Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

16 квітня 2015 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], із залученням третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області, в якому просить визнати [PERSON] разом із малолітньою [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] (а.с. 3-6). Позивач в судовому е засідання не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити (а.с. 31). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги і послалися на вказані у позові обставини справи, просять позов задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], в судове засідання повторно не з'явилася без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності не надійшло. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], будучи належним чином повідомлена про день та місце розгляду справи, в судове засідання не з'являлася без поважних причин, хоча справа призначалась до розгляду неодноразово, відповідачці направлялися повістки, які вона отримувала, та неодноразово надавала до суду заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю на роботі. Зазначене свідчить, що відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], не бажає бути присутньою у судовому засіданні та не цікавляться розглядом справи. Неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Неявку відповідача у судове засідання суд розцінює як зловживання своїми правами та обовязками з метою затягнути розгляд справи на невизначений строк. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON], оскільки вона належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи та без поважних причин повторно не зявилася в судове засідання. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області [PERSON] позовні вимоги підтримав, підтвердив вказані у позові обставини, та просив позов задовольнити. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], пояснення представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізюмської міської ради [PERSON], покази свідків, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтями 55, 124 Конституції України та ст.ст. 3, 4 ЦПК України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, і будь-яка заінтересована особа має право в порядку, визначеному законом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статей 316, 317 і 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 386, ст. 391 ЦК України). За змістом чч.4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X (далі ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON] з [PERSON] з 20 вересня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому 23 листопада 2008 року народилася дочка [PERSON]. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 01.03.2012 року шлюб між [PERSON] з [PERSON] розірвано, дочка [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 9). Як установлено судом, спірна квартира [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору дарування від 25.10.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області 25.10.2010 року за реєстровим № 2041, зареєстрований Ізюмським БТІ 06.12.2010 року (а.с. 13-15). В жилому приміщені квартири [ADDRESS] з 11 липня 2006 року був зареєстрований позивач [PERSON], а з 9 грудня 2010 року були зареєстровані відповідач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] (а.с. 7, 8, 11-12, 88). Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] від 25.05.2015 року, складеного комісією Служби у справах дітей виконавчого комітету Ізюмської міської ради, підтверджується той факт, що гр. [PERSON] разом з дочкою [PERSON], [INFO], були зареєстровані у [INFO] з 09.12.2010 року, але не проживають та не користуються жилим приміщенням (а.с. 35). Актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] від 25.05.2015 року, складеного комісією Служби у справах дітей виконавчого комітету Ізюмської міської ради, підтверджується той факт, що гр. [PERSON] разом з дочкою [PERSON], [INFO], проживає в жилому приміщені за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50). Довідкою КЖРЕ-1 від 21.09.2015 року підтверджується, що гр. [PERSON] разом з дочкою [PERSON], [INFO], постійно проживає із вересня 2005 року по теперішній час в жилому приміщені за адресою: [ADDRESS], без реєстрації (а.с. 86). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили факт, що [PERSON] разом з дочкою [PERSON] постійно проживає із вересня 2005 року по теперішній час за адресою: [ADDRESS], хоча були зареєстровані у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS] з 09.12.2010 року, але ніколи ні дня не проживали та не користувалися цією квартирою. Вказані факти відповідач не оспорювала. У відповідності до ч.ч.1, 4 ст. 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі змістом вказаних норм право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Таким чином, судом установлено, що відповідач [PERSON] разом з дочкою [PERSON], [INFO], ніколи не проживала у жилому приміщенні квартири [ADDRESS] без поважних причин з вересня 2005 року, тому що постійно проживала з дочкою за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] не відвідували спірне житло квартири [ADDRESS], що свідчить про те, що відповідач втратила інтерес до спірного житла, хоча відповідач зареєстрована у спірній квартирі за згодою позивача. Постійне проживання відповідачки з дитиною з вересня 2005 року у квартирі за адресою: [ADDRESS], відсутність їх майна у спірному житловому приміщенні є підставою для висновку про наявність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Підставою для задоволення вказаних позовних вимог слугувало те, що відповідачка з дитиною мають інше житло, та позивач не перешкоджав відповідачці з дитиною у праві користування цим спірним житлом. Зокрема судом встановлено, що відповідач втратила в установленому порядку право користування вказаним приміщенням спірного житла квартири [ADDRESS] у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, суд погоджується з вимогами позивача щодо підстав у задоволенні його позовних вимог до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах дитини [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судові витрати суд компенсує позивачу за рахунок відповідача (а.с. 2).

Outcome: approved