSON] вселилась у спірний будинок незаконно та зобов'язуються звільнити житловий будинок. [PERSON] до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, що підтверджено відповідним повідомленням, жодних доказів або заперечень суду не надав. Третя особа - представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування - Петренко Г.Ф. до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати за її відсутності, що стосується захисту інтересів дітей, то в цій частині проти позову заперечує. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2012 року, виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Коріняк Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3-218, [PERSON] належить 2/3 частини будинку [ADDRESS]. Право власності останнього на зазначену частину будинку підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане 29.08.2012 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», номер витягу 35324697 (а.с. 8-9). З довідки № 215 від 06.08.2013 року, виданої головою квартального комітету № 27 Комунарського району м. Запоріжжя, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно Довідки сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області від 10.10.2013 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). 17.09.2013 року за результатами проведеного досудового розслідування, старшим слідчим Комунарського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області капітаном міліції Рибенчук Р.О. було винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв'язку із відсутністю в діях відповідачів складу кримінального правопорушення. Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні співробітниками міліції було здійснено огляд житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], опитано осіб, які перебували в ньому та встановлено, що у будинку без реєстрації мешкають: [PERSON], [INFO], її чоловік [PERSON], [INFO], а також двоє їх неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В ході опитування з'ясувалося, що [PERSON] та [PERSON] разом із дітьми заселилися до будинку у червні 2012 року без погодження з позивачем, але з дозволу його брата - [PERSON], який суворо їм заборонив впускати [PERSON] до будинку. Вони змінили замок на хвіртці огорожі вказаного домоволодіння, а ключі останньому не надали. Крім того, на подвір'я відповідачі випустили велику собаку породи «Московська вартова», яка перешкоджає вільному потраплянню та пересуванню на територію двора спірного будинку (а.с 16). У свідоцтві про право на спадщину від 31.03.2012 року, виданого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Коріняк Є.А., брату позивача - [PERSON] належить 1/3 частина будинку [ADDRESS]. Згідно положень ст. 1299 Цивільного кодексу України, що діяли на момент прийняття спадщини [PERSON] (до 04.07.2013 року): якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України - право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід та припинення підлягають державній реєстрації. Статтями 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Під час розгляду справи суду не було надано доказів державної реєстрації права власності [PERSON] на 1/3 частку спірного будинку. У технічному паспорті, виготовленому станом на 29.08.2012 р. та наданому суду, власниками будинку є: 2/3 частини - [PERSON], 1/3 частини - [PERSON] (померла мати [PERSON] та [PERSON]). Таким чином, на момент ухвалення рішення у справі суд не має доказів виникнення у [PERSON] права власності на 1/3 частину [ADDRESS], яке виникне лише в момент та виключно за умови його державної реєстрації в порядку, визначеному ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» після отримання Свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 109 Житлового кодексу України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст.116 Житлового кодексу України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача [PERSON] єдиною підставою для вселення відповідачів у [ADDRESS] була згода [PERSON] на цей. Враховуючи, що останній не є особою, яка могла б розпоряджатися правом власності та користування зазначеним будинком, або його частиною, тому відповідачі незаконно та самоправно вселились у спірний будинок. Враховуючи, що відповідачі без жодних правових підстав, за відсутності укладеного з позивачем договору найму, самовільно вселилися до спірного будинку і незаконно проживають в ньому по теперішній час та в добровільному порядку виселитися з нього не бажають, тому суд дійшов висновку про необхідність виселити з [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], яка діє особисто та від імені своїх неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON], без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України закріплено непорушність права власності, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до приписів ст.311 Цивільного кодексу України, ст.155 Житлового кодексу України: житло фізичної особи є недоторканим, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків встановлених законом. Жилі будинки, що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, крім випадків, установлених законодавством. Згідно до п.4 ч.2 ст.16, ст.ст. 3, 15, 386, 391 ЦК України власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Судом встановлено, що позивач у спірному будинку зареєстрований, але не мешкає. Враховуючи, що право власності [PERSON] на його частку у спірному будинку не оспорюються сторонами, тому він має право на усунення будь-яких перешкод у користуванні своєю власністю. З урахуванням встановлення фактів зміни замків хвіртці огорожі, вхідних дверей у спірний будинок, наявність у дворі собаки, яка перешкоджає вільному потраплянню та пересуванню на територію домоволодіння, суд вважає доведеним факт створення з боку родини [PERSON] та [PERSON] перешкод у користуванні позивачем часткою жилого будинку за адресою: [ADDRESS]. Оскільки, на момент розгляду справи відсутні належні докази визначення порядку користування жилими приміщеннями за вказаною адресою, суд виходить з того, що всі особи, кому належить будинок та чиє місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS], вправі користуватися усіма жилими приміщеннями, що розташовані за цією адресою. За таких умов вимога [PERSON] про вселення його у зазначений житловий будинок, а не у відповідну частину (2/3), підлягає задоволенню в порядку захисту його права на власність та житлового права. Вимога щодо заборони відповідачам у подальшому самовільно, без дозволу [PERSON], [INFO], вселятися до житлового будинку [ADDRESS] стосуються можливих порушень прав позивача з боку відповідачів у майбутньому, а відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тому зазначена вимога не підлягає задоволенню. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Також, не підлягає задоволенню вимога [PERSON] щодо визнання незаконним самовільне вселенням відповідачів до спірного будинку, так як захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи від шкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, на думку суду, обраний позивачем спосіб захисту, тобто визнання незаконним самовільне вселенням відповідачів до спірного будинку, не передбачений ЦПК України. Оцінюючи в сукупності всі докази у справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме: [PERSON] необхідно усунути перешкоди у володінні та користуванні спірним будинком шляхом вселення позивача з одночасним виселенням з будинку відповідачів без надання іншого житлового приміщення. На підставі викладеного,

Outcome: partial