Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

15 серпня 2017 року до суду надійшла заява, у якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь збитки у розмірі 15880 гривень в результаті порушення цивільного права на відшкодування ядерної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на ЛНА на ЧАЕС по компенсації за шкоду, завдану здоров'ю по щорічній допомозі на оздоровлення за 2017 рік. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що у зв'язку з виконанням ним службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 1986 року по 1999 рік на роботах в зоні іонізуючого випромінювання, його здоров'ю завдано ядерну шкоду, внаслідок чого йому встановлено 2 групу інвалідності (довічно), що підтверджується висновком МСЕК від 14 січня 1999 року, профзахворювання пов'язане з роботами ЛНА на ЧАЕС. Йому державою надано законодавчо-визначені права на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням його здоров'я по ЛНА на ЧАЕС згідно його статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, посвідчення категорія 1 від 24.02.1999 року, безстрокове і діє на всій території України. Відшкодування ядерної шкоди згідно його статусу повинно здійснюватися за правилами цивільно-правової відповідальності за ядерну шкоду із застосуванням ст. 1189 ЦК України, Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 25 травня 1963 року, Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Його право стосується законодавчо-визначеної грошової компенсації по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я на роботах по ЛНА на ЧАЕС, яку, зокрема, УСЗН в м. Славутичі, зобов'язано кожен рік виплачувати йому за ушкодження здоров'я як інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, що передбачено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Станом на 04.05.2017 року управління соціального захисту населення виконавчого комітету Славутицької міської ради не виплатило йому щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік за шкоду заподіяну здоров`ю під час ліквідації наслідків ядерної аварії на ЧАЕС у розмірі 5 мінімальних заробітних плат відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а виплатило лише частково у розмірі 120 гривень. Розмір збитків у результаті порушеного права на відшкодування ядерної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, за 2017 рік становить 15880 гривень (16000 гривень (5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановлених у 2017 році) - 120 гривень). Ухвалою судді від 17 серпня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. 22 серпня 2017 року відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу судді про відкриття провадження від 17 серпня 2017 року. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу відповідача відхилено, а ухвалу Славутицького міського суду Київської області від 17 серпня 2017 року залишено без змін. Відповідачем подано заперечення проти цивільного позову, мотивовані тим, що позивач є інвалідом 2 групи захворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, та відноситься до громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і має посвідчення 1-ої категорії серії [NUMBER]. Відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» йому передбачені виплати, в тому числі щорічна допомога на оздоровлення, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» № 76-VІІІ від 28.12.2014 року , статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, а саме встановлено, що одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, дітям-інвалідам, сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою, батькам померлого, щорічна допомога на оздоровлення виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Позивач отримав щорічну допомогу на оздоровлення за 2017 рік в березні 2017 року в розмірі 120 гривень відповідно до постанови КМУ від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, допомога на оздоровлення за 2017 рік позивачу була виплачена відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, чинним законодавством України не передбачено, що суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду може бути управління соціального захисту населення. Позивач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, до канцелярії суду позивачем було подано клопотання, у якому він просив проводити судовий розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Позивачем до суду надані письмові пояснення, в яких він просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що згідно ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсація по щорічній допомозі на оздоровлення за 2017 рік за шкоду, заподіяну здоров'ю, йому, як інваліду ІІ групи, виплачується у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, а не відповідно до п. 1 постанови КМУ № 562 від 12 липня 2005 року у розмірі 120 гривень, оскільки Конституційний Суд України не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні судам ніякими актами, ніякими спеціальними правилами ні звужувати, ні зменшувати, ні скасовувати його законодавчо-визначені права згідно його статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоров'ю по ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат по щорічній допомозі на оздоровлення за шкоду, заподіяну здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС. Гарантії його прав та свобод закріплені в рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, від відповідача до канцелярії суду подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. У зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання технічними засобами згідно правил ст. 197 ЦПК не здійснювалось. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, йому встановлена 2 група інвалідності з причини профзахворювання, пов'язаного з роботами по ЛНА на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ № 077667 від 14.01.1999 року. 24 лютого 1999 року МНС України [PERSON] видано посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1 серія [NUMBER]. Як вбачається із змісту позовної заяви та заперечень відповідача, [PERSON] була виплачена відповідачем щорічна допомога на оздоровлення в березні 2017 року в розмірі 120 гривень. З довідки № 04/01-15 від 04.05.2017 року, виданої УСЗН Славутицької міської ради Київської області, видно, що відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року (у редакції від 19 грудня 1991 року, із змінами і доповненнями від 01 липня 1992 року) щорічна допомога на оздоровлення за 2017 рік у розмірі 5 мінімальних заробітних плат управлінням соціального захисту населення Славутицької міської ради [PERSON] не виплачена. Оцінюючи доводи позивача про наявність цивільно-правових підстав для відшкодування відповідачем завданої йому ушкодженням здоров'я шкоди у виді невиплаченої щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 15880 гривень, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Як зазначено у частині 1 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди (пункт 3 частини 2 цієї статті). Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини 2 цієї статті). За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина 1). За правилами частини 2 цієї статті збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а такою витрати, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до частини 3 цієї статті збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до статті 1189 Цивільного кодексу України особливості відшкодування ядерної шкоди встановлюються законом. 13 грудня 2001 року Верховною Ради України було прийнято Закон України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» № 2893-III, яким врегульовано відносини щодо цивільної відповідальності за ядерну шкоду, заподіяну ядерним інцидентом, та фінансового забезпечення такої відповідальності. До відносин, не врегульованих цим Законом, застосовуються норми цивільного, ядерного, цивільно-процесуального та іншого законодавства України (стаття 2 Закону). Відповідно до статті 3 цього Закону відповідальність оператора за ядерну шкоду та підстави її виникнення визначаються відповідно до Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку». Статтею 11 Закону України «Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення» передбачено, що держава забезпечує фінансове покриття цивільної відповідальності за ядерну шкоду оператора ядерної установки Чорнобильської АЕС у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у ст. 1 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», ядерна шкода - втрата життя, будь-які ушкодження, завдані здоров'ю людини, або будь-яка втрата майна, або шкода, заподіяна майну, або будь-яка інша втрата чи шкода, що є результатом небезпечних властивостей ядерного матеріалу на ядерній установці або ядерного матеріалу, який надходить з ядерної установки чи надсилається до неї, крім шкоди, заподіяної самій установці або транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення. Згідно зі ст. 72 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за ядерну шкоду є абсолютною - настає незалежно від встановлення вини оператора (установи, що експлуатує ядерну установку). Жодна особа, крім оператора, не несе відповідальності за ядерну шкоду, за винятком випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, УСЗН Славутицької міської ради Київської області не є суб'єктом відповідальності за ядерну шкоду. Стосовно Віденської Конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, яку Україна ратифікувала Законом № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року, суд зазначає, що цей міжнародний договір не містить інших правил, ніж, ті, що встановлені внутрішнім актами цивільного законодавства, які регулюють спірні відносини, тому підстав для застосування його положень немає. Відповідно до ч. 8 ст. 73 Закону України «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку» відповідальність за шкоду, спричинену Чорнобильською катастрофою, встановлюється законом. Таким чином, спеціальним законом є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яким визначені та закріплені основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, і який з 6 червня 1996 року містить повне визнання державою відповідальності за шкоду здоров'ю, втрату працездатності, завдану особам, постраждалим від Чорнобильської катастрофи та зобов'язання держави відшкодувати цю шкоду в повному обсязі. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за: 1)пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; 2)втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою; 3)матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім'ї у зв'язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України. На державу покладаються також зобов'язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи. Виходячи з наведеного, всю відповідальність за шкоду, завдану громадянам внаслідок Чорнобильської катастрофи, взяла на себе держава шляхом визначення статусу постраждалих осіб та встановлення пільг, компенсацій і гарантій, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Формою відшкодування ядерної шкоди, отриманої внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, призначення та виплата громадянам, віднесеним до категорії осіб, які постраждали внаслідок цієї катастрофи, щорічної допомоги на оздоровлення. Згідно ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-ХП у редакції Закону № 1339-VIII від 21.04.2016, яка діяла на час виникнення спірних відносин, щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановлено, зокрема, такі розміри виплат: інвалідам I і II групи - 120 гривень. Доводи позивача про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підлягала застосуванню, а виплату щорічної допомоги на оздоровлення необхідно було здійснювати в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат згідно положень ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» ( у редакції від 19 грудня 1991 року із змінами і доповненнями від 1 липня 1992 року), оскільки Конституційний Суд України в жодному рішенні не приймав рішення і не надавав повноважень ні Кабінету Міністрів України, ні суду звужувати та скасовувати законодавчо-визначені права згідно статусу по компенсації по відшкодуванню шкоди, заподіяної здоров'ю на ЛНА на ЧАЕС, як інваліду ІІ групи, не ґрунтуються на положеннях Закону. Так, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо усунення дискримінаційного ставлення до громадян, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях та військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї», який набрав чинності з 22 травня 2016 року, статтю 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викладено в іншій редакції, яка була чинною на час виникнення спірних відносин, а саме встановлено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які брали участь у ліквідації наслідків інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 1, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, громадянам, які брали участь у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт, і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 або 3, дітям-інвалідам, інвалідність яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Вказана норма Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційною не визнавалась. Таким чином, розмір виплати щорічної допомоги на оздоровлення Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не встановлений. Чинним нормативно-правовим актом, який встановлює розмір виплат щорічної допомоги на оздоровлення на час здійснення позивачеві виплат, є постанова Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Конституційний суд України у своєму рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп-2011 у справі № 1-42/2011 за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», згідно якого у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік, визнаючи їх такими, що відповідають Конституції України (конституційними), зазначив, зокрема, про наступне. У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98). Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України. На залежність розмірів соціальних виплат особі від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у Рішенні від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001 у справі щодо стажу наукової роботи, зазначивши, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів. Крім того, у Рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 у справі про страхові виплати Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг та виплат потерпілим, які здійснюються і відшкодовуються Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, встановлюються державою з урахуванням його фінансових можливостей. Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов'язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України. У рішеннях від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, від 24 березня 2005 року № 2-рп/2005, від 20 червня 2007 року № 5-рп/2007 Конституційний Суд України сформулював правові позиції стосовно такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність). Крім того, згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 17 березня 2005 року № 1-рп/2005 у справі про надання допомоги по тимчасовій непрацездатності, держава зобов'язана відповідним чином регулювати економічні процеси, встановлювати і застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян. Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Крім того, Конституційний суд у цьому рішенні зазначив, що за Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України та зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19); Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції (частина третя статті 113, пункт 10 статті 116, частина перша статті 117). Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним з таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення. Відповідно до положень Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний захист дітей війни» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України. У рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 дано тлумачення, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України під час вирішення справ про соціальний захист підлягають застосуванню тоді, коли вони видані у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів. Враховуючи зазначене, відповідач при здійсненні своїх управлінських функцій у відносинах з позивачем діяв на підставі, в межах повноважень і в спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, і не порушив своїми діями цивільного права позивача на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я внаслідок Чорнобильської катастрофи. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed