Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

17.02.2015 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся в Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до Дочірнього підприємства «Автотранспортне підприємство № 6» Відкритого акціонерного товариства «Міськбудтранс» (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, при цьому пояснивши наступне. В період з 16 липня 2012 року по 26 листопада 2013 року позивач працював на підприємстві відповідача. Разом з цим відповідач як роботодавець мав заборгованість із заробітної плати перед позивачем, яку не виплатив останньому в день звільнення. У зв'язку із зазначеним, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 7356,74 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробіньої плати у розмірі 35321,86 грн., з урахуванням індексу інфляції у розмірі 8455,96 грн. Позивач подав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у справі доказами, якою позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги повністю, не заперечив проти заочного розгляду справи судом. Відповідач, повідомлений про дату та час судового розгляду у порядку ст. 74 ЦПК України, не забезпечив явку свого представника у судове засідання, про поважність причин неявки суд не повідомив. У зв'язку із наведеним суд ухвалив проводити заочний розгляд справи згідно ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Врахувавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку про необхідність задовольнити позов повністю, виходячи з наступного. З трудової книжки позивача вбачається, що останній з 16.07.2012 року до 26.11.2013 року працював на посаді директора за сумісництвом у ДП «АТП № 6» ВАТ «Міськбудтранс». (а. с.11). Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, а також гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Положеннями ст. 21 Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995р. за № 108/95-ВР (далі - ЗУ «Про оплату праці»), закріплено та гарантовано право працівника на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про оплату праці», суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Аналогічне визначено положеннями ч. 4 ст. 97 КЗпП України Згідно вимог ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Аналогічне визначено положеннями ч. 5 ст. 97 КЗпП України. Разом з цим положеннями ч. 1 і 2 ст. 174 КЗпП України унормовано, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, у відповідача існує обов'язок по виплаті вказаних сум та що не позбавляє права позивача на отримання компенсації за весь час затримки по день проведення відповідачем фактичного розрахунку із позивачем, шляхом виплати останньому всієї суми заборгованості із заробітної плати. Аналогічну правову позицію зазначено Верховним Судом України у постанові по справі № 6-144ц13. Відповідно до абз. 3 п. 2 і п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. за № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача із відповідача середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати. Крім того, щодо вимог про стягнення із відповідача на користь позивача суми інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне. Згідно ст. 35 закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 2 закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Положеннями ст. 3 закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо такі умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду та подальшою невиплатою роботодавцем коштів працівнику. Враховуючи наведене суд приходить до висновку про необхідність задовольнити вимогу щодо стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних нарахувань у сумі 8455,96 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на вищевказане, вбачається, що позивача звільнено з займаної посади та станом на час звернення до суду розрахунок з ним не проведено, що є порушенням положень чинного трудового законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Таким чином, оскільки обставини, на які, як на підставу своїх вимог, посилався в позовній заяві [PERSON] знайшли підтвердження в ході розгляду справи, доказів зворотнього відповідачем в судове засідання представлено не було, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судовий збір за майновий характер позовної заяви складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 511,35 грн. в дохід держави.

Outcome: approved