Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

15 січня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Державний нотаріус [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона зареєстрована за адресою: квартира [ADDRESS] м.Білгород-Дністровського Одеської області. Однак, приймаючи до уваги те, що постійно проживає у р.Молдова, вона пустила до квартири піднаймача [PERSON], якого постійно з моменту його заселення та до травня 2012 року підтримувала матеріально, оскільки вважала, що фін фактично проживатиме у її квартирі та буде охороняти її. Однак, [PERSON], як стверджує позивачка, у протиправний спосіб отримав у приватну власність квартиру [ADDRESS] м.Білгород-Дністровкий та склав заповіт на ім'я [PERSON] [INFO] року [PERSON] помер, а відповідач у свою чергу отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. На підставі вищевикладеного, посилаючись на ст.ст. 215,236 ЦК України, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.09.2013 серії ВТК № 828300, видане на ім'я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] м.Білгород-Дністровського Одеської області. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що він правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину, в задоволенні позову просив відмовити. Позивач у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома (а.с.91-92). Третя особа надіслала до суду клопотання в якому просить розглядати справу у її відсутність (а.с.89). У відповідності до ст.169 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи не встановлено, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність не зявившехся осіб за наявними в матеріалах справи доказами. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] був [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18 лютого 2003 року. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Сергіївської селищної ради м.Білгород-Дністровського Одеської області. За життя [PERSON] склав заповіт у відповідності до якого квартиру [ADDRESS] і все майно що належало йому на день смерті заповідав [PERSON] Як вбачається із посвідки на постійне проживання [NUMBER] [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 12 березня 1998 року. 27 вересня 2013 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на квартиру під [ADDRESS] м.Білгород-Дністровський Одеської області. Право власності на квартиру зареєстроване в державному реєстрі у відповідному органі державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (а.с.39-41) Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до положень ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відтак чинне спадкове законодавство ґрунтується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця над положенням закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, не розподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття(відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті. За правилами ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Судом встановлено, що у встановлений законом строк [PERSON] звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини на підставі заповіту посвідченого Марушевською Г.С, керуючим справами виконкому Сергіївської селищної ради м.Білгород-Дністровський Одеської області від 28 лютого 2008 року в зв'язку з чим, 27 вересня 2013 року, державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано не дійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, тощо. Посилення позивача на ту обставину, що спадкове майно визначено у заповіті є предметом розгляду у суді, а також те, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 жовтня 2014 року заборонено вчиняти будь-які дії стосовно квартири [ADDRESS] м.Білгород-Дністровського Одеської області включаючи оформлення свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину чи відчуження вказаної квартири, суд вважає неспроможними, оскільки на час посвідчення свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме 27 вересня 2013 року будь яких заборон чи перешкод щодо вчинення нотаріальних дій судом не встановлено. На підставі вищевикладеного, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися позивачі як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог

Outcome: dismissed