Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

15 грудня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до КП «Спеціалізований монтажно-експлуатаційний підрозділ» (далі КП «СМЕП»), відповідно до якого просить визнати його звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України незаконним, поновити його на роботі на посаді заступника директора з експлуатації КП «СМЕП», та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що, по-перше, згідно наказу КП «СМЕП» № 174-л від 31.12.2010 р. його було призначено на посаду заступника директора з експлуатації цього підприємства; по-друге, відносно нього проводиться досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 12016160000000142 від 07.03.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, в рамках якого ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 р. його було тимчасово відсторонено від займаної посади на строк досудового розслідування, але не більше 2-х місяців, й на підставі цієї ухвали суду КП «СМЕП» було видано від повідний наказ № 28-К/дл від 28.03.2016 р. про відсторонення його від займаної посади без збереження заробітної плати на строк досудового розслідування, але не більше двох місяців; по-третє, 19.05.2016 р., тобто після закінчення двомісячного строку відсторонення його від займаної посади, визначеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 р., він вийшов на роботу, але до роботи його не допустили і повідомили, що йому необхідно надати свої письмові пояснення, без зазначення відносно якого проступку необхідно надати пояснення, тому від відмовився надати такі пояснення, після чого інспектор по кадрам в усній формі повідомила йому про те, що наказом від 19.05.2016 р. його звільнено; і, по-четверте, в день звільнення відповідач не ознайомив його з наказом про звільнення, та лише 28.11.2016 року він довідався про те, що його було звільнено за грубе порушення трудових обовязків згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі розпорядження відповідача № 6 від 19.05.2016 р. та наказу відповідача № 53-К/дл від 19.05.2016 р. Також позивач вказує, що за фактом дисциплінарного проступку, за вчинення якого його було звільнено, не проводилось службове розслідування, а якщо у розпорядженні відповідача № 6 від 19.05.2016 р. йдеться про обставини, які були викладені в ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 18.03.2016 р., то до теперішнього часу його вина судом не встановлена, тому згідно ст. 62 Конституції України він не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. З огляду на наведене, позивач вважає, що його звільнення було проведено з грубим порушенням ст. 149 КЗпП України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов, а представник відповідача [PERSON] не визнала позов та подала адресовані суду письмові заперечення відповідача на позов, які містять клопотання про застосування строків позовної давності (а.с. 49-52). Дослідивши матеріали справи і вислухавши пояснення сторін, суд доходить висновку, що позовна заява позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цинами. За приписами ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення; за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне стягнення; при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника; стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що за результатами розгляду клопотання слідчого СУ ГУНП України в Одеській області [PERSON] про відсторонення від посади по матеріалах досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12016160000000142 від 07.03.2016 р. відносно [PERSON], підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, Приморським районним судом м. Одеси була винесена ухвала від 18.03.2016 р. про відсторонення [PERSON] від посади заступника директора КП «СМЕП» на строк досудового слідства, але не більше двох місяців. На виконання згаданої ухвали суду від 18.03.2016 р., відповідачем було видано наказ № 28-К/дл від 28.03.2016 р. про відсторонення заступника директора з експлуатації цього підприємства [PERSON] від займаної посади з 17.03.2016 р. на строк досудового розслідування, але не більше двох місяців, без збереження заробітної плати. Наказом відповідача № 53-К/дл від 19.05.2016 р. [PERSON] звільнено з посади заступника директора з експлуатації КП «СМЕП» 19.05.2016 р. за одноразове грубе порушення трудових обовязків, згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України, на підставі розпорядження № 6 від 19.05.2016 р. та наказу № 28-К/дл від 28.03.2016 р. «Про відсторонення від посади [PERSON]А.». Як вбачається з розпорядження відповідача № 6 від 19.05.2016 р., фактично [PERSON] був звільнений за фактом грубого порушення трудових обовязків, що полягає у неналежному виконанні обовязків передбачених п.п. 13.14 розділу 2 посадової інструкції заступника начальника з експлуатації КП «СПЕМ». При цьому, згідно посадової інструкції, затвердженої директором КП «СМЕП» у 2015 році, заступник директора з експлуатації належить до категорії «Керівники», та до його обовязків належить організація роботи та ефективна взаємодія всіх структурних підрозділів, спрямовання їх діяльності на розвиток і вдосконалення якості виконування робіт з урахуванням соціальних та ринкових пріоритетів, підвищення ефективності роботи підприємства, зростання обсягів прибутку, задоволення потреб замовників і споживачів у відповідних видах послуг. Відповідно до посадової інструкції по технічним завданням ДТЗ і ОДР заступник директора дає завдання на розробку схем, установку дорожніх знаків і огорож, дорожньої розмітки, пішохідних переходів і будівництво світлофорних обєктів, здійснює контроль за розробкою і впровадженням схем дорожньої розмітки, схеми дорожніх знаків і огорож. Також судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що перед видачею відповідачем наказу № 53-К/дл від 19.05.2016 р. про звільнення позивача, відповідачем було винесено розпорядження № 5 від 19.05.2016 р., в якому зазначено, що у звязку з тим, що було виявлено факт самовільних дій по встановленню 21.03.2016 р. дорожніх знаків за адресою : пр.-кт [PERSON], 32, без технічного завдання, заступнику директора з експлуатації необхідно надати письмові пояснення за даним фактом. 19 травня 2016 року відповідач ознайомив [PERSON] з вказаним розпорядженням № 5 від 19.05.2016 року, але останній відмовився надати письмові пояснення, про що працівниками відповідача було складено відповідний акт від 19.05.2016 р. Крім того, 19 травня 2016 року відповідач ознайомив [PERSON] з наказом про його звільнення № 53-К/дл від 19.05.2016 р., але останній відмовився проставити свій підпис про ознайомлення з цим наказом, що зафіксовано складеним працівниками відповідача актом від 19.05.2016 р. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачем проведено звільнення позивача з дотриманням вимог ст.ст. 147-1, 148 і 149 КЗпП України. Не заслуговують на увагу суду доводи позивача стосовно незаконності наказу відповідача № 53-К/дл від 19.05.2016 року про його звільнення з тих підстав, що до теперішнього часу його вина судом не встановлена, оскільки, як зазначено вище, позивача звільнено з роботи за п.1 ст. 41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обовязків, яке полягає у неналежному виконанні обовязків передбачених п.п. 13.14 розділу 2 посадової інструкції заступника начальника з експлуатації КП «СПЕМ», а саме самовільних діях по встановленню 21.03.2016 р. дорожніх знаків за адресою : пр.-кт [PERSON], 32, без технічного завдання, а досудове розслідування, внесене до ЄРДР за № 12016160000000142 від 07.03.2016 р., проводиться у відношенні позивача за ч. 3 ст. 368 КК України за ознаками одержання службовою особою неправомірної вигоди за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду за вирішенням спору про звільнення застосовується незалежно від підстав припинення трудового договору й обчислюється з дня видачі працівникові копії наказу про звільнення чи трудової книжки або з дня відмови від їх одержання. Той факт, що позивач відмовився отримати трудову книжку із записом про звільнення та копію наказу про звільнення в день його звільнення, також підтверджується складеним працівниками відповідача актом від 19.05.2016 р. Більш того, відповідач направив на адресу позивача рекомендованою поштою листи від 19.05.2016 р. за № 01-08/29 та від 30.06.2016 р. за № 01-08/33 про необхідність терміново зявитися до відділу кадрів КП «СМЕП» для ознайомлення з наказом № 53-К/дл від 19.05.2016 р. про його звільнення та отримання трудової книжки, які були отриманні позивачем відповідно 25.05.016 року та 12.07.2016 р., про що свідчать зворотні поштові повідомлення. Проте позивач зявився до відповідача для отримання трудової книжки лише 23 лютого 2017 року. Таким чином, доводи позивача стосовно того, що про існування наказу про звільнення він довідався лише 28 листопада 2016 року, оскільки не мав можливості вчасно отримати трудову книжку з записом про звільнення і копію наказу про звільнення з вини відповідача, не відповідають дійсності та повністю спростовуються матеріалами справи. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач пропустив передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом без поважних причин. Разом з тим, вирішуючи дану справу, суд доходить висновку, що позивач не довів в суді свої позовні вимоги, тому в задоволенні позову слід відмовити по суті. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed