Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

16.09.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, з постановою Верховного Суду від 03.07.2019 про скасування рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 18.04.2018, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.05.2018, ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08.06.2018, постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.01.2019 та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 19.09.2019 в справі призначено підготовче судове засідання. 05.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. За позовом, поданим до суду 03.08.2017, [PERSON] свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 1 квітня 2009 року ним з [PERSON] укладений договір позики, відповідно якого він передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 500 000 євро під 11 % річних до 31 грудня 2010 року . 15 квітня 2009 року відповідач [PERSON] склав нотаріальну засвідчену розписку і отримав від нього вказану суму грошей. У визначені договором строки, тобто, до 31 грудня 2010 року відповідач позику не повернув. 03 вересня 2015 між [PERSON] та [PERSON] укладений усний договір позики, на підставі якого [PERSON] додатково отримав у борг 382 464,00 доларів США. Під час фактичної передачі коштів [PERSON] написав розписку. Стягнення цієї суми коштів є предметом розгляду у іншій цивільній справі. 08 вересня 2015 року між ним та [PERSON] підписаний підсумковий документ, у якому визначено загальний розмір заборгованості [PERSON] перед ним станом на 04 вересня 2015 року, який склав 719 496,00 доларів США, та погоджено, що проценти на вказаний борг нараховуватимуться з вересня 2015 року у розмірі 8 % річних. Враховуючи, що відповідач не сплачує заборгованість по вказаним договорам позики, позивач, уточнивши свої позовні вимоги 15.05.2020, просив суд стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у загальному розмірі 417 113,11 доларів США, що включає: - основну суму боргу у розмірі 337 032,00 доларів США; - проценти за користування позикою у розмірі 51 936,63 доларів США; -три проценти річних у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 28 144,48 доларів США. В відзиві на позов, поданому до суду 05.03.2018, представник відповідача посилався на повернення отриманої позики 22.04.2009 в повному обсязі та відсутність доказів на підтвердження факту наявності заборгованості. Представник позивача подав відповідь на відзив (22.03.2018) де зазначив, що представник позивача вказуючи на повернення позики посилається на розписки про повернення зовсім іншого кредиту, який є предметом іншої цивільної справи. Представник відповідача [PERSON] надав до суду письмові пояснення в яких виклав заперечення щодо позову [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] не підписував документ від 01.11.2013 на який посилається позивача, як на підставу переривання строку позовної давності. Крім того, документ під назвою «Кредит [PERSON] » від 01.11.2013 не містить посилань на кредитний договір від 01.04.2009 та містить іншу валюту - долари США, в розмірі, значно меншому ніж зобов`язання за договором від 01.04.2009, що говорить про його фіктивність. Заперечує проти переривання строку позовної давності документом від вересня 2015 року, так як він не містить відсилання до боргового зобов`язання від 01.04.2009. Зазначає, що відповідачем [PERSON] не було погоджено та підписано документ під назвою «Кредит [PERSON] » від 20 листопада 2015 року. В свою чергу, представником позивача подано свої пояснення де зазначено, що всі документи якими підтверджено наявність та розмір заборгованості підписані виключно [PERSON] . Крім того, представником позивача зазначено, що зміна розрахунку процентів після повернення справи на новий розгляд викликана виключно зміною правової позиції Великої Палати Верховного Суду з приводу нарахування процентів за користування позикою: якщо станом на момент звернення до суду з позовом в 2017році Верховний Суд України дотримувався позиції, що проценти за користування позикою нараховуються за весь період, до моменту її фактичного повернення, то після цього Велика Палата ВС дійшла іншого висновку, відповідно до якого проценти, узгоджені сторонами, нараховуються виключно за період правомірного користування позикою, а після звернення позикодавця до суду їх нарахування припиняється, натомість, нараховуються індекс інфляції та 3% річних. З метою спрощення взаємних розрахунків [PERSON] та [PERSON] , на певному етапі взаємовідносин, перевели всю заборгованість в долари США та зафіксували її у двосторонніх документах, адже і євро, і долари США є вільно конвертованими валютами. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити стягнувши з відповідача остаточно визначені суму заборгованості за договором позики від 01.04.2009. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову вважає його безпідставним вказуючи на обставини, викладені в поданих до суд відзиві та поясненнях. Представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, адвокат Заєць П.Л., в судовому засіданні, заперечуючи проти позову [PERSON] вважає його безпідставним та таким що ґрунтується на недійсному правочині. Ухвалою суду від 05.03.2020 до участі у даній справі залучено в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] з прийняттям до розгляду її позовної заяви до [PERSON] і [PERSON] про визнання договору позики недійсним. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що за договором позики від 01 квітня 2009 року, [PERSON] отримав від [PERSON] кошти у розмірі 500 000 євро з кінцевим строком повернення - 31 грудня 2010 року. 03.09.2015 [PERSON] , додатково передав в позику [PERSON] , 382464,00 доларів США. 08.09.2015 між [PERSON] , та [PERSON] , визначено сумарний обсяг заборгованості 719496,00 доларів США та погоджено процентну ставку на рівні 8 % річних. Однак їй про існування такого договору позики відомо не було та вона своєї згоди на його укладення не давала. Крім того, вона ставить під сумнів сам факт передання грошей від [PERSON] [PERSON] так як [PERSON] не знаходився в м. Дніпродзержинськ, на час укладення договору позики, так як постійно мешкає в Чеській республіці. Отже, посилаючись на положення ст. 65 СК та відсутність її згоди на укладення [PERSON] вказаного договору, [PERSON] просить суд визнати договір позики від 01 квітня 2009 року укладений між [PERSON] і [PERSON] недійсним. Представник [PERSON] подав до суду відзив на позов [PERSON] в якому просить відмовити в його задоволенні тому, що [PERSON] та [PERSON] одружилися [INFO] , тобто через 2,5 роки після укладення договору позики, а отримані [PERSON] кошти за вказаним договором є його особистою приватною власністю, про що він сам вказав в заяві від 15.04.2009. В судовому засіданні представника третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] - адвоката Заєць П.Л. підтримав позовні вимоги заявлені в зустрічному позові [PERSON] посилаючись на викладені в ньому обставини. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кошарна С.С. проти позову [PERSON] не заперечувала. Представники відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - адвокати Орлова О.А. і Хасін І.Б. в судовому засіданні заперечували проти позову [PERSON] вважаючи вимоги останньої безпідставними. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такі ж позиції викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 листопада 2017 року за № 661/2329/16-ц, в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа № 6-63цс13. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 квітня 2009 року між [PERSON] і [PERSON] укладений договір позики, відповідно якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 500 000 євро під 11 % річних до 31 грудня 2010 року. На підставі зазначеного договору позики [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 500 000,00 євро, про що 15 квітня 2009 року склав нотаріально завірену розписку. Вказані обставини сторонами за первісним позовом, які є сторонами такого правочину, не оскаржувались та підтверджуються оригіналами досліджених в судовому засіданні документів (а.с. 8-10 том 1). Пунктом першим частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За правилами етапі 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення статті 545 ЦК України визначають порядок підтвердження виконання зобов`язання. Так прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Судом встановлено, що у строки, визначені умовами договору позики, тобто до 31 грудня 2010 року, [PERSON] борг не повернув. Про вказане свідчать повне заперечення факту повернення боргу позичальником і відсутність будь-яких доказів повернення позики боржником, таких як розписки позичальника про повернення йому коштів, складення акта звірки між сторонами договору про погашення заборгованості, підтвердження здійснення грошових переводів, тощо. При цьому суд критично відноситься до твердження відповідача [PERSON] про повернення ним позики з посиланням на лист за яким [PERSON] отримав у [PERSON] 300 000 євро 01.04.2009 та 260 000 дол. США та повернув їх 22.04.2009, оскільки зміст такого документу не містить жодних відомостей про повернення саме позики отриманої [PERSON] 01.04.2009 в розмірі 500 000,00 євро, чи будь-яке посилання на вказаний договір позики. Крім того, про існування вказаного боргу за договором позики від 01.094.2009 свідчать підписання сторонами договору як боржником і кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, яка відповідає розміру позики, а саме: -документом під назвою «Кредит [PERSON] », погодженого [PERSON] та [PERSON] , шляхом проставлення підписів, за яким станом на 01 листопада 2013 року загальний борг за кредитами перед [PERSON] становить 693 561,00 доларів США, проценти на зазначену суму нараховуються за весь період користування кредитом до моменту його повернення згідно з погодженими ставками (а. с. 59, том 2); -документом під назвою «Кредит [PERSON] », підписаному 08 вересня 2015 року [PERSON] та 23 вересня 2015 року - [PERSON] , в якому зазначено, що станом на 04 вересня загальна сума боргу складає 719 496,00 доларів США. Переоформлення квартири за вимогою банка для продовження кредитування становило 230 000 грн 00 коп. або 10 000,00 доларів США, розрахунок за якими буде погоджено на момент закінчення їхнього кредитного договору. Кредит було надано до 01 жовтня 2016 року зі сплатою 8% річних, тобто проценти починаючи з вересня місяця будуть нараховуватися з цієї суми (а.с. 14, том 1). Оригінали сказаних документів досліджені судом в судовому засіданні. До тверджень відповідача [PERSON] про заперечення ним факту підписання таких документів суд відноситься критично, оскільки такі обставини спростовуються відповідними висновками судових експертів. Так, згідно висновку судового експерта № 17/3-471 від 24.03.2020 підпис від імені [PERSON] напроти друкованого запису [PERSON] , в документі з назвою «Кредит [PERSON] », про стан заборгованості [PERSON] на 01.11.2013, який підписаний [PERSON] та [PERSON] , виконано самим [PERSON] (а.с. 66-69 том 6). Крім того, згідно висновку судового експерта № 17/3-464 від 24.03.2020 підпис від імені [PERSON] напроти друкованого запису [PERSON] , в документі з назвою « Кредит [PERSON] », який підписаний [PERSON] 08.09.2015 та [PERSON] 23.09.2015, виконано самим [PERSON] (а.с. 71-73 том 6). Частинами 1 і 2 статті 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Частиною 6 ст. 106 ЦПК зазначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Згідно з Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (у редакції, чинній на час проведення зазначеного експертного дослідження), затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5, на замовлення адвокатів, захисників та осіб, які самостійно захищають свої інтереси, та їх представників, а також інших юридичних і фізичних осіб виконуються експертні дослідження, що потребують спеціальних знань та використання методів криміналістики і судової експертизи. Результати експертних досліджень викладаються в письмових висновках експертних досліджень згідно з чинним законодавством України. Підставою для проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) замовника (юридичної або фізичної особи) з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються (п.п 1.3, 1.8 Інструкції). Висновок експерта для суду не є обов`язковим та не має наперед встановленого значення. Суд оцінює його, як і інші докази, за своїм внутрішнім переконанням, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження у судовому засіданні, а також у зв`язку з іншими наявними у справі доказами у їх сукупності. Оцінка доказів має свій зміст: визнання допустимості, належності, достовірності, вірогідності, достатності і взаємозв`язку всієї сукупності доказів. Як вбачається із матеріалів справи, вказані висновки експерта № 17/3-464 і № 17/3-471 від 24.03.2020 відповідають основним вимогам встановленим ч. 4, 6 і 7 ст. 102 ЦПК України і розділу ІІІ Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 № 1950/5) містять відомості, про те що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду в даній судовій справі, а отже не викликаю у суду обґрунтованих сумнівів щодо їх правильності. Твердження відповідача [PERSON] про недопустимість вказаний висновків судового експерта, фактично зводиться до незгоди з підготовкою і наданням експертом свого висновку за результатами вивчення лише наданих стороною позивача матеріалів (зразків підпису [PERSON] ), що не приймається судом, так як визначення достатності наданих матеріалів для підготовки відповідного висновку відноситься до дискреційних повноважень судового експерта та залежить від застосованої ним методики, і за відсутності іншого (клопотання експерта про необхідність додаткового отримання експериментальних зразків підпису у [PERSON] , як умови проведення такої експертизи) не свідчить про її неповноту, а отже помилковість. При цьому, суд враховує, що на експертизу судовому експерту було надано ряд вільних зразків підпису [PERSON] в документах, достовірність яких не заперечується відповідачем та експериментальні зразки отримані для проведення іншої судової експертизи. До твердження сторони відповідача про те, що вказані два документи не мають відношення до заборгованості за договором позики від 01.04.2009, так як в них йдеться про різні грошові одиниці, суд відноситься критично, оскільки вказані документи, за своїм змістом є актами звірки взаєморозрахунків між сторонами; позика отримана в іноземній валюті (євро), а розмір боргу відповідає розміру позики, переведеній в іншу іноземну валюту (долари США). Твердження представників позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] , перевели всю заборгованість в долари США та зафіксували її у двосторонніх документах, адже як євро, так і долари США є вільно конвертованими валютами, відповідачем не спростовано. Отже, суд прийшов до переконання про існування заборгованості [PERSON] перед [PERSON] за невиконання договору позики та визначаючи її розмір суд виходить з наступного. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з частиною 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказано, що «3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Згідно розрахунку позивача, з яким погоджується суд, розмір основного боргу [PERSON] складає 337 032,00 доларів США. Проценти нараховано за період з вересня 2015р. до липня 2017р. включно (до моменту подачі позову). Кількість місяців прострочення за цей період - 23, розмір процентів за 1 місяць - 8%:12міс = 0,67%, загальний розмір процентів - 337 032,00х23міс.х0,67%= 51 936,63 доларів США. Після 01.08.2017 позичальник має повернути позику з урахуванням індексу інфляції та 3% річних. Оскільки позика надавалася в іноземній валюті, нараховуються тільки 3% річних. Період нарахування - з 01.08.17 до 12.05.20, кількість днів - 1016, розмір річних - 337 032 доларів СШАх 3% х1016днів:365днів = 28 144,48 доларів США. Відповідачем [PERSON] заперечень щодо розрахунку розміру заборгованості до суду не подавалось. Таким, чином з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] борг за договором позики в сумі 337 032,00 доларів США, проценти за користування позикою в сумі 51 936,63доларів США і 3% річних в сумі 28 144,48 доларів США, всього - 417 113,11 доларів США. Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності суд виходить до наступного. Заперечуючи проти позову, [PERSON] неодноразово подавав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (востаннє 21.12.2020), у якій зазначав, що до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики застосовується загальні строк позовної давності у три роки. Звертаючись до суду з позовом у серпні 2017 року, [PERSON] просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики, строк дії якого закінчився 31 грудня 2010 року, тобто пропустив трирічний строк позовної давності, у зв`язку із чим [PERSON] просив відмовити [PERSON] у позові. При цьому відповідач заперечував переривання строку позовної давності двома документами: документом під назвою «Кредит [PERSON] », підписаного [PERSON] та [PERSON] 01.11.2013 та документом під назвою « Кредит [PERSON] » підписаним 08.09.2015 [PERSON] та 23.09.2015 [PERSON] заперечуючи відношення вказаних в них боргів до позики від 01.04.2009. Представник позивача [PERSON] надав суду додаткові пояснення де зазначив, що 08.09.2015, між позивачем та відповідачем було підписано підсумковий документ, копія якого додана до позову, в якому визначено сумарний розмір заборгованості відповідача перед позивачем станом на 04.09.2015, який складав 719 496,00 доларів США. Також сторони погодили, що проценти на вказаний борг нараховуватимуться з вересня 2015р. за ставкою 8% річних. Отже, відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, тобто з цього моменту перебіг строку позовної давності було перервано і він почався спочатку. Під час судового розгляду представники позивача адвокати Хасін І.Б. та Орлова О.А. просили не враховувати та, відповідно, не перевіряти, як доказ на підтвердження факту переривання строку позовної давності наданий суду документ від 20.11.2015, за яким позивач та відповідач підписали спільний документ під назвою «кредит [PERSON] », копія якого є в матеріалах справи, яким підтверджено, що станом на 20.11.15 загальний борг відповідача не змінився та складає 719 496,00 доларів США, оскільки факт переривання трирічного строку позовної давності підтверджується документом підписаним відповідачем [PERSON] 23.09.2015. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, Касаційний цивільний суд в постанові від 03.07.2019 по даній справі вказав на передчасність висновків судів попередніх інстанцій про те, що строк позовної давності не переривався і позивач звернувся до суду захистом своїх прав по грошовому зобов`язанню поза межами строку позовної давності. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Уикоз зпагепоісіегз V. Киззіа»), п. 570). Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності утри роки. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17 та від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891 цс16. Позивач зазначав, що упродовж тривалого часу не звертався до суду з позовом, у зв`язку із тим, що відповідач неодноразово визнавав суму боргу шляхом підписання акта погодження суми боргу, тобто строк позовної давності має відраховуватись саме з дати підписання кожного з цих документів. Судом встановлено, що сторони підписали два документи: документ під назвою «Кредит [PERSON] », підписаного [PERSON] та [PERSON] 01.11.2013 та документ під назвою «Кредит [PERSON]» підписаним 08.09.2015 [PERSON] та 23.09.2015 [PERSON] , які визнані судом належними, допустимими та достовірними доказами наявності заборгованості за правовідносинами, які виникли за договором позики від 01.04.2009 і які за своєю суттю та змістом є актом звірки взаєморозрахунків між боржником і кредитором. Вказані документи, кожен окремо, підписані в межах трирічного строку позовної давності і свідчать про визнання боржником [PERSON] своїх зобов`язань перед [PERSON] в межах такого строку, а отже переривають строк позовної давності. Таким чином, обраховуючи строк позовної давності з останнього, за часом підписання, документом яким [PERSON] визнав свої зобов`язання перед [PERSON] , строк позовної давності слід рахувати з 23.09.2015, отже на час звернення до суду (03.08.2017) трирічний строк позовної давності не сплинув та заява відповідача [PERSON] про відмову в позові з підстав спливу позовної давності, задоволенню не підлягає. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про визнання договору позики укладеного між [PERSON] і [PERSON] недійсним, суд вважає їх безпідставними виходячи з наступного. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ст. 21 СК). Статтею 65 СК визначено, право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. До свого позов [PERSON] не долучила жодного доказу, а отже позивачем [PERSON] не доведено, що на час укладення оскаржуваного правочину - договору позики від 01.04.2009, вона з [PERSON] перебувала в шлюбі та на той час між ними мали місце правовідносини, які регулюються ст. 65 СК. Представник відповідача за вказаним позовом [PERSON] наполягає на тому, що на час укладення договору позики від 01.04.2009 [PERSON] не перебував в жодному шлюбі, а з [PERSON] шлюб укладено лише 11.11.2011. За змістом заяви [PERSON] , підпис останнього на якій посвідчено нотаріусом, він зазначає, що укладений правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, вимоги статті 65 СК йому відомі та зрозумілі. Суд критично відноситься до твердження [PERSON] про те, що [PERSON] не отримував грошових коштів від [PERSON] , оскільки факт укладення позики, її розмір та умови не оскаржується сторонами такого договору і встановлено судом. Отже позовні вимоги [PERSON] безпідставні та задоволенню не підлягають. Згідно статті 141 ЦПК України, оскільки позивачем [PERSON] при подачі позовної заяви, поданні заяв про забезпечення позову та поданні апеляційних і касаційних скарг був сплачений судовий збір і його вимоги задоволені, з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь [PERSON] зазначені судові витрати у розмірі 38082 грн. (а.с. 1, 70 том. 1; а.с. 138, 152, 194 том 2; а.с. 2 том 3; а.с. 4,, 23, 53 том 4). Підтвердження понесення позивачем інших витрат, пов`язаних з розглядом судом даного спору, суду не надано. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 27.09.2019 вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] та заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири [ADDRESS] . Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved