Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

15 листопада 2013 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до Міністерства внутрішніх справ України. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він проходив військову службу у військовій частині № [NUMBER] на посаді стрілка 1-го відділення 2-го взводу третьої стрілкової роти у період з 28 жовтня 2010 року до 26 жовтня 2011 року. В обов`язки [PERSON] входило конвоювання ув`язнених, зокрема конвоювання хворих на туберкульоз. Під час проходження служби позивач заразився туберкульозом. Позивачу було завдано як матеріальну, так і моральну шкоду, тому просить стягнути з Міністерства внутрішніх справ України відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] у розмірі 100000,00 грн. 18 листопада 2013 року ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області позовну заяву залишено без руху /т. І а. с. 14/. 29 листопада 2013 року позивач усунув недоліки позовної заяви /т. І а. с. 17-18/ та ухвалою Володарського районного суду Донецької області відкрите провадження у справі /т. І а. с. 20/. 17 грудня 2013 року представник відповідача звернувся з клопотанням про передачу справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва з метою належного захисту інтересів МВС України /т. І а. с. 25-26/ та клопотання про залучення Державного казначейства України як співвідповідача /т. І а. с. 29-30/. 17 грудня 2013 року представник відповідача МВС України подав до суду свої заперечення на позовну заяву, у яких вказує на те, що позивач проходив службу у військовій частині № [NUMBER] , а не в МВС України, а тому МВС України не відправляло [PERSON] конвоювати засуджених. Позивач не наводить жодних доказів на підтвердження того, що на МВС України покладено обов`язок по забезпеченню дезінфекції приміщень в яких відбувається конвоювання засуджених, не наводить жодних доказів на підтвердження того, що з боку МВС України по відношенню до позивача вчинено протиправні діяння чи бездіяльність, а також наявності причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та нанесеною моральною шкодою, не наводить доказів на підтвердження того з чого він виходив при визначенні розміру відшкодування. У зв`язку із вищевикладеним просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т. І а. с. 33-34/. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області 20 січня 2014 року клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю задоволене, справа передана на розгляд до Печерського районного суду м. Києва /т. І а. с. 46/. 12 лютого 2014 року ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т. Г. призначено дату судового засідання на 19 лютого 2014 року /т. І а. с. 50/. 26 березня 2014 року новий представник позивача [PERSON] подала клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні у зв`язку з необхідністю ознайомитися з матеріалами справи /т. І а. с. 67/. Суд задовольнив клопотання представника позивача /т. І а. с. 68-69/. 08 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з клопотаннями про залучення в якості співвідповідача Державної казначейської служби України /т. І а. с. 73/, про долучення до матеріалів справи виписки із амбулаторної карти та службової характеристики [PERSON] /т. І а. с. 74/. Суд, з урахуванням думки учасників справи, задовольнив клопотання представника позивача /т. І а. с. 82-84/. 08 квітня 2014 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду із заявою про забезпечення доказів, у якій просила витребувати низку документів з військової частини № [NUMBER] , Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи, Центральної військово-лікарської комісії /т. І а. с. 78-79/. Суд, заслухавши думку учасників справи, ухвалою від 08 квітня 2014 року задовольнив заяву представника позивача /т. І а. с. 80-81/. 30 квітня 2014 року представник позивача звернулася з клопотанням, у якому просила суд не розглядати справу призначену на 30 квітня 2014 року та призначити розгляд справи на іншу дату у зв`язку з необхідністю подання інших документів та відсутності у матеріалах справи витребуваних раніше документів /т. І а. с. 90/. Суд задовольнив клопотання представника позивача /т. І а. с. 91-92/. 05 травня 2014 року до суду від Центральної військово-лікарської комісії надійшли витребувані ухвалою суду від 08 квітня 2014 року документи /т. І а. с. 95-97/. 12 травня 2014 року з Донецького обласного центру медико-соціальної експертизи до суду надійшла медико-експертна справа [PERSON] /т. І а. с. 99, окремий додаток до матеріалів справи на 59 арк./. 21 травня 2014 року представник позивача [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про призначення військово-лікарської експертизи /т. І а. с. 105-106/. У судовому засіданні 21 травня 2014 року представник відповідача МВС України звернувся до суду з клопотанням про залучення в якості співвідповідача по справі Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України /т. І а. с. 108-109/. Суд залишив клопотання без розгляду, оскільки дане клопотання може заявляти лише позивач /т. І а. с. 118-120/. Також представник відповідача МВС України звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи пояснень на позовну заяву. Окрім раніше наведених заперечень представник відповідача зазначає, що обов`язок по забезпеченню конвоювання заарештованих та засуджених покладено на Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, а не на МВС України. Окрім того призов та попередній розподіл призовників за видами (родами військ) Збройних Сил здійснюється районними військовими комісаріатами, а призначення на посади та звільнення з посад оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю /т. І а. с. 113-117/. У судовому засіданні 21 травня 2014 року представник позивача клопотала направити повторно ухвалу суду у військову частину, у зв`язку з чим оголосити перерву у судовому засіданні, а вже потім розглянути подане нею клопотання про призначення експертизи. Заслухавши думку учасників справи, суд задовольнив клопотання /т. І а. с. 118-120/. 23 травня 2014 року суд направив повторно ухвалу до виконання у військову частину [NUMBER] /т. І а. с. 123/. У судовому засіданні 07 липня 2014 року представник позивача клопотала про долучення до матеріалів справи психологічного висновку, наданого психологом [PERSON] /т. І а. с. 131-141/, листа Центральної районної лікарні Володарського району та виписки із амбулаторної карти диспансерного хворого /т. І а. с. 142-143/. Також представник позивача просила оголосити перерву у судовому засіданні у зв`язку з ненаданням матеріалів військовою частиною. Суд, з урахуванням думки учасників справи, задовольнив клопотання, долучив вищезазначені документи до матеріалів справи, оголосив перерву у судовому засіданні /т. І а. с. 144-145/. Від представника позивача [PERSON] 28 липня 2014 року та 06 серпня 2014 року надходили клопотання про перенесення судового засідання у зв`язку з ненадходженням витребуваних документів з військової частини /т. І а. с. 150, 156/. Також 06 серпня 2014 року представник позивача подала до суду клопотання, у якому просить зобов`язати Національну гвардію України встановити причини та умови порушення закону, а саме невиконання Ухвали Печерського районного суду м. Києва військовою частиною [NUMBER] , та зобов`язати військову частину [NUMBER] виконати вимоги ухвали суду /т. І а. с. 155/. 08 серпня 2014 року суд постановив окрему ухвалу, якою довів до відома Національної гвардії України про вищенаведені порушення вимог чинного процесуального законодавства військовою частиною № [NUMBER] під час судового розгляду даної цивільної справи для вжиття відповідних заходів реагування та усунення недоліків з покладенням обов`язку в місячний термін повідомити суд про виконання ухвали /т. І а. с. 158-159/. 17 вересня 2014 року до суду надійшло повідомлення від Головного управління Національної гвардії України про результати виконання окремої ухвали від 08 серпня 2014 року, у якому повідомлялося, що внаслідок нападу озброєних осіб 26 червня 2014 року територія, матеріально-технічна база та документація військової частини [NUMBER] були повністю захоплені, а особовий склад тимчасово переміщено в м. Харків. Крім того, особовий склад військової частини залучений до виконання завдань військової служби, пов`язаних з проведенням антитерористичної операції та на час її проведення підпорядковуються оперативному штабу, який очолюється керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України. У зв`язку з вищевикладеним на цей час неможливо надати до суду документи, визначені окремою ухвалою суду, та встановити службових осіб військової частини [NUMBER] , які не виконали ухвалу від 08.04.2014 щодо забезпечення доказів /т. І а. с. 173-174/. 06 листопада 2014 року представник позивача заявила клопотання про проведення експертизи в ЦВЛК МВС України щодо встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання позивача під час проходження служби /т. І а. с. 181/. Представник відповідача МВС України не заперечував щодо задоволення клопотання, однак просив поставити перед експертом додаткові питання. Ухвалою від 06 листопада 2014 року суд призначив по справі військово-лікарську експертизу, проведення якої доручив Центральній військово-лікарській комісії МВС України. На вирішення експерту постав питання: Визначити та встановити причинний зв`язок захворювання [PERSON] на туберкульоз легень з проходженням військової служби у військовій частині № [NUMBER] ? Суд відхилив питання, які просив поставити перед експертом представник відповідача, оскільки за своєю суттю вони відображають зміст питання поставленого представником позивача. Провадження у справі зупинене до отримання висновку експерта /т. І а. с. 185-186/. 23 грудня 2014 року у зв`язку із закінченням повноважень судді Ільєвої Т. Г. у межах п`ятирічного строку здійснено повторний автоматичний розподіл справ за результатами дану справу передано на розгляд судді Вовк С. В. /т. І а. с. 193-194/. 10 січня 2015 року до суду надійшов протокол ЦВЛК МВС від 12 січня 2015 року із зазначенням експертного висновку, складений за результатами проведеної військово-лікарської експертизи /т. І а. с. 190-193/. 23 січня 2015 року суд ухвалою відновив провадження у справі та призначив судове засідання на 24 лютого 2015 року /т. І а. с. 197/. 19 лютого 2015 року, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Вовк С. В., здійснено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу передано на розгляд судді Цокол Л. І. /т. І а. с. 201, 202-204/. 04 березня 2015 року суддя Цокол Л.І. прийняла справу до свого провадження /т. І а. с. 205/. У судовому засіданні 09 червня 2015 року представник позивача заявила клопотання про виклик свідків. Суд задовольнив клопотання частково /т. І а. с. 234, 238-239/. Представник відповідача МВС України у судовому засіданні 09.06.2015 надав додаткові пояснення на позовну заяву. Окрім того, що раніше вже зазначалося у запереченнях та поясненнях до позовної заяви, представник відповідача зазначає, що правонаступником внутрішніх військ МВС України є Національна гвардія України, а правонаступником Головного управління внутрішніх військ МВС України Головне управління Національної гвардії України. Також наголошує, що в матеріалах справи не вбачаються докази, які підтверджують, що захворювання [PERSON] на туберкульоз пов`язане саме з конвоюванням останнім засуджених, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі /т. І а. с. 228-233/. Представник позивача клопотала про залучення в якості співвідповідача Національної гвардії України, як правонаступника внутрішніх військ МВС України. Суд задовольнив клопотання /т. І а. с. 235-237, 238-239/. 12 серпня 2015 року до суду надійшла заява представника позивача про забезпечення доказів шляхом витребування у Головного управління Національної гвардії України низки документів /т. ІІ а. с. 1-4/. Суд задовольнив заяву представника позивача та ухвалив направити копію ухвали від 08 квітня 2014 року, якою витребовувались зазначені документи, Головному управлінню Національної гвардії України та Міністерству внутрішніх справ України та зобов`язати їх надати інформацію про військову частину номер [NUMBER] та місцезнаходження цієї частини /т. ІІ а. с. 6-8/. Ухвала від 08 квітня 2014 року направлена МВС України на ГУ Національної гвардії України для виконання 19 серпня 2015 року /т. ІІ а. с. 10/. 05 жовтня 2015 року від МВС України надійшов лист з додатками щодо виконання ухвали суду, у якому зазначено, що МВС України не володіє документами, зазначеними в ухвалі. Крім того, військова частина [NUMBER] внутрішніх військ МВС України станом на 05 жовтня 2015 року перебуває у стані припинення, правонаступником визначено військову частину [NUMBER] Національної гвардії України /т. ІІ а. с. 12-19/. У судовому засіданні 06 жовтня 2015 року представник відповідача Головного управління Національної гвардії України Єрмоленко Ю. О. просив надати додатковий час для відшукання документів. Представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог. Суд на місці ухвалив оголосити перерву, надати можливість представнику відповідача ГУ Національної гвардії України надати документи або підтвердити неможливість їх надання, представнику позивача надати можливість змінити предмет позову (належно оформити заяву), зобов`язати представника відповідача [PERSON] забезпечити явку свідків /т. ІІ а. с. 20-21/. 11 листопада 2015 року представник позивача подала до суду заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, у якій посилається на те, що позивач [PERSON] проходив військову службу у військовій частині № [NUMBER] на посаді стрілка 1-го відділення 2-го взводу третьої стрілецької роти в період з 28 жовтня 2010 року до 26 жовтня 2011 року. Обов`язком [PERSON] було конвоювання ув`язнених, зокрема конвоювання хворих на туберкульоз. Під час проходження військової служби він заразився туберкульозом. Протягом усього часу з 2009 до 2011 року МВС України не здійснювало закупівлю дезинфікуючих засобів як передбачає законодавство, а Головне управління внутрішніх військ України (правонаступником є Головне управління Національної гвардії України) не здійснює контроль, щодо заходів дезінфекції у військових частинах, військовослужбовці яких здійснюють конвоювання хворих на туберкульоз. Заходи дезінфекції, які робилися для захисту військовослужбовців від зараження таким важким захворюванням як туберкульоз, були явно недостатніми, внаслідок чого [PERSON] була заподіяна як матеріальна, так і моральна шкода. Тому просить суд визнати незаконною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної гвардії України в межах своїх компетенцій, щодо відсутності забезпечення та контролю, щодо заходів дезінфекції, які надаються для захисту військовослужбовців у військових частинах від зараження такими важкими захворюваннями як туберкульоз. Стягнути солідарно з Міністерства внутрішніх справ України та Головного управління Національної гвардії України відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] , у розмірі 650 000 грн. Визнати право [PERSON] на проведення експертизи Центральної військово-лікарської комісії для отримання компенсації та пільг відповідно до чинного законодавства України, у зв`язку із захворюванням на туберкульоз легень з перебуванням на військовій службі /т. ІІ а. с. 32-37/. У зв`язку з надходженням вищезазначеної заяви 24 листопада 2015 року у судовому засіданні оголошено перерву з метою надання представникам відповідачів підготувати заперечення на заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог. Суд зобов`язав представника ГУ Національної гвардії України подати документи, які витребовувались раніше та забезпечити явку свідків /т. ІІ а. с. 38-39/. У судовому засіданні 09 лютого 2016 року представник позивача просила долучити до матеріалів справи документи в обґрунтування позовних вимог та просила допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Суд задовольнив клопотання представника позивача, долучив документи до матеріалів справи /т. ІІ а. с. 52, 53, 54/, допитав в якості свідків [PERSON] та [PERSON] /т. ІІ а. с. 61-68/. Представник відповідача ГУ НГУ надав заперечення на позовну заяву, у яких зазначає, що позивач не наводить жодних доказів на підтвердження того, що на МВС України та ГУ НГУ покладено обов`язок по забезпеченню дезінфекції приміщень в яких відбувається конвоювання засуджених. Також позивач не наводить жодних доказів на підтвердження того, що з боку МВС України та ГУ НГУ по відношенню до нього було вчинено протиправні дії чи бездіяльність, а також наявності причинного зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та нанесеною моральною шкодою, не наводить доказів на підтвердження того, з чого він виходив при визначенні розміру відшкодування. Причинно-наслідковий зв`язок повинен підтверджуватися відповідною довідкою МСЕК. У матеріалах справи не вбачаються докази, які підтверджують, що захворювання [PERSON] на туберкульоз пов`язане саме із конвоюванням останнім засуджених /т. ІІ а. с. 57-59/. Також представник відповідача ГУ НГУ надав пояснення щодо виконання ухвали суду, у яких зазначає, що [PERSON] проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] з 28 жовтня 2010 року по 26 жовтня 2011 року, м. Донецьк. У травні 2014 року військову частину було захоплено терористичними формуваннями так званої ДНР. Під час захоплення, на території частини виникла пожежа в результаті якої майно, зброя, боєприпаси та документи, що на той час знаходилися в частині, було знищено. У зв`язку з вищенаведеним інформація щодо наявності або відсутності зазначених в ухвалі документів у ГУ НГУ відсутня. Окрім того військову частину [NUMBER] ліквідовано та до складу НГУ така частина не входить /т. ІІ а. с. 60/. Представник відповідача звернувся до суду з клопотання, у якому просить суд закрити провадження у справі в частині позовної вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності МВС України та ГУ НГУ в межах своїх компетенцій, щодо відсутності забезпечення та контролю, щодо заходів дезінфекції, які надаються для захисту військовослужбовців у військових частинах від зараження такими важкими захворюваннями як туберкульоз, посилаючись на те, що відповідно до частини першої ст. 16 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, а дана вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства /т. ІІ а. с. 55-56/. Ухвалою суду від 09 лютого 2016 року провадження у справі закрите у зв`язку з тим, що вимоги позивача підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства /т. ІІ а. с. 69-70/. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2016 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року скасовано та направлено питання на новий розгляд /т. ІІ а. с. 98-101/. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 квітня 2016 року справу передано на розгляд судді Литвиновій І.В. /т. ІІ а. с. 104/. 04 серпня 2016 року представник відповідача ГУ НГУ подав заперечення на позовну заяву, аналогічні тим, що надавались раніше та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі /т. ІІ а. с. 128-130/. 22 листопада 2016 року у судовому засіданні представник відповідача ГУ НГУ подав заперечення на позовну заяву, які частково є аналогічними тим, що надавались раніше. Додатково зазначає, що згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Оскільки винна особа, якою було нанесено моральну шкоду позивачу на даний час досудовим слідством не встановлена та судом не приймались процесуальні рішення стосовно цього, підстави для стягнення моральної шкоди з ГУ НГУ відсутні. Вимога щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованою. Подані позивачем документи не дають можливості чітко встановити особу, яка нанесла шкоду здоров`ю позивача. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог до ГУ НГУ в повному обсязі /т. ІІ а. с. 156-160/. Представник позивача заявила клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача військову частину [NUMBER] Національної гвардії України. Суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки спірні правовідносини, на думку суду, не впливають на права та обов`язки зазначеної юридичної особи /т. ІІ а. с. 163-165, 175-179/. Також представник позивача клопотав про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом. Суд, заслухавши думку учасників, ухвалив клопотання задовольнити, витребувати документи у військової частини № [NUMBER] Національної гвардії України, які перелічені у письмовому клопотанні /т. ІІ а. с. 161-162, 175-179/. 22 листопада 2016 року відповідний запит направлено у військову частину № [NUMBER] Національної гвардії України /т. ІІ а. с. 190/. Представник відповідача МВС України заявив клопотання про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги щодо визнання незаконною бездіяльності МВС України та ГУ НГУ в межах своїх компетенцій, щодо відсутності забезпечення та контролю, щодо заходів дезінфекції, які надаються для захисту військовослужбовців у військових частинах від зараження такими важкими захворюваннями як туберкульоз, посилаючись на те, що відповідно до частини першої ст. 16 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, а дана вимога підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства /т. ІІ а. с. 170-171/. Суд ухвалою від 22 листопада 2016 року задовольнив вищезазначене клопотання та закрив провадження у заявленій частині /т. ІІ а. с. 173-174/. Представник позивача заявила клопотання про виклик та допит свідків /т. ІІ а. с. 172/. Суд задовольнив клопотання /т. ІІ а. с. 175-179/. 16 грудня 2016 року до суду надійшла відповідь від військової частини [NUMBER] на запит про надання документів, у якій повідомляється про неможливість надати запитані судом документи у зв`язку з нижченаведеним. З 05 листопада 2014 року по 31 січня 2015 року проведено ліквідацію військової частини [NUMBER] . Відповідно до опису додатків до ліквідаційного акту, документи, зазначені у клопотанні представника позивача про тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, військовій частині не передавалися /т. ІІ а. с. 191-193/. У судовому засіданні 17 січня 2017 року, після оголошення судом відповіді на запит від військової частини № [NUMBER] , представник позивача клопотав про надання часу для підготовки клопотання про витребування додаткових доказів. Суд задовольнив клопотання /т. ІІ а. с. 201-202/. 23 січня 2017 року до суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про виклик його в якості свідка /т. ІІ а. с. 209/. У судовому засіданні 25 квітня 2017 року представник позивача заявила клопотання долучити до матеріалів справи адвокатський запит від 22 лютого 2017 року до ЦАВ НГУ та документи, отримані у відповідь на цей запит /т. ІІ а. с. 242-250; т. ІІІ а. с. 1-4/. Суд, за відсутності заперечень учасників справи, задовольнив клопотання /т. ІІІ а. с. 14-16/. Представник позивача заявила клопотання про витребування доказів /т. ІІІ а. с. 5-13/. Суд відмовив у задоволенні клопотання, оскільки зазначені докази не містять жодної інформації щодо предмету доказування в даній справі. Окрім того, заява не відповідає вимогам ЦПК України /т. ІІІ а. с. 14-16/. У судовому засіданні 15.11.2017 представник позивача заявила клопотання про допит в якості свідка [PERSON] /т. ІІІ а. с. 65/. Суд задовольнив клопотання та зобов`язав представника позивача забезпечити явку свідка в судове засідання /т. ІІІ а. с. 66-67/. У судовому засіданні 28 березня 2018 року представник позивача подала заяву про письмове опитування учасників справи як свідків /т. ІІІ а. с. 93-94/. Суд

Outcome: partial