Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

15 травня 2014 року позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилались на те, що [INFO] померла [PERSON], про що 09 березня 2013р. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з домоволодіння, розташованого в [ADDRESS], розташованому на земельній ділянці площею 600 кв. м (по фактичному користуванню) та в цілому складається з житлових будинків А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1, житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 - навіс, Л- убиральня, 1-7 -огорожа, 8 - водоколонка, 1-мостіння. Означена Спадщина належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2006 року, виданого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1556, на 60/100 частин домоволодіння (копія додається). 60/100 частини означеного домоволодіння [PERSON] наслідувала після батьків [PERSON] та [PERSON]. Також при житті [PERSON] успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], померлого 15 квітня 2007 року, 40/100 частин домоволодіння по [ADDRESS], які належали йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15 травня 1986 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства м. Дніпропетровська та зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації (копія свідоцтва додається). [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі на підставі свідоцтва про шлюб 1-АБ, даного Будинком одружень м. Дніпропетровська 21.02.1969 p., тому 40/100 домоволодіння в [ADDRESS] є їхньою спільною сумісною власністю подружжя, (ст. 60 Сімейного кодексу України). Заповіту [PERSON] не залишив. На час відкриття спадщини після чоловіка [PERSON] постійно проживала з ним, про що свідчать записи у домовій книзі та довідка квартального комітету (копії додаються). Тому у відповідності до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. Однак за життя оформити спадкові права після смерті чоловіка вона не встигла. Листом від 30.09.20130 р. № 3448/02-14 Державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Позивачу-1 було роз'яснено, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на частину спадкового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], який належав померлій [INFO] [PERSON], необхідно звертатися до суду про визнання права власності на означене майно. На момент відкриття спадщини після [PERSON] та [PERSON] родичем першого ступеню спорідненості був тільки їхній син [PERSON], про що може свідчити домова книга та показання свідків. Однак останній з 1998 року з батьками за адресою реєстрації мешкати припинив. З цього часу його рідні не мали від нього будь-яких відомостей. Його дружина [PERSON] з 2010 року мешкає у спірному домоволодіння з новим цивільним чоловіком [PERSON]. Таким чином, [PERSON] після батьків спадщини не прийняв, оскільки зовсім не проживав зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, а заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини не подавав. Також [PERSON] втратив і право на користування житлом, оскільки згідно з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України відсутній понад один рік. За життя [PERSON] 07 квітня 2009 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрований у реєстрі за № 5-703 (надалі - Заповіт) згідно з яким вона все своє майно заповіла [PERSON], [INFO] (Позивач-1), та [PERSON] (онуку) , [INFO] , у рівних частинах кожному. В шести місячний строк після відкриття спадщини до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулися: [PERSON] (Позивач-1) заявою від 31.05.2013 p., зареєстрована в реєстрі за № 1-328. Згідно з заповітом їй повинно належати половина всього майна спадкодавця; [PERSON] (Позивач-2), яка є рідною тіткою померлої [PERSON] і спадкоємцем третьої черги (ст. 1263 Цивільного кодексу України), яка при відсутності спадкоємців вищого ступеню спорідненості або у випадку, коли останні не прийняли спадщину або відмовилися від її прийняття, має право на спадкування. Докази родинних відносини (свідоцтва про народження, свідоцтва про одруження зі зміною прізвища Позивача2 та її сестри [PERSON] додаються). [PERSON] (Відповідач), яка є матір'ю [PERSON], на користь якого було складено Заповіт на половину всього майна. [PERSON] , [INFO], помер [INFO]. до відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особі, які є живими на час відкриття спадщини. Оскільки [PERSON] помер до дня відкриття спадщини, то він, на жаль, вибув із кола спадкоємців за заповітом до дня смерті спадкодавця. У родинному зв'язку зі спадкодавцем [PERSON] [PERSON] не перебуває, тому в своїй заяві до нотаріальної контори про бажання прийняти спадщину зазначила, що бажає спадкувати після свого померлого до відкриття спадщини сина, на користь якого було складено заповіт . Стаття 1244 Цивільного кодексу України встановлює, що заповідач має право призначити іншого спадкоємця на випадок, якщо спадкоємець, зазначений у заповіті, помре до відкриття спадщини (під призначення спадкоємця). Однак у Заповіті під призначений спадкоємець, в тому числі Відповідач, визначений не був. Не розповсюджується на Відповідача і норми ст. 1266 «спадкування за правом представлення», оскільки вона не відноситься до переліку осіб, визначених в означеній статті, які спадкують за правом представлення. Також на Відповідача не розповсюджується і норми ст. 1276 Цивільного кодексу України ( «перехід права на прийняття спадщини» (спадкова трансмісія), оскільки її син [PERSON] помер не після відкриття спадщини, як встановлено нормами цієї статті, а до відкриття спадщини. Таким чином, Відповідач не має права на спадщину після померлої [PERSON], оскільки не відноситься до кола спадкоємців по закону, однак претендує на спадкове майно та фактично безпідставно разом зі своїм новим цивільним чоловіком займає спірне домоволодіння. На означених вище підставах позиваки вважають себе спадкоємцями та власниками домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] в рівних долях. Страшне горе - смерть онука [PERSON], 1998 р. народження, якого знайшли повішеним, спонукало [PERSON] надати тимчасовий притулок колишній невістці (Відповідачу). Відповідач відразу смерті дитини у серпні 2010 року стала жити у спірному домоволодінні з 2010 року як гість, тимчасовий мешканець, а не як член сім'ї померлої [PERSON]. Однак покинути спірне домоволодіння Відповідач вже не забажала. Виселити самоправних мешканців [PERSON] не могла, так як була літньої, хворою жінкою, яка вже за два роки і померла. Членом сім'ї [PERSON] Відповідач не стала і не могла стати, так вже давно мала фактичні шлюбні стосунки з [PERSON], який після смерті дитини [PERSON] разом з Відповідачем також став жити у спірному домоволодінні. На даний час Відповідач вже має другу дитину, якою опікується [PERSON]. Померла [PERSON], її колишня невістка (Відповідач) разом з [PERSON] не мали і не могли мати взаємних прав та обов'язків, так як по крові були чужими людьми. Також не могли створити одну сім'ю, оскільки [PERSON] тяжко було усвідомлювати, що після того, як її єдиний малолітній онук [PERSON], 1998 р. народження, помер при загадкових обставинах (був знайденим повішеним), його мати (Відповідач) розраджує себе в обіймах не її рідного сина і це також відбувається в її будинку, який вона заповідала своєму рідному малолітньому онуку, але який ніколи вже його не отримає, тому що був позбавлений життя через повішення. Такі обставини є перепоною для створення сім'ї, тому що суперечать моральним засадам суспільства. Письмового договору в порядку п. 2 ст. 9 Сімейного кодексу про створення сім'ї з [PERSON] Відповідач також не укладала. Також Відповідач залишилася зареєстрованою за іншою адресою [ADDRESS], а у спірному домоволодіння разом з померлою [PERSON] зареєстрована не була. Просили: визнати за [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв. м (по фактичному користуванню), що в цілому складається з житлових будинків А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1, житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 -навіс, Л- убиральня, 1-7 - огорожа, 8 - водоколонка, 1 - мостіння; Визнати за [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на ? частину домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв. м (по фактичному користуванню), що в цілому складається з житлових будинків А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1, житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 -навіс, Л- убиральня, 1-7 - огорожа, 8 - водоколонка, 1 - мостіння; Прийняти рішення про виселення [PERSON] з домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення; Стягнути з Відповідача на користь з Позивача-1 та Позивача-2 понесені ними судові витрати. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачок [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити у повному обсязі. У судове засідання відповідачка та представник третьої особи не з'явилися. Справа розглянута в порядку ст. 169 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків [PERSON], [PERSON], суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] померла [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про смерть виданого 09 березня 2013 року відділом реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1712 (а. с. 61). [PERSON] за життя склала заповіт (а. с. 60), згідно якого усе належне їй майно, усі права та обов'язки які належатимуть їй на день смерті заповіла в рівних частинах кожному: [PERSON] (позивачка у справі) та [PERSON] (онук 1998 року народження), який помер [INFO], що підтверджується копією актового запису про смерть № 6116 від 26 серпня 2010 року (а. с. 63). Судом встановлено, що померлий [PERSON] був рідним сином відповідачки у справі, яка в свою чергу постійно протягом чотирьох років проживає у спірному домоволодінні зі згоди власника померлої [PERSON] (заповідача) та звернулась до нотконтори за для прийняття спадщини після смерті сина (а. с. 71). У суду відсутні правові підстави задоволення позову [PERSON], оскільки вона є спадкоємцем за законом, як і відповідачка у справі. Оскільки один із спадкоємців за заповітом помер, то його частка спадкується за законом. Питання щодо прав на спадщину відповідачки після померлого сина на час розгляду справи нотаріальною конторою не вирішено. Згідно ст.ст.1233-1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю та здійснюється нею особисто, що даний заповіт відповідав дійсній волі спадкодавця. Заповіт є односторонньою угодою, тому на нього розповсюджуються норми цивільного законодавства, що стосуються односторонніх угод. Спірне домоволодіння розташоване в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв. м (по фактичному користуванню) та в цілому складається з житлових будинків А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1, житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї (самочинне будівництво), 3 - навіс, Л- убиральня, 1-7 -огорожа, 8 - водоколонка, 1-мостіння. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2006 року, виданого державним нотаріусом Третьої державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1556, на 60/100 частин домоволодіння означеного домоволодіння [PERSON] наслідувала після батьків [PERSON] та [PERSON] Також при житті [PERSON] успадкувала за законом після смерті чоловіка [PERSON], померлого 15 квітня 2007 року, 40/100 частин домоволодіння по [ADDRESS], які належали йому на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 15 травня 1986 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства м. Дніпропетровська та зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації. Заповіту [PERSON] не залишив. На час відкриття спадщини після чоловіка [PERSON] постійно проживала з ним, про що свідчать записи у домовій книзі та довідка квартального комітету. Тому у відповідності до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину. Однак за життя оформити спадкові права після смерті чоловіка вона не встигла. Листом від 30.09.20130 р. № 3448/02-14 Державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори позиваці роз'яснено, що у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на частину спадкового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], який належав померлій 08.03.20ІЗ р. [PERSON], необхідно звертатися до суду про визнання права власності на спірне майно. Вирішуючи вимогу [PERSON] про визнання права власності на ? домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці площею 600 кв. м (по фактичному користуванню), що в цілому складається з житлових будинків А-1, житловою площею 44,7 кв.м., загальною площею 55,7 кв.м., житлового будинку Б-1, житловою площею 21,7 кв.м, загальною площею 42,5 кв.м., В - гараж, Д,Е,Ж - сараї, 3 -навіс, Л- убиральня, 1-7 - огорожа, 8 - водоколонка, 1 - мостіння, суд враховуючи те, що іншого способу захисту порушеного права у позивачки [PERSON] не має, враховуючи наявність самочинного будівництва яке є цілісним об'єктом спірного нерухомого майна, вважає за необхідне вказані позовні вимоги задовольнити частково та відповідно вважає визнати за [PERSON] (ІН [NUMBER]) право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 600 кв.м. (по фактичному користуванню). Вимога про виселення відповідачки задоволенню не підлягає з наступних підстав. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне з найповажніших соціально - економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Як передбачено ч.3 ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Ст. 109 ЖК України визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири) які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім'ї, власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України, тобто дружина власника квартири, їхні діти і батьки, а також інші особи. Суд критично ставиться до пояснень у судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили що відповідачка є колишньою невісткою померлої [PERSON] та що у померлої [PERSON] (заповідача) були неприязні стосунки з відповідачкою у справі, оскільки дані твердження не є підставою для виселення відповідачки зі спірного домоволодіння. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користування займаним приміщенням. Особа, яка вселилася в будинок (квартиру), як член сім'ї власника цього будинку (квартири), не може бути позбавлена права на користування цим житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) на підставі правових норм, якими регулюється право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи і поясненнями свідків, що відповідачка у спірний будинок вселилися в установленому законом порядку і набула прав і обов'язків, передбачених статтею 156 ЖК України. Як вбачається із матеріалів справи підстав для застосування норм ст. 116 ЖК України немає, оскільки позивачами на надано доказів про систематичне руйнування чи псування будинку, систематичне порушення правил співжиття тощо. Відсутні й підстави застосування вимог ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, на які посилаються позивачі, оскільки право власності жодного з позивачів не зареєстровано у визначеному Законом порядку. Таким чином вимоги про виселення відповідачки без надання іншого житла на підставі викладених норм заявлені передчасно. На підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги, визнати за [PERSON] (ІН [NUMBER]) право власності на ? частину домоволодіння [ADDRESS], що розташоване на земельній ділянці площею 600 кв. м. (по фактичному користуванню). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 311 грн. 03 коп. Судові витрати по сплаті судового збору у сумі 311 грн. 03 коп. понесені [PERSON] віднести за її рахунок. В решті заявлених позовних вимог [PERSON] та [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial