Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

16.07.2014р. [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON], мотивуючи вимоги тим, що 07.08.2010р. вона з відповідачем зареєструвала шлюб, від якого мають сина [PERSON], [INFO], але спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки з ведення спільного господарства, через що між ними виникають постійні суперечки і сварки, від яких позивачка перебуває в стані постійного стресу, у зв'язку з чим вона дійшла висновку, що розлучення це єдиний вихід для них побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сім'ю їх спільної дитини. В теперішній час сімейні відносини вони припинили, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, син проживає біля позивачки та знаходиться на її утриманні, а відповідач добровільно не надає їй постійної належної матеріальної допомоги на його утримання, у зв'язку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити її прізвище незмінним, визначити місце проживання сина біля неї до його повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь з червня 2014 року аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2500грн. на утримання сина [PERSON] до його повноліття (а.с.2-3, 32). В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина біля позивачки визнав повністю, щодо стягнення аліментів на утримання сина - визнав частково, а саме 30% від прожиткового мінімуму на дитину в Одеській області, починаючи з дня ухвалення рішення по цій справі, на підтвердження чого надав суду письмову заяву (а.с.34). Суд, заслухавши пояснення сторін та представника позивачки, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON], який народився [INFO] в смт.Саврань, Савранського району, Одеської області, і [PERSON], яка народилася [INFO]. в с.Матроска, Ізмаїльського району, Одеської області, зареєстрували шлюб 07.08.2010р., про що в Книзі реєстрації шлюбів 2010 року серпня місяця 07 числа зроблено відповідний актовий запис за №460; прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управляння юстиції 07.08.2010р. (а.с.4). Від шлюбу у подружжя [PERSON] [INFO] народився син [PERSON], про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Савранського районного управління юстиції Одеської області видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 26.11.2010р. (а.с.5). Згідно пояснень позивачки з червня 2014 року вони з відповідачем проживають окремо, сімейні стосунки припинили, на примирення вона категорично не згодна, подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має для неї істотне значення. Крім того, позивачка пояснила, що малолітній син [PERSON] проживає біля неї та знаходиться на її утриманні, відповідач в добровільному порядку постійної належної матеріальної допомоги на утримання сина не надає, хоча і має таку можливість, оскільки має постійну роботу та достатню заробітну плату, а крім того він має ще інші доходи. Позивачка також вказує, що між нею та відповідачем відсутня домовленість про сплату аліментів на сина. Відповідач проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини біля позивачки не заперечував, згоден сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 30% від прожиткового мінімуму на дитину в Одеській області, але при цьому зазначив, що він добровільно щомісяця надає позивачки на утримання сина грошові кошти, а також купляє для нього одяг і продукти харчування. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Частиною 3 ст.105 СК України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачки щодо розірвання шлюбу відповідають її дійсній волі, подальше спільне життя подружжя [PERSON] та збереження їх шлюбу суперечило б її інтересам, що має для неї істотне значення, а тому перешкод для розірвання шлюбу суд не вбачає. Як встановлено ч.8 ст.235 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Згідно ч.1 ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивачки щодо надалі іменуватися прізвищем «[PERSON]» після розірвання шлюбу. При визначенні місця проживання дитини суд враховує згоду позивачки і відповідача щодо проживання їх малолітнього сина [PERSON], якому виповнилося 4 роки, біля позивачки, що відповідає приписам ч.1 ст.160 СК України. Разом з цим, суд вважає за необхідне роз'яснити, що відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 2500грн. суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язку щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). Частиною 3 ст.181, ч.2 ст.182 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі; мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст.183 СК України). З огляду на зазначене, та, враховуючи обставини, встановлені ст.182 СК України, зокрема те, що відповідач є молодою працездатною особою, що у нього немає непрацездатних батьків або інших осіб, які б знаходилися на його утриманні, а також те, що у дитини [PERSON], на утримання якого стягуються аліменти, немає майна у порядку спадкування чи за договором дарування, яке давало б позивачці достатні кошти на його утримання, суд вважає, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на утримання свого малолітнього сина. Разом з цим, визначаючи розмір аліментів суд, оцінюючи обставини, на які послалася позивачка, виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, про що позивачку в судовому засіданні було письмово попереджено про наслідки неподання нею доказів на підтвердження зазначеного нею розміру аліментів (а.с.33). Між тим, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач спроможний сплачувати аліменти на дитину в сумі 2500грн.. За таких обставин, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до положень ч.1 ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається за умови, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, та приймає до уваги, що відповідач працює і має регулярний дохід, оскільки має постійну роботу (з 2008 року працює інженером РЗА в ТОВ «Чорноморенергоспецмонтаж», смт.Овідіополь, Одеської області, а.с.17), а тому приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме не у твердій грошовій сумі, а у єдиній частці від його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а тому з цих підстав суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що він погоджується сплачувати аліменти з дня ухвалення рішення у цій справі. Також не підлягає задоволенню вимога позивачки щодо сплати аліментів з червня 2014 року, оскільки відповідно до положень ч.2 цієї ж статті аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Враховуючи, що позивачкою у порушення ч.1 ст.60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів того, що нею, починаючи з червня 2014 року вживалися заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але вона не змогла їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць (п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України). Суд також роз'яснює, що відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 6 ч.1 ст.214, ч.ч.1, 2 ст.79 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, які складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом судової справи; розмір судового збору та порядок його сплати встановлюються законом. При цьому, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (ч.ч.1, 3 ст.88 цього Кодексу). З позовної заяви вбачається, що вона складається з вимог немайнового характеру (про розірвання шлюбу) і вимог майнового характеру (про стягнення аліментів). При подачі позовної заяви позивачка сплатила судовий збір в сумі 243,60грн. (а.с.1), тобто за позовні вимоги немайнового характеру (про розірвання шлюбу), які в силу ч.1 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на її користь. Витрати, пов'язані з розглядом справи, які передбачені у ч.3 ст.79 ЦПК України, відсутні. Судовий збір за вимоги майнового характеру (про стягнення аліментів) згідно ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» складає 243,60грн., при цьому на підставі п.3 ч.1 ст.5 зазначеного Закону позивачка є звільненою від сплати судового збору, а тому їх слід стягнути із відповідача до спеціального фонду Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: partial