Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

\~ 15.08.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на транспортний засіб автомобіль марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, шасі (кузов, рама) №VIN [NUMBER] , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 26.01.2007 РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області. Свої вимоги мотивує тим, що 07.07.2010 він придбав у [PERSON] за 76000, 00 грн. автомобіль марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, шасі (кузов, рама) №VIN [NUMBER] , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 26.01.2007 РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області. 07.07.2010 відповідач видав йому нотаріально посвідчену довіреність та передав транспортний засіб, а документи зобов`язався зробити пізніше. Однак, належним чином оформленні документи так і не були. Зазначив, що з часу придбання вищевказаного транспортного засобу, тобто з 2010 року він відкрито та добросовісно став володіти вказаним автомобілем, самостійно ніс витрати з утримання та користування ним. На даний час він не може зареєструвати автомобіль марки Chevrolet 2007 року випуску на себе та відповідно оформити свої права на нього, оскільки не може зв`язатися з відповідачем. У зв`язку з наведеним він змушений звернутися до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] , будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст. 92 ЦПК України повідомив, що 07.07.2010 він придбав у відповідача автомобіль марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, шасі (кузов, рама) №VIN [NUMBER] , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого 26.01.2007 РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області за 76000, 00 грн. та керує ним на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Зазначив, що з 2010 року він користується автомобілем, однак відповідач відмовляється оформити право власності на нього. Просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та просить його задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча неодноразово повідомлявся про розгляд справи на 21.10.2019, 21.11.2019, 18.12.2019, 28.01.2020, однак рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу повернулись на адресу суду 04.10.2019 «у зв`язку з іншими причинами, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення», 01.11.2019 з відміткою «вручено», 03.12.2019, 30.12.2019 «за закінченням терміну зберігання». Також, відповідач повідомлявся про розгляд справи на 21.11.2019, 18.12.2019, 28.01.2020 оголошенням на офіційному веб -порталі судової влади України про виклик відповідача в судове засідання на підставі ст. 128 ЦПК України, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності в заочному порядку, на підставі документів та доказів, що є в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України, проти чого позивач та його представник не заперечили. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та на підставі пояснень позивача та його представника. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4\~ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України суд\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.\~76, ч.1,\~2\~ст.77, ч.2 ст.\~78, ч.1 ст.\~95 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст.\~81, ч. 1 ст.\~89 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії паспорта серії [NUMBER] , такий видано Стрийським МВ УМВС України у Львівській області 04 лютого 2000 року на ім`я « [PERSON] » /а.с. 3-11/. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, таке видано [PERSON] на автомобіль марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, шасі (кузов, рама) №VIN [NUMBER] /а.с.13/. Відповідно до копії розписки від 22.10.2016, [PERSON] отримав 05.07.2010 від [PERSON] кошти за продаж автомобіля марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196 у сумі 76000, 00 грн. у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] /а.с14/. Відповідно до копії довіреності від 07.07.2010, посвідченої приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 1152, [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] передати в оренду, заставу, обміняти, продати за ціну та на умовах їм відомих належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 26.01.2007 року РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області, автомобіль марки Chevrolet, модель Lacetti NF 196, 2007 року випуску, шасі (кузов, рама) №VIN [NUMBER] , колір червоний, реєстраційний номер [NUMBER] а.с.15/. Відповідно до копії довідки № 0095 Стрийського АСП дочірного підприємства Публічного акціонерного товариства «Львів авто» про залишкову вартість транспортного засобу спеціаліста [PERSON] - оціночна вартість КТЗ Chevrolet, моделі Lacetti, д.н.з. [NUMBER] станом на 2019 рік складає 78607, 00 грн. /а.с.21/. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , судом підлягають застосуванню наступні норми чинного законодавства. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у\~главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень\~ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що користування та розпорядження транспортним засобом, без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності. Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника. Відповідно до\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами першої та четвертої\~статті 344 ЦК України\~встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом\~статті 2 ЦК України\~є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю, відповідно до\~статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Стаття 344\~ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2ст. 344 ЦК). Аналіз змісту ч. 1ст.\~344\~ЦК України дає підстави для висновку, що вимоги про визнання за позивачем права власності на річ (майно) за набувальною давністю можливі за умови доведеності належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами сукупності всіх трьох елементів: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння ним та безперервності володіння протягом встановленого Кодексом строку. У зв`язку з наведеним суд звертає увагу, що сам факт користування транспортним засобом Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, не може слугувати належною підставою визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Слід зазначити, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (ч. 1ст. 244 ЦК України). Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У справах за позовом про визнання права власності на автомобіль із підстав придбання його за договором купівлі-продажу суд може задовольнити такий позов у тому разі, коли встановить, що сторонами були додержані правила ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Сама по собі довіреність на право користування та розпорядження майном не свідчить про укладення сторонами договору купівлі - продажу автомобіля. Згідно ч.1ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Належною формою договору купівлі - продажу автомобіля є письмова, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі\~№6-688цс15 зроблено висновок, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного суду від 27.02.2019 по справі № 723/2232/16-ц, провадження №61-21900св18. Окрім цього у даній постанові зазначено, що відповідно до\~статті 328 ЦК України\~набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному\~статтею 392 ЦК України. Суд звертає увагу, що позивач при зверненні до суду з позовною заявою, покликається на те, що відповідно до довіреності від 07.07.2010, посвідченої приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Львівської області Палінською О.В. та зареєстрованої в реєстрі за № 1152, [PERSON] уповноважив його та [PERSON] передати в оренду, заставу, обміняти, продати за ціну та на умовах їм відомих належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого 26.01.2007 року РЕВ 6-го МРВ ДАІ при УМВС України у Львівській області, автомобіль марки Chevrolet, модель Lacetti NF 196, 2007 року випуску. Однак слід зазначити, що довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. У зв`язку з наведеним суд вважає, що видача довіреності на транспортний засіб, що був у експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім`я якої таку довіреність видано. Окрім цього, суд звертає увагу, що позивач надав копію розписки від 22.10.2016, відповідно до якої [PERSON] отримав 05.07.2010 від [PERSON] кошти за продаж автомобіля марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196 у сумі 76000, 00 грн. у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Однак слід зазначити, що факт продажу автомобіля підтверджується належно оформленим договором купівлі продажу, відповідно до правил ЦК України щодо укладення договору купівлі-продажу такого майна. Отже, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки Chevrolet 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , модель Lacetti NF 196, видано на ім`я [PERSON] , а відтак правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності позивача на автомобіль за набувальною давністю немає. Тому, в даному випадку не можна вважати володіння рухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, оскільки він точно знав, що володіє автомобілем у якого є власник. Враховуючи викладене суд вважає, що підстави для визнання за позивачем права власності на автомобіль за набувальною давністю, визначені\~ст.344 ЦК України, відсутні, а відтак доходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed