Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

16 квітня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із цією позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на нерухоме майно - садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] з усіма господарськими будовами та спорудами. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 2 жовтня 1990 року вона придбала у Радгоспу «Радянська Україна» житловий будинок [ADDRESS], повністю сплативши вартість вказаного будинку. При цьому продавець повідомив, що з часу виплати всієї суми вартості будинку вона є його власником та може на свій розсуд розпоряджатись будинком. Проте 21.03.2014 року нею було отримано відповідь КП ММБТІ про те, що право власності на вказаний житловий будинок не зареєстровано. Крім того, припинив свою діяльність радгосп «Радянська Україна», що позбавляє позивачку нині можливості провести в адміністративному порядку дії необхідні для реєстрації її прав власника щодо цього нерухомого майна. Представник позивачки [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримала в повному обсязі та просила справу розглянути у їх відсутність. Відповідач Лиманівська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області звернулася до суду із заявою, в якій проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечувала та просила справу розглянути у відсутність їх представника. Дослідивши письмові докази по справі в межах заявлених позовних вимог суд встановив, що за даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], а також відомостей Лиманівської сільської ради власником вказаного житлового будинку зазначена [PERSON] (а.с. 9-18). Однак за даними КП Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, в матеріалах інвентарної справи на зазначене нерухоме майно відсутності відомості щодо власника (а.с. 8). Такі ж дані надані з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 25-26), та на ці обставини посилається позивачка як підстави звернення до суду із цим позовом. Пояснення позивачки щодо придбання нею вказаного будинку в радгоспі «Радянська Україна» підтверджується довідкою, виданою продавцем - Радгоспом «Радянська Україна» 02.10.1990 року за № 223, згідно якої [PERSON] виплатила вартість за будинок по [ADDRESS]. Вказане також підтверджується оригіналами наданих квитанцій до прибуткового касового ордеру (а.с. 5-6, 20). Відомості про [PERSON] як власника вказаного будинку також внесені до погосподарської книги (а.с. 19). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 року, яка діяла до затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за №31/1056, реєстрації в БТІ підлягали лише будинки, які розташовані в містах та селищах міського типу. Виходячи із положень Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 115 від 19 січня 1976 року право власності на жилий будинок підтверджувалось саме записом в погосподарчій книзі. У той час реєстрації нерухомого майна в сільській місцевості в БТІ не була передбачена нормативними актами. Відповідно до положень ст. 49 Закону України «Про власність», що діяв на час укладення вищевказаного договору, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Відповідно до положень ст.ст. 100, 101 ЦК України (1963 року), громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу також не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Зі змісту позовної заяви та доданих документів слідує про виникнення між позивачкою та радгоспом «Радянська Україна» договірних відносин з приводу вказаного майна, а саме - договору купівлі-продажу. Так, статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення вказаного договору передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України в редакції 1963 року суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до ч.1 ст. 128 ЦК України (ред. 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. З досліджених судом письмових доказів слідує, що сторонами вищевказаного договору всі його умови було виконано, в тому числі умови щодо передачі вартості придбаного майна, та відбулася фактична передача майна, проте продавець радгосп «Радянська Україна» припинив свою діяльність, що підтверджується даними державного реєстратора Жовтневого району (а.с. 21), та що унеможливлює подальше нотаріальне посвідчення вказаного договору і захист у такий спосіб своїх прав позивачкою. Враховуючи наведене, а також положення ст. 128 ЦК України 1963 року, суд дійшов висновку, що [PERSON] набула прав власника щодо вищевказаного майна, проте за вищевказаних обставин іншим способом аніж в судовому порядку захистити свої права як власник позбавлена можливості, у зв'язку з чим, на підставі ст. 16 ЦК України, суд вважає, що її позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved