Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

15.04.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до приватного підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку, зазначивши, що з 09.03.2008 року по 09.03.2008 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у нього водієм за трудовим договором. У день звільнення 09.03.2008 року відповідач повний розрахунок заробітної плати з ним не провів, у зв'язку з чим утворилася заборгованість. Рішенням Жовтневого районного суду Донецької області від 17.03.2014 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі, яка утворилася за період з 09.12.2003 року по 01.04.2004 року, та з 01.07.2004 року по 01.10.2004 року у розмірі 1467,00 грн. До теперішнього часу вищевказана сума заборгованості відповідачем не сплачена. Оскільки з 10.03.2008 року до теперішнього часу триває порушення його трудових прав, він був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 10.03.2008 року по 10.04.2014 року у розмірі 37 595,00 грн. В процесі розгляду справи позивачем уточнювались позовні вимоги, в яких останній просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 11.03.2008 року по 27.06.2014 року в розмірі 38 692,00 грн. відповідно до наданого розрахунку. Позивач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні присутній не був. Надав до суду заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю. Наполягав на задоволенні уточнених позовних вимог у повному обсязі. Відповідач та його представник у судовому засіданні присутні не були. Надали до суду заяву з проханням розглянути справу за їх відсутністю, але з урахування наданих ними заперечень, в яких зазначили, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. З 2003 року відповідач разом з [PERSON] та його братом [PERSON], здійснювали підприємницьку діяльність щодо надання послуг з транспортного перевезення. Заробітну плату робітникам видавав безпосередньо [PERSON] В 2011 році між ними виникло непорозуміння і вони припинили спільну діяльність і в той же час зникла частина фінансових документів. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17.03.2014 року встановлено, що позивачу була невиплачена заробітна плата тільки за період з 09.12.2003 року по 01.04.2004 року та з 01.07.2004 року по 01.10.2004 року у загальній сумі 1467 грн. Вважає що у [PERSON] відсутній факт вини з невиплати заробітної плати, оскільки позивач жодного разу не звертався до нього з вимогою про сплату йому заробітної плати, а лише через п'ять років звернувся до суду. Після звільнення 09.03.2008 року позивач знов уклав трудовий договір з відповідачем. 10.08.2009 року у [PERSON] були відсутні претензії щодо несплати йому заробітної плати. На підставі зазначеного просять суд відмовити у задоволення позовних вимог позивач у повному обсязі. Суд дослідивши письмові доказі по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач з 09.12.2003 року по 09.03.2008 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював у нього водієм за трудовим договором, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці /а.с.5-6/ та трудовим договором від 09.12.2003 року /а.с. 7/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17.03.2014 року з ПП [PERSON] на користь [PERSON] стягнута заборгованість по заробітній платі за період з 09.12.2003 року по 01.04.2004 року, а також за період з 01.07.2004 року по 01.10.2004 року у загальній сумі 1467 грн. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 29.04.2014 року апеляційна скарга представника позивача [PERSON] була відхилена. Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 17.03.2014 року залишено без змін. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 р. по справі № 6-15цс13. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, а також до теперішнього часу не виплатив заборгованість по заробітній платі у розмірі 1467,00 грн., згідно рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 17.03.2014 року, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не сплинули, тому посилання представника відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від 26.06.2014 року, наданого представником позивача, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 24,52 грн./а. с. 41/. Таким чином, судом встановлено, що з часу затримки у розрахунку із позивачем при звільненні по день обчислення розрахунку, а саме: з 08.08.2009 року по 11.06.2014 року минуло 1214 робочих днів, а сума середнього заробітку позивача з часу затримки у розрахунку при звільненні за період з 11.03.2008 року по 27.06.2014 року складає (1578 робочих днів х 24,52 гривень = 38 692,56 грн.) 38 692,56 грн. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що розмір заробітної плати, яку було стягнуто Жовтневим районним судом Донецької області з відповідача на користь позивача складає 1467,00 гривень, що складає 6, 38% від розміру позовних вимог [PERSON] у позові про стягнення заробітної плати (22 997 гривень). Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яку просить стягнути позивач значно більше ніж сума заробітної плати, на яку позивач мав право відповідно до рішення Жовтневого районного суду Донецької області від 17.03.2014 року, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку пропорційну до суми задоволених позовних вимог при задоволенні позову про стягнення заробітної плати, що складає (38 692, 56 грн. х 6, 38 % : 100% = 1958,81 грн.) 2 468, 59 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач.

Outcome: partial