Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

16 березня 2016 року представник позивачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 27 лютого 2016 року помер дід та батько позивачів [PERSON]. За свого життя 06 квітня 2011 року [PERSON] склав заповіт на належну йому частину домоволодіння за адресою: вулиця Вишневського, 7-7а у місті Івано-Франківську Журавицькому [PERSON]. Після смерті [PERSON] позивачам стало відомо, що у 2012 році [PERSON] був підписаний договір дарування зазначеної в заповіті частки майна на імя [PERSON]. [PERSON] інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, даний договір дарування від 27 вересня 2012 року посвідчено приватним нотаріусом [PERSON], а державну реєстрацію права власності здійснено державним реєстратором [PERSON] Проте, згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, за будинком на вулиці Вишневського, 7-7а у місті Івано-Франківську обліковується земельна ділянка, що є у приватній власності двох осіб [PERSON] та [PERSON] З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що дана земельна ділянка має один кадастровий номер і належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] без виділення часток. Отже, посвідчення договору дарування від 27 вересня 2012 року та реєстрацію права власності на частину домоволодіння за адресою: вулиця Вишневського, 7-7а у місті Івано-Франківську проведено з грубим порушенням норм чинного законодавства. З огляду на викладене позивач просить визнати недійсним договір дарування № 2200 від 27 вересня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], та скасувати реєстрацію права власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійсненого на підставі договору дарування № 2200 від 27 вересня 2012 року на частку домоволодіння за адресою: вулиця Вишневського, 7-7а, місто Івано-Франківськ. У судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги на підставах, викладених у позові, просила позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер 27 лютого 2016 року (а.с. 13). 06 квітня 2011 року [PERSON] склав заповіт про те, що на випадок своєї смерті належну йому частину домоволодіння № 7-7а, що знаходиться в місті Івано-Франківську по вулиці Вишневського К. (вулиця Сєрікова), заповів [PERSON] (а.с. 14). [PERSON] Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вулиці Вишневського, 7-7а в місті Івано-Франківську належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 23/100, [PERSON] 35/100, [PERSON] 42/100, [PERSON] 35/100, [PERSON] 23/100 (а.с. 15-16). Відповідно до [PERSON] з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельній ділянці по вулиці Вишневського, 7-7а в місті Івано-Франківську присвоєно кадастровий номер 2610100000:04:002:0250, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 17-18, 105-110, 154-159). Дільничним інспектором міліції Івано-Франківського МВ УВМС [PERSON] 20 червня 2013 року складений висновок № 2020 за заявою [PERSON] (а.с. 19). [PERSON] листа Управління Держкомзему у місті [PERSON] від 27 вересня 2012 року за вих. № 921/07/70, земельна ділянка в місті Івано-Франківську по вулиці Вишневського, 7-7а, кадастровий номер 2610100000:04:002:0250, на якій знаходиться нерухоме майно [PERSON] у приватну власність не передана (а.с. 39, 53, 63-64, 98, 101). 15 квітня 2016 року відповідач зверталася з листом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON]В про надання засвідченої копії листа на імя нотаріуса від 27 вересня 2012 року № 921/07/70 за підписом начальника Управління Держкомзему у місті [PERSON] [PERSON] (а.с. 40-42). На дану заяву [PERSON] отримала відповідь (а.с. 43). 27 вересня 2012 року між [PERSON], Дарувальником, та [PERSON], Обдаровуваною, укладений договір дарування частки домоволодіння, за яким Дарувальник безоплатно передає у власність Обдаровуваній належну йому на праві приватної власності 35/100 часток домоволодіння № 7-7а по вулиці Вишневського К. (вулиця Сєрікова) в місті [PERSON] (а.с. 48-49). [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 35/100 частини домоволодіння по вулиці Вишневського, 7-7а в місті Івано-Франківську на підставі договору дарування частки домоволодіння від 27 вересня 2012 року (а.с. 50-51). Земельна ділянка в місті Івано-Франківську по вулиці Вишневського, 7-7а, кадастровий номер 2610100000:04:002:0250, у приватну власність не передана (а.с. 52, 99-100, 148) 24 травня 2016 року [PERSON] звернулася з листом до Начальника відділу Держгеокадастру у місті [PERSON] про надання інформації стосовно приватизації земельної ділянки по вулиці Вишневського в місті Івано-Франківську (а.с. 79-80). На дану заяву відповідач отримала відповідь, з якої вбачається, що право власності на земельну ділянку, право постійного користування землею та договір оренди на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Вишневського, 7 не зареєстровано (а.с. 81-86). [PERSON] звернулася з заявою до Міністра юстиції України, на яку отримала відповідь (а.с. 87-96). [PERSON] листа Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, до фонду документації із землеустрою відділу Держгеокадастру у місті [PERSON] не передавався проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 2610100000:04:002:0250, розташованої за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Вишневського, 7-7а (а.с. 144). Відповідно до положень статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей. Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. [PERSON] статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляду справи судом, не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України, викладена у постанові від 25 травня 2016 року у справі за № 6-605цс16). Відповідно до частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених\~пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ Отже, положення частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України підлягають застосуванню у тому разі, якщо позивач не домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом оспорюваного ним договору, а його порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін договору до первісного стану в результаті визнання цього договору недійсним. У даній справі позивач не вимагає відновлення свого права на частину житлового будинку, що був предметом оспорюваного договору дарування від 27 вересня 2012 року, тому позивачами правильно обраний спосіб захисту свого порушеного шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до частини шостої статті 120 Земельного кодексу України, істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим). Аналогічного змісту норма міститься у статті 377 Цивільного кодексу України. Так, за змістом статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Як випливає зі змісту оскаржуваного договору дарування, в ньому відсутні відомості щодо кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташована відчужувана частка домоволодіння. При цьому на час укладення договору дарування земельній ділянці в місті Івано-Франківську по вулиці Вишневського, 7-7а, на якій знаходиться домоволодіння, був присвоєний кадастровий номер 2610100000:04:002:0250, про що свідчить лист Управління Держкомзему у місті [PERSON] від 27 вересня 2012 року за вих. № 921/07/70 (а.с. 39, 53, 63-64, 98, 101). Таким чином, враховуючи вищенаведене, судом встановлено, що договір дарування частки домоволодіння від 27 вересня 2012 року суперечить статті 377 Цивільному кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України, тому є всі підстави для визнання договору, виходячи з положень, передбачених статтею 203 Цивільного кодексу України, недійсним. У відповідності до частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.\~ Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»\~визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, оскільки вимога про скасування реєстрації права власності про державну реєстрацію переходу речових прав на нерухоме майно є похідною від вимоги про визнання недійсним договору, тому суд дійшов висновку про скасування реєстрації права власності [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійсненого на підставі договору дарування від 27 вересня 2012 року, на частку домоволодіння за адресою: вулиця Вишневського, 7-7а, місто Івано-Франківськ. Враховуючи вищенаведене, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вважає, що в ході розгляду справи представником позивачів доведені ті обставини, на які посилається як на підстави позовних вимог, тому позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності слід задовольнити у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 3, 6, 12, 203, 204, 215, 230, 334, 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України, статей 3, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»,

Outcome: approved