Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

15.09.2006 року [PERSON] звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом, який в подальшому уточнила та з урахування уточнених позовних вимог в останній редакції (т.2 а.с.188-190) просить: - визнати свідоцтво про право власності на 53/100 частин житлового будинку, який розташований [ADDRESS] від 19 січня 1996 року виданого на ім'я [PERSON] частково не дійсним, виключивши з нього: приміщення IV, площею 1,3 кв.м. - тамбур; приміщення V, площею 4,3 кв.м. - коридор, який є частиною сходів; приміщення VII, площею 2,3 кв.м. - коридор, який до приватизації був коморою; приміщення VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет, який до приватизації був коморою; мансарду, площею 25,92 кв.м, а усього приміщення загальною площею 35,62 кв.м.; - визнати недійсним розпорядження органу приватизації державного житлового Фонду - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради за №4006 від 19.01.1996 року в частині розрахунку площі, що підлягала безоплатній приватизації; зобов'язати [PERSON], [PERSON], [PERSON] усунути перешкоди у користуванні усіма приміщеннями загального користування, а саме: приміщенням IV, площею 1,3 кв.м. - тамбуром; приміщенням V, площею 4,3 кв.м. - коридором, який є частиною сходів; приміщенням VII, площею 2,3 кв.м. - коридором, який до приватизації був коморою; приміщенням VIII, площею 1,8 кв.м. - туалетом, який до приватизації був коморою; мансардою, площею 25,92 кв.м.; підвалом, площею 14 кв.м.; сходами та горіщем, площею 45,2 кв.м., шляхом забезпечення вільного доступу до вказаних приміщень усіх співвласників житлового будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 14 червня 2005 року, вона є власником 33/100 частин житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. 13 червня 1994 року вказана квартира була приватизована [PERSON] та [PERSON], після яких дану квартиру успадкувала [PERSON], у якої в, в свою чергу, позивач разом зі своїм чоловіком її придбали. Також позивачка зазначає, що під час оглядин придбаної квартири, відповідачка [PERSON] показала позивачу всі спірні приміщення як приміщення загального користування. Однак, на початку вересня 2006 року, коли позивач намагалася скористатися приміщеннями загального користування, відповідачі не пустили її до цих приміщень. Пізніше, після звернення до суду з цього приводу, з'ясувалося, що відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] приватизувати декілька приміщень загального користування, які згідно експлікацій 1965, 1984 років (знаходяться в технічному паспорті за 1988 рік) не належали до квартири [ADDRESS]. Крім вищенаведеного відповідачі самовільно захопили увесь підвал, усі сходи, сходові майданчики та усе горище, які не увійшли у приватизацію та за законом також є приміщеннями загального користування. Увесь цей час вони забороняють [PERSON] та членам її сім'ї проходити до вказаних приміщень і, таким чином, не надають можливості ними користуватися. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Представники відповідачів позов не визнали просили у його задоволенні відмовити, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомлялися про час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні розписки про отримання ними судових повісток, в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так в ході розгляду справи судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.06.1994 року виданого на підставі розпорядження орану приватизації державного жилого фонду від 13.06.1994 року власниками 33/100 частин житлового будинку [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. (т.3 а.с. 173) 15.06.1998 року [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про його смерть. (т.3 а.с.174) Після його смерті відкрилася спадщина на належні йому 33/200 частини житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.1999 року належне померлому [PERSON] майно успадкувала [PERSON], а отже стала власником всієї 33/100 частини вказаного житлового будку (т.3 а.с.175) Відповідно до договору давання частини житлового будинку укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.11.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №6930, [PERSON] подарувала [PERSON] належні їй 33/100 частини житлового будинку [ADDRESS], яка в свою чергу, у встановленому на той час порядку зареєструвала своє право власності. (т.3 а.с.176-177) Відповідно до договору купівлі-продажу частини житлового будинку укладеного 14.06.2005 року між [PERSON], який, на підставі доручення, діяв в інтересах [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №2334, [PERSON] продав, а [PERSON] купила 33/100 частини житлового будинку з господарськими спорудами [ADDRESS] і у встановленому на той час порядку зареєструвала своє право власності. (т.3 а.с. 178-180) Таким чином позивач [PERSON] у 2005 році набула право власності на вказане вище нерухоме майно. В свою чергу, як вбачається із заяви відповідача [PERSON],15.12.1995 року вона звернулася із відповідною заявою до керівника органу приватизації, щодо приватизації, в рівних частках їй та членів її сім'ї, а саме відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] частини займаного ними житлового приміщення, а саме житлового будинку [ADDRESS]. (т.3 а.с. 181-812) Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1996 року виданого на підставі розпорядження орану приватизації державного жилого фонду №4006 від 19.01.1996 року право власності на 53/100 частини житлового будинку [ADDRESS] набули відповідачі по справі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т.3 а.с. 183-184) Статтею 55 Конституції України встановлено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право, в порядку встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції закону від 19.06.1992 № 2482-XII. Згідно ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. З положень ст. 5 та ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» вбачається, що учасниками приватизації квартир та житлових приміщень які знаходяться у державному житловому фонді є наймачі цих квартир та члени їх сімей, що мешкають разом з ними. Отже, зі змісту наведених норм, вбачається, що правовідносини, щодо приватизації житлових приміщень, що які віднесені державного житлового фонду, можуть існувати лише між учасниками приватизації тобто між громадянами які мають право на приватизацію та органами приватизації. Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Виходячи з позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях №6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року, №9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, випливає, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод. При цьому на думку суду право на звернення до суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 3 ЦПК України. Саме по собі звернення до суду з позовом ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить. Таким чином зі змісту позовних вимог [PERSON] не вбачається, що її цивільні права, свободи чи інтереси якимось чином порушено, невизнано або оспорено відповідачами по справі, а її посилання на те, що внаслідок, як на її думку, незаконної приватизації відповідачами господарських будівель та споруд, а саме: приміщення IV, площею 1,3 кв.м. - тамбур; приміщення V, площею 4,3 кв.м. - коридор, який є частиною сходів; приміщення VII, площею 2,3 кв.м. - коридор, який до приватизації був коморою; приміщення VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет, який до приватизації був коморою; мансарду, площею 25,92 кв.м, а усього приміщення загальною площею 35,62 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS] не можуть братися судом до уваги, при вирішення даного спору, адже як вже було зазначено вище правовідносини, щодо приватизації житлових приміщень, що які віднесені державного житлового фонду, можуть існувати лише між учасниками приватизації тобто між громадянами які мають право на приватизацію та органами приватизації. Позивач в свою чергу не була учасником приватизації спірних приміщень, яка відбулася у 1996 році. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON], щодо визнання свідоцтво про право власності на 53/100 частин житлового будинку, який розташований [ADDRESS] від 19 січня 1996 року виданого на ім'я [PERSON] частково не дійсним шляхом виключення з нього: приміщення IV, площею 1,3 кв.м. - тамбур; приміщення V, площею 4,3 кв.м. - коридор, який є частиною сходів; приміщення VII, площею 2,3 кв.м. - коридор, який до приватизації був коморою; приміщення VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет, який до приватизації був коморою; мансарду, площею 25,92 кв.м, а усього приміщення загальною площею 35,62 кв.м. та визнання недійсним розпорядження органу приватизації державного житлового Фонду - виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради за №4006 від 19.01.1996 року в частині розрахунку площі, що підлягала безоплатній приватизації. Крім того суд звертає увагу на те, що в оскаржуваних свідоцтві та розпорядженні взагалі відсутні будь-які данні, щодо права власності відповідачів на вказані вище приміщення. Позовні вимог [PERSON] про зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні вказаними вище приміщеннями загального користування, шляхом забезпечення вільного доступу до вказаних приміщень усіх співвласників житлового будинку [ADDRESS] також не можуть бути задоволені судом так як в ході розгляду справи позивачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів, того, що такі перешкоди здійснюються відповідачами, незважаючи на те, що статтею 60 ЦПК України передбачений обов'язок позивача довести такі обставини. З урахуванням викладеного суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed