Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

16.07.2013 року [PERSON] через засоби поштового зв'язку надіслав до Києво-Святошинського районного суду Київської області заяву про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність. Свої вимоги заявник мотивував тим, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року по справі № 2-4826/12 за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність - позов було задоволено у повному обсязі. Вирішальною підставою для задоволення позову заступника прокурора було те, що існувало рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про безкоштовне надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.05.2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року було змінене в частині стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відповідача було звільнено від сплати судових витрат. 07.06.2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області, яке набрало законної сили 18.06.2013 року, у цивільній справі № 372/1751/13-ц за позовом Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області було: позов задоволено частково; визнано недійсним рішення XI сесії XXIV скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], серії КВ № 048213 та скасовано державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку на його ім'я; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Мотивацією ухвалення такого рішення судом було те, що рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області VІІІ сесії V скликання № 6/6 від 15.03.2007 року [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,195 га, розташовану у [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Тобто, судом було встановлено, що [PERSON] було двічі безкоштовно приватизовано земельні ділянки однакового цільового призначення. Заявник вказував, що дана обставина є нововиявленою, оскільки: існувала на момент розгляду справи (рішення XI сесії XXIV скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про надання [PERSON] земельної ділянки було першопочатково недійсним, а рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року було лише встановлено даний факт); про зазначену обставину заявник не знав та не міг знати до встановлення її у рішенні суду; зазначена обставина істотно впливає на прийняття рішення по даній справі, оскільки, якби на момент прийняття рішення по справі суду було відомо про те, що [PERSON] раніше не було передано у приватну власність земельну ділянку з аналогічним цільовим призначенням, суд би не знайшов підстав для задоволення позовних вимог. Посилаючись на викладене вище та норми закону, заявник просив суд: скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року по справі № 2-4826/12 у зв'язку з нововиявленими обставинами; рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року по справі № 2-4826/12 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність - відмовити. Представник заявника у судове засідання з'явився, вимоги заяви підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у заяві. Прокурор у судове засідання теж з'явився, заяву не визнав, просив залишити її без задоволення, вказуючи на те, що обставини, на які посилається [PERSON] у своїй заяві, не являються нововиявленими, а є лише новими, так як не існували на момент ухвалення рішення суду від 07.03.2013 року, окрім цього, вказав на пропуск заявником строку, визначеного для звернення до суду з такого роду заявою. Позивач Софіївсько-Борщагівська сільська рада свого представника в судове засідання не направила, звернулась до суду із заявою про розгляд справи без участі її представника, просила у задоволенні заяви [PERSON] відмовити, оскільки обставини, на які він посилається є не нововиявленими, а новими. Державна інспекція сільського господарства у Київській області у судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, причини своєї неявки та свою позицію щодо заяви суду не повідомила. Вислухавши думку прокурора та представника заявника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням XI сесії XXIV скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року було надано безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель і на цій підставі 12.05.2004 року видано на його ім'я державний акт серії КВ № 048213 на право власності на земельну ділянку площею 0,0612 га, кадастровий номер 3223186801:01:006:0009, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В подальшому рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області VІІІ сесії V скликання № 6/6 від 15.03.2007 року [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,195 га, розташовану у [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. На цій підставі на ім'я [PERSON] 22.10.2009 року було видано державний акт серії ЯЗ № 342189 на право власності на земельну ділянку площею 0,1950 га, кадастровий номер 3222486201:01:012:0014, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель. Виходячи зі змісту довідки Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 1945 від 09.11.2011 року та свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 26.12.1992 року, на земельній ділянці площею 0,1950 га, кадастровий номер 3222486201:01:012:0014, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель, розміщений житловий будинок, належний [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року по справі № 2-4826/12 за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність було: позов задоволено у повному обсязі; скасовано рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15.03.2007 року № 6/6 8 сесії 5 скликання в частині затвердження проекту землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки площею 0,1950 га [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] області; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] серії ЯЗ № 342189 та скасовано державну реєстрацію державного акта на право власності на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель в [ADDRESS] області на ім'я [PERSON]; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь Софіївсько-Борщагівської сільської ради земельну ділянку з кадастровим номером 3222486201:01:012:0014, яка знаходиться в [ADDRESS] області. Вирішальною підставою для задоволення позову заступника прокурора було те, що існувало рішення Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про безкоштовне надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS], на підставі якого [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.05.2013 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.03.2013 року було скасовано в частині стягнення судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відповідача було звільнено від сплати судових витрат. 07.06.2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області, яке набрало законної сили 18.06.2013 року, у цивільній справі № 372/1751/13-ц за позовом Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсним рішення, визнання недійсним державного акту, визнання права власності було: позов задоволено частково; визнано недійсним рішення XI сесії XXIV скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], серії КВ № 048213 та скасовано державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку на його ім'я; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Мотивацією ухвалення такого рішення судом було те, що рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області VІІІ сесії V скликання № 6/6 від 15.03.2007 року [PERSON] було безкоштовно передано у власність земельну ділянку площею 0,195 га, розташовану у [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. Тобто, судом було встановлено, що [PERSON] було двічі безкоштовно приватизовано земельні ділянки однакового цільового призначення. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.09.2013 року заяву [PERSON] про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом заступника прокурора Києво-Святошинського району Київської області в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства у Київській області, Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до [PERSON] про визнання недійсними рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки у державну власність - залишено без задоволення. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28.10.2013 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.09.2013 року було скасовано, а питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивом скасування ухвали суду першої інстанції було те, що зазначені у заяві [PERSON] обставини не були відомі заявнику, а також є істотними для розгляду даної справи, у зв'язку з чим ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.09.2013 року є такою, що постановлена без додержання вимог процесуального закону, зокрема, ст. 361 ЦПК України. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм і практики Верховного суду України. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах України. Згідно зі ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст. 121 Конституції України повноваження по здійсненню захисту інтересів держави в тому числі шляхом представництва її інтересів в суді, покладено на органи прокуратури. Статтею 5 ЗК України 2001 року передбачено, що одним із принципів земельного законодавства є забезпечення гарантій прав на землю. Згідно зі ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної або комунальної власності. У відповідності до ст. 116 ЗК України 2001 року громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється, зокрема, шляхом передачі земельних ділянок у власність. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться також у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. З огляду на вимоги ч.ч. 6-10 ст. 118 ЗК України 2001 року (в редакції станом на прийняття спірного рішення органу місцевого самоврядування) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. Частиною 1 статті 121 ЗК України 2001 року передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Відповідно до ст. 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Відповідно до ст. 155 ЗК України 2001 року у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України 2001 року передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної форм власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Охорона земель здійснюється через відповідні спеціально уповноважені державні органи, органи місцевого самоврядування та органи державної виконавчої влади відповідно до закону. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 387 ЦК України вказано, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно зі ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується. Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» при виявлені порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право звертатися до суду із заявою про захист прав і законних інтересів громадян, держави, а також підприємств та інших юридичних осіб. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Згідно з положеннями ст.ст. 2, 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та ст. 188 ЗК України 2001 року - державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади по земельних ресурсах, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - спеціально уповноваженими органами з питань екології та природних ресурсів. Указом Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року затверджено Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, відповідно до якого Державна інспекція сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовує на реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Зважаючи на рекомендації, викладені у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 ст. 229 ЦПК України передбачено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У відповідності до ст. 361 ЦПК України рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане. З огляду на ст. 362 ЦПК України чітко передбачено, що заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами можуть бути подані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, протягом одного місяця з дня встановлення обставини, що є підставою для перегляду. При цьому заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку. Строк для подання заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами обчислюється: 1) у випадках, встановлених пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - з дня встановлення обставин, що мають істотне значення для справи; 2) у випадках, встановлених пунктами 2, 2-1 частини другої статті 361 цього Кодексу, - з дня, коли вирок у кримінальній справі набрав законної сили; 3) у випадках, встановлених пунктом 3 частини другої статті 361 цього Кодексу, - з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, які підлягають перегляду; 4) у випадках, встановлених пунктом 4 частини другої статті 361 цього Кодексу, - з дня ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. Статтею 365 ЦПК України визначено, що заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами розглядається у судовому засіданні. Заявник та інші особи, які беруть участь у справі, повідомляються про час і місце засідання. Неявка цих осіб не є перешкодою для розгляду заяви. Розгляд заяви здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. Розглянувши заяву, суд може скасувати судове рішення, що переглядається, і прийняти нове судове рішення або залишити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами без задоволення. Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції. З набранням законної сили новим судовим рішенням втрачають законну силу судові рішення інших судів у цій справі. Аналізуючи вище перелічені правові норми і практику Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. З огляду на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року рішення XI сесії XXIV скликання Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 04.03.2004 року про надання [PERSON] земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських будівель та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку є недійсними. У даному випадку важливим є те, що наслідком визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) акту індивідуально-правової дії є те, що індивідуальний акт є таким, що не діє з моменту його прийняття суб'єктом владних повноважень. Звідси можна зробити висновок, що з моменту набрання законної сили рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року, тобто з 18.06.2013 року, є встановленою обставина, що безоплатна передача у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0612 га, кадастровий номер 3223186801:01:006:0009, що розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель та споруд - не мала місце. А отже, до прийняття рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області VІІІ сесії V скликання № 6/6 від 15.03.2007 року [PERSON] не передавались безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських споруд. У зв'язку з цим не можна вважати, що під час прийняття оспорюваного рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради з боку [PERSON] було двічі приватизавано землю з однаковим цільовим призначенням. Отож, [PERSON] з огляду на ст.ст. 116, 118, 121 ЗК України 2001 року правомірно отримав у власність спірну земельну ділянку. Більш того, до встановлення даних обставин у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року заявнику не могло бути про них відомо, оскільки з огляду на вимоги чинного законодавства протиправність, недійсність, незаконність, неправомірність актів суб'єктів владних повноважень індивідуальної дії може бути визначена лише судом. Тобто, в розрізі ст. 361 ЦПК України рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року є у даній справі нововиявленою обставиною, оскільки в ньому встановлено обставини, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомими заявнику, а також входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на викладене вище, у суду відсутні підстави визнавати оспорювані рішення та державний акт на право власності на земельну ділянку недійсними, скасовувати державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку та витребовувати спірну землю у [PERSON] Більш того, виходячи зі змісту Указу Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року, яким затверджено Положення про Державну інспекцію сільського господарства України і на який заступник прокурора посилається в обґрунтування своїх вимог, вбачається, що даний орган уповноважений на реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) лише в агропромисловому комплексі, а тому суд не знаходить підстав вважати, що мало місце порушення, оспорення або не визнання його прав та інтересів, оскільки спірна земельна ділянка має цільове призначення, не пов'язане з агропромисловим комплексом. У зв'язку з цим суд знаходить позивача Державну інспекцію сільського господарства у Київській області, в інтересах якої заступник прокурора звернувся до суду, неналежним позивачем. Також суд вважає за необхідне наголосити з огляду на заперечення прокурора, що заява про перегляд рішення суду у зв'язку з нововиявленими обставинами у даній справі була подана [PERSON] у строки, передбачені ст. 362 ЦПК України, оскільки рішення Обухівського районного суду Київської області від 07.06.2013 року відповідно до ст. 229 ЦПК України набрало законної сили 18.06.2013 року і саме з цього часу у розумінні ст. 14 ЦПК України стало породжувати юридичні наслідки, а заява була направлена представником [PERSON] засобами поштового зв'язку 16.07.2013 року, тобто в межах місячного строку, визначеного для звернення до суду з такого роду заявами. Тобто, з врахуванням викладеного суд проходить до висновку, що заяву [PERSON] про перегляд судового рішення від 07.03.2013 року у зв'язку з нововиявленими обставинами слід задовольнити, а позов заступника прокурора - залишити без задоволення. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року та Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 14, 19, 41, 121 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 21, 321, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст. 5, 81, 116, 118, 121, 152, 155, 188, п. 12 Перехідних положень ЗК України 2001 року, ст.ст. 20, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 2, 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», Указом Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року,

Outcome: approved