Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

15 грудня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду із даним позовом в якому зазначає, що з 26 липня 2012 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 28 жовтня 2014 року було розірвано. Від даного шлюбу 08 січня 2013 року народився син [PERSON]. За час спільного проживання у шлюбі із відповідачем ними були придбані наступні автомобілі, а саме: 28 вересня 2013 року автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER], 28 січня 2014 року - «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER] та «Mercedes-Benz 208 CDI», державний номерний знак [NUMBER]. Просить визнати право власності на вищевказані автомобілі за відповідачем, виділивши їх йому в натурі, припинивши її право власності на автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER] та зобовязати відповідача виплатити на її користь грошову компенсацію вартості інших 50% цих автомобілів за ціною ринкової вартості визначеною автотоварознавчою експертизою. Стягнути із відповідача понесені судові витрати. Під час розгляд справи позивач уточнила позовні вимоги і просить стягнути із відповідача в свою користь грошову компенсацію вартості автомобілів: - марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER], придбаного 28 вересня 2013 року, у розмірі 63800 грн., що становить 1/2 частину його ринкової вартості визначеної автотоварознавчою експертизою; - марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER], придбаного 28 січня 2014 року, у розмірі 91500 грн., що становить 1/2 частину його ринкової вартості визначеної автотоварознавчою експертизою; - марки «Mercedes-Benz 208 CDI», державний номерний знак [NUMBER], придбаного 28 січня 2014 року, у розмірі 56495 грн., що становить 1/2 частину його ринкової вартості визначеної автотоварознавчою експертизою. За відповідачем визнати право власності на автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER], придбаного 28 вересня 2013 року, припинивши її право власності на цей автомобіль. Також просить стягнути із відповідача понесені судові витрати в розмірі 2799,60 грн. Позивач та її представник при розгляді справи уточнені позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задовольнити. Відповідач та його представник позов не визнали і пояснили, що автомобілі марки «Mitsubishi Outlander» та марки «Mercedes-Benz 208 CDI» поділу не підлягають, оскільки не є спільною сумісною власністю подружжя, так як були зареєстровані за [PERSON] з метою приховати їх від поділу в судовому порядку як майно його батьків, а не придбані за спільні кошти його та позивача. У звязку з цим просить виключити вказані автомобілі із поділу майна подружжя. Щодо автомобіля марки «Opel Combo», то просить залишити його у власності позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що підстав для задоволення позову немає. Згідно ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 26 липня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбу, який 28 жовтня 2014 року було розірвано, що стверджено рішенням Камінь-Каширського районного суду від 28 жовтня 2014 року Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В силу ст. 61 ч. 1 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як убачається із листа управління Державної автомобільної інспекції УМВС України у Волинській області від 28 листопада 2014 року № 11/62«аз» (а.с. 9) за відповідачем 28 січня 2014 року зареєстровані автомобілі марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER] та марки «Mercedes-Benz 208», державний номерний знак [NUMBER], за позивачем 28 вересня 2013 року зареєстрований автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER]. З наведеного вбачається, що вказані транспортні засоби були набуті сторонами за час шлюбу. Згідно висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за І півріччя 2015 р., належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно. При розгляді справи належність автомобілів марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER] та марки «Mercedes-Benz 208», державний номерний знак [NUMBER] до спільної сумісної власності сторін як подружжя, позивачем не доведено враховуючи таке. До реєстрації вказаних транспортних засобів за відповідачем вони з 18 квітня та 22 листопада 2008 року по 28 січня 2014 року були зареєстровані за його матірю [PERSON], що вбачається із листа Центру з надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Камінь-Каширський, Камінь-Каширського, Любешівського та Ратнівського районів підпорядкованого УДАІ УМВС України у Волинській області від 30 грудня 2014 року № 2163 (а.с. 49). Після цього вказані автомобілі в один і той же день 28 січня 2014 року були зареєстровані за відповідачем, що стверджено вищезгаданим листом управління Державної автомобільної інспекції, та в один і той же день 15 серпня 2014 року були перереєстровані на матір відповідача, що вбачається із листа Центру з надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Камінь-Каширський, Камінь-Каширського, Любешівського та Ратнівського районів підпорядкованого УДАІ УМВС України у Волинській області від 24 грудня 2014 року № 2163 (а.с. 38), реєстраційними картками на транспортний засіб та довідками-рахунками (а.с. а.с. 73, 74). Дані обставини також підтверджуються листом територіального сервісного центру 0743 регіонального сервісного центру у Волинській області від 16 грудня 2015 року № 1701. Як пояснив [PERSON], перереєстрація названих автомобілів із [PERSON] на нього, а потім назад на [PERSON] було зроблено його матірю з метою приховати їх від поділу як спільне сумісне майно подружжя. Придбання цих автомобілів за спільні кошти сторін [PERSON] в судовому засіданні не довела, як і не вказала мету їх придбання, яка дозволяє надати їм правовий режим спільної власності подружжя. Покликання представника позивача на те, що ці автомобілі придбані за кошти відповідача від підприємницької діяльності за 8000 доларів США не заслуговує на увагу, оскільки про реєстрацію названих автомобілів на відповідача позивач дізналася лише після отримання повідомлення із центру з надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Камінь-Каширський, Камінь-Каширського, Любешівського та Ратнівського районів підпорядкованого УДАІ УМВС України у Волинській області. Із поданої відповідачем довідки Камінь-Каширського відділення Ратнівської ОДПІ від 10 вересня 2014 року № 1910/17-09 (а.с. 30) убачається, що як підприємець, він за період з 01 січня по 30 червня 2014 року мав дохід в розмірі 12186 грн. Згідно ухвали Камінь-Каширського районного суду від 02 грудня 2015 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки Камінь-Каширська міська рада та виконавчий комітет Камінь-Каширської міської ради, про поділ спільного майна подружжя у зв'язку зі смертю відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON], згадані автомобілі були предметом поділу між [PERSON] та [PERSON] як спільне майно подружжя, тобто батьків відповідача по даній справі. Враховуючи, що спірні автомобілі марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER] та марки «Mercedes-Benz 208», державний номерний знак [NUMBER], не є спільною сумісною власністю подружжя, вони поділу між сторонами, як подружжям, не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON] відносно визнання за відповідачем права власності на автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER], який зареєстрований за позивачем, то вони до задоволення не підлягають виходячи із такого. Сторони погодилися, що це є майно подружжя і придбане під час шлюбу. Відповідно до ст. 71 ч. 1 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні відповідач пояснив, що вищевказаний автомобіль вони за спільною домовленістю із позивачем під час спільного проживання вирішили продати, у звязку з чим [PERSON] розмістила оголошення в інтернеті і фактично продала без зняття його з обліку [PERSON] Позивач в нотаріальній конторі видала [PERSON] генеральне доручення на право користування і продажу вказаного автомобіля і [PERSON] передав їм гроші в сумі 9400 доларів США. Ці кошти вони використали для ремонту будинку і утримання. 11 листопада 2014 року позивач анулювала доручення, що також вбачається із витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей (а.с. 31). Він відмовляється від визнання за ним права власності на даний автомобіль і не бажає компенсовувати половину його вартості. Він має автомобіль марки «Мерседес Бенц» придбаний до шлюбу. Допитаний в судовому засідання як свідок [PERSON] показав, що дійсно придбав у сторін автомобіль марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER] і позивач в нотаріуса видала йому генеральне доручення. Гроші в сумі 9400 доларів США він передав відповідачу в присутності позивача на яку зареєстрований цей автомобіль. На даний час позивач анулювала доручення, але він користується автомобілем. В судовому засідання позивач та її представник даний факт заперечують, однак для чого був переданий автомобіль [PERSON], який проживає в Любомльському районі Волинської області, не пояснили. Позивач, видавши доручення на право користування і продажу автомобіля, розуміла правові наслідки цього, а тому, вимагаючи визнати право власності на автомобіль за відповідачем, розуміє правові наслідки відповідальності за угоду, укладену із [PERSON] і питання про компенсацію коштів від реалізації автомобіля, які були використані на ремонт будинку, не ставить. Виходячи із цих положень, суд не може визнати право власності автомобіля за відповідачем. Крім того, позивач, як власник названого автомобіля, в силу ст. 391 ЦК України має право розпоряджання своїм майном на власний розсуд, а, отже, може і анулювати доручення. В силу ст. 80 ч. 2 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Так само відповідно до п. 28 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк та за необхідності оголосити перерву в її розгляді (стаття 191 ЦПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК або ж залишити позов (заяву, скаргу) без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК. При подачі даної позовної заяви ціну позову, яка випливає із вартості автомобілів, половину якої позивач просила стягнути із відповідача, можливості встановити не було. Згідно висновку № 7020/7022 судової автотоварознавчої експертизи від 16 березня 2015 року (а.с. 84-100), яка була проведена в ході розгляду даної справи та з яким сторони погодилися, середня ринкова вартість автомобіля марки «Opel Combo», державний номерний знак [NUMBER], станом на виконання експертизи складає 127600 грн., автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», державний номерний знак [NUMBER], - 183000 грн., автомобіля марки «Mercedes-Benz 208», державний номерний знак [NUMBER], - 112990 грн. Враховуючи, що позивач просить стягнути із відповідача половину їх вартості, ціна позову по даному позову становить 211795 грн. ((127600 грн. + 183000 грн. + 112990 грн.) : 2). Згідно ст. 2 ч. 1 п. 1 Закону України «Про судовий збір» із змінами і доповненнями станом на час подання даної позовної заяви, за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином судовий збір за подання до суду даної позовної заяви становить 2117 грн. 95 коп. (211795 грн. * 1%). Оскільки позивачем при подачі позовної заяви було сплачено лише 243 грн. 60 коп. судового збору (а.с. 1), суд стягує із [PERSON] в користь держави недоплачену різницю такого збору в розмірі 1874 грн. 35 копійок (2117,95 грн. 243,60 грн.), оскільки, в силу ст. 88 ЦПК України, відмовляючи у задоволенні позову, підстав для стягнення такого збору із відповідача немає.

Outcome: dismissed