Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

16.09.2020 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення грошових коштів в сумі 130 000,00 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що між ними укладено договір про надання правничої допомоги № 111119 від 11.11.2019 р., на підставі якого представляв інтереси відповідача у справі № 910/14467/19, після винесення судом рішення у вказаній справі державне підприємство звернулося до нього із запитом про підготовку та подання до апеляційної інстанції апеляційної скарги, що ним і було зроблено, з метою отримання оплати за надану правничу допомогу склад акт від 06.08.2020 р., направив акт на адресу відповідача для підписання та оплати, оплата за надану правничу допомогу не надійшла. Відповідачем Державним підприємством «Інформаційні судові системи» пред`явлено зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору надання правничої допомоги № 111119 від 11.11.2019 р. недійсним, застосування наслідків недійсності правочину. Позовні вимоги Державного підприємства «Інформаційні судові системи» обґрунтовані тим, що є розпорядником державних і бюджетних коштів, оскільки засновано Державною судовою адміністрацією України і державі належить 100 відсотків статутного капіталу державного підприємства, безпідставне одержання коштів за договором є вчинення цього правочину у результаті зловмисної домовленості представника державного підприємства та адвоката [PERSON], за вартістю, що значно перевищує ринкову вартість аналогічних послуг, без застосування публічної процедури закупівлі послуг, з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», статті 75 ГК України, зміст правочину протирічать інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідачем Державним підприємством «Інформаційні судові системи» подано клопотання про тлумачення правочину. Ухвалою суду від 18.09.2020 р. відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 16.10.2020 р. зустрічну позовну заяву Державного підприємства «Інформаційні судові системи», що надійшла до суду 12.10.2020 р., залишено без руху. 08.12.2020 р. від Державного підприємства «Інформаційні судові системи» надійшла заява про усунення недоліків зустрічної позовної заяви. Ухвалою суду від 04.01.2021 р. здійснено перехід у розгляд справи за правилами загального позовного провадження, вимоги Державного підприємства «Інформаційні судові системи» за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Відповідачем [PERSON] подано відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 24.05.2021 р. закрито підготовче провадження у справі. Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підтвердження заявлених позовних вимог про стягнення коштів [PERSON] надано суду в якості письмових доказів копії: договору № 111119 від 11.11.2019 р. про надання правничої допомоги; додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги № 111119 від 11.11.2019 р.; апеляційної скарги Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2020 р. у справі № 910/14467/19 за позовом Дочірнього підприємства «ДП Е-Консалтинг» до Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом Державного підприємства «Інформаційні судові системи» до Дочірнього підприємства «ДП Е-Консалтинг» про стягнення грошових коштів; ухвали Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2020 р. про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.01.2020 р. у справі № 910/14467/19; акту № 5 від 06.08.2020 р. надання правничої допомоги; опису вкладення в цінне відправлення, накладної Акціонерного товариства «Укрпошта», фіскального чеку поштового відправлення № 0303915250761 від 06.08.2020 р. на ім`я Державного підприємства «Інформаційні судові системи» на адресу: вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601; опису вкладення в цінне відправлення, накладної Акціонерного товариства «Укрпошта», фіскального чеку поштового відправлення № 0303915250770 від 06.08.2020 р. на ім`я Державного підприємства інформаційні судові системи» на адресу: вул. Плещеева, 10, м. Київ, 03045. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину Державним підприємством «Інформаційні судові системи» надано суду в якості письмових доказів копії: Статуту Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (нова редакція), затвердженого наказом Державної судової адміністрації України № 141 від 21.07.2016 р.; Статуту Державного підприємства «Інформаційні судові системи» (нова редакція), затвердженого наказом Державної судової адміністрації України № 1142 від 26.11.2019 р.; наказу Державної судової адміністрації України № 126-к від 03.07.2020 р. «Про виконання обов`язків генерального директора»; наказу Державної судової адміністрації України № 179/к від 28.05.2019 р. «Про призначення [PERSON] »; наказу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» № 127-к від 30.05.2019 р. «Про призначення генеральним директором [PERSON]»; наказу Державної судової адміністрації України № 161/к від 01.07.2020 р. «Про звільнення [PERSON] »; наказу Державного підприємства «Інформаційні судові системи» № 125-к від 02.07.2020 р. «Про складання повноважень генерального директора підприємства та проведення остаточного розрахунку»; контракту № 1/21-19 від 28.06.2019 р. з генеральним директором Державного підприємства «Інформаційні судові системи»; актів надання правничої допомоги № 1 від 14.11.2019 р., № 2 від 24.12.2019 р., № 3 від 17.01.2020 р., № 4 від 05.03.2020 р., платіжних доручень № 17797 від 13.01.2020 р., № 17917 від 20.01.2020 р., № 18219 від 17.03.2020 р.; акту надання правничої допомоги № 5 від 06.08.2020 р.; інформації Акціонерного товариства «Укрпошта» про відстеження поштового відправлення № 0303915250770 від 06.08.2020 р. на ім`я Державного підприємства інформаційні судові системи»; листа Державного підприємства «Інформаційні судові системи» № 3954/6/06-00-20 від 14.08.2020 р. на адресу [PERSON] ; поштового вкладення, накладної Акціонерного товариства «Укрпошта» поштового відправлення № 0304503742470 від 14.08.2020 р. на ім`я [PERSON] ; повідомлення Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про кримінальне правопорушення, адресованого Національному антикорупційному бюро України, із додатками; заяв Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про вчинення адміністративного правопорушення, адресованих Північному офісу Державної аудиторської служби України, із додатками, Територіальному управлінню Рахункової палати по м. Києву, Київській та Чернігівській областях (м. Київ), із додатками; повідомлення Державного підприємства «Інформаційні судові системи» про кримінальне правопорушення, адресованого Національному антикорупційному бюро; витягу з акту Державної аудиторської служби України № 000800-21/21 від 01.06.2021 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Інформаційні судові системи» за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2020 р.; витягу вимоги Державної аудиторської служби України № 000800-14/7723-2021 від 18.06.2021 р. щодо усунення порушень. Зазначені [PERSON] обставини щодо надання адвокатом послуг на користь державного підприємства на підставі договору № 111119 від 11.11.2019 р. і акту № 5 від 06.08.2020 р. і зазначені письмові докази, що підтверджують ці обставини, визнаються і не оспорюються Державним підприємством «Інформаційні судові системи». Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності зазначених обставин або добровільності їх визнання відповідачем, тому ці обставини не підлягають доказуванню, разом з тим представник відповідача Державного підприємства «Інформаційні судові системи» Карпеєв М.М. стверджує, що ці послуги з надання правничої допомоги здійснювалися адвокатом на користь державного підприємства на підставі неправомірно укладеного договору № 111119 від 11.11.2019 р., оскільки державне підприємство як замовник послуг є суб`єктом Закону України «Про публічні закупівлі», а предметом цього договору є закупівля за державні кошті послуг максимальним обсягом 412 годин за ціною послуги 2 000,00 грн за 1 годину, тобто вартість предмета закупівлі послуг складає 824 000,00 грн, що значно перевищує поріг у 200 000,00 грн, встановлений цим Законом. Суд, вислухавши позивача [PERSON] , представника відповідача Карпєєва М.М. , дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов Державного підприємства «Інформаційні судові системи» - задовольнити, з наступних підстав. Встановлено, що Державне підприємство «Інформаційні судові системи» згідно пункту 1 розділу І Статуту, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України № 1142 від 26.11.2019 р., є державним комерційним підприємством, яке засноване на державній власності, та належить до сфери управління Державної судової адміністрації України. Між сторонами виник спір з приводу вчинення правочину за умовами договору № 111119 про надання правничої допомоги, який укладений 11.11.2019 р. між адвокатом [PERSON] (виконавець) та Державним підприємством «Інформаційні судові системи» (клієнт). Дослідженням змісту означеного договору встановлено: згідно пункту 1.1. договору клієнт уповноважує виконавця надавати йому правничу допомогу у порядку та обсягах, визначених у даному договорі; згідно пункту 2.1. договору виконавцю на підставі звернення клієнта надаються повноваження щодо надання наступної правничої допомоги: представляти і захищати права, свободи та інтереси клієнта у суді, правоохоронних органах, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; представляти у встановленому порядку інтереси клієнта в господарських судах, судах загальної юрисдикції, адміністративних судах, а також в інших органах під час розгляду питань, що стосуються клієнта; представляти у встановленому порядку інтереси клієнта в органах та перед особами, які здійснюють виконання судових рішень; на підставі звернення клієнта надавати й інші види правничої допомоги, передбаченої чинним законодавством України; звернення клієнта із запитом (завданням) про надання правничої допомоги може здійснюватися у будь-якій формі, з якої виконавцеві буде зрозумілий зміст запиту: шляхом звернення в усній формі, звернення з письмовим запитом, через використання телефонного зв`язку, електронної пошти. Однак, у разі звернення з запитом до виконавця у будь-якій іншій формі, окрім письмової, наступні претензії клієнта щодо строку та інших характеристик наданої правничої допомоги не приймаються і виконавець вважається таким, що діяв сумлінно та не порушив умов цього договору; згідно пункту 3.1.4. договору клієнт приймає на себе зобов`язання оплачувати правову допомогу у відповідності до умов розділу 4 договору: правову допомогу, що надається за даним договором, клієнт оплачує в гривнях шляхом переказу суми, що зазначена у додатку до цього договору; оплата за даним договором здійснюється не пізніше 5-ти днів з моменту підписання даного договору та/або відповідного акту про надання правничої допомоги у випадках, передбачених пунктом 4.4. даного договору, та/або у порядку та строки визначені у додатку до цього договору; за результатами надання правничої допомоги складається акт, що підписується представниками кожної із сторін. В акті вказується обсяг наданої правничої допомоги і її вартість. Акт надсилається клієнту факсимільним зв`язком або поштою, або електронною поштою за вибором виконавця; акт про надання правничої допомоги вважається підписаним, якщо протягом 5-ти днів з моменту його надіслання клієнту, останній не надав виконавцю письмові аргументовані заперечення на акт. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України). У конкретному договірному зобов`язанні в якості елементів змісту договірних зобов`язань сторонами визначаються предмет, місце, строк виконання зобов`язання, зустрічні зобов`язання боржника та інше. Згідно частин першої, третьої, п`ятої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Згідно статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Згідно частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договір доручення має двосторонній характер, оскільки кожна із сторін договору має права та виконує обов`язки, які кореспондують відповідним обов`язкам та правам другої сторони. Повірений зобов`язаний вчинити дії відповідно до змісту даного йому доручення, повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання доручення і має право вимагати від довірителя негайного прийняття всього одержаного у зв`язку з виконанням доручення. Довіритель, зі своєї сторони, має право вимагати від повіреного належного виконання дій за дорученням, надання інформації про хід їх виконання і зобов`язаний негайно прийняти від повіреного все одержане останнім у зв`язку з виконанням доручення (статті 1002, 1004-1007 ЦК України). Зі змісту наведеного вбачається, що договір доручення належить до різновиду договорів про надання послуг, отже на нього поширюються норми глави 63 ЦК України. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях № 13-рп/2000 від 16.11.2000 р., № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р., зокрема, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні. Згідно статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (частини перша, четверта означеної статті), інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (частина шоста означеної статті); представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (частина дев`ята означеної статті). Згідно частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Отже договір № 111119 від 11.11.2019 р. про надання правничої допомоги є договором про надання послуг . Невід`ємною частиною цього договору є додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 111119 від 11.11.2019 р., яким сторони погодили наступне: згідно пункту 1 сторонами досягнуто згоди, що вартість надання правничої допомоги виконавцем складає 2 000,00 грн без ПДВ за 1 годину; згідно пункту 2 сторони погодили, що орієнтовний обсяг годин, які виконавець витрачає на надання основних видів правничої допомоги в залежності від обсягу та складності складає: ознайомлення із матеріалами справи та формування попередньої правової позиції: від 3 годин до 20 годин у цивільній, господарській, адміністративній справі; від 2 годин до 10 годин у справі про адміністративне правопорушення; від 5 годин до 30 годин у кримінальній справі, складання адвокатського запиту, звернень, заяв, скарг та інших документів у позасудовому порядку, заяв, клопотань та пояснень у судовій справі від 2 годин до 10 годин, складання заяви, клопотання або скарги у кримінальній справі від 3 годин до 15 годин, складання проекту господарського договору, або договору цивільно-правового характеру, мирової угоди у судовій справі, договору у сімейній справі від 3 годин до 15 годин, правовий аналіз правочину від 3 годин до 8 годин, складання претензії, вимоги або іншого подібного документу від 3 годин до 10 годин, складання позовної заяви, зустрічної позовної заяви та позову третьої особи із самостійними вимогами: у цивільній справі, або цивільного позову у кримінальній справі від 3 годин до 15 годин, у господарській та адміністративній справі від 5 годин до 30 годин, складання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення: у цивільній справі від 3 годин до 15 годин, у господарській та адміністративній справі від 5 годин до 20 годин, складання апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу: у цивільній справі від 5 годин до 20 годин, у господарській, адміністративній та кримінальній справі від 8 годин до 30 годин; складання касаційної скарги, відповіді на касаційну скаргу: у цивільній справі від 8 годин до 30 годин, у господарській, адміністративній та кримінальній справі від 12 годин до 40 годин, участь у судовому засіданні від 2 годин до 8 годин, представництво інтересів на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, участь у переговорах від 2 годин до 8 годин, участь у процесуальних діях у кримінальних справах, таких як, допит, впізнання, обшук тощо від 3 годин до 50 годин, складання заяв, клопотань, скарг на стадії виконавчого провадження від 3 годин до 20 годин, участь у виконавчих діях від 3 годин до 8 годин; згідно пункту 3 додатку клієнт зобов`язаний оплачувати виконавцю правову допомогу не пізніше трьох календарних днів з дня звернення клієнта із запитом (завданням) про надання правничої допомоги, зробленому в порядку передбаченому пунктом 2.1.5. договору, у розмірі, що буде розрахований виконавцем, виходячи з приблизного розрахунку часу, необхідного для забезпечення її надання, та вартості, що передбачена у пункті 1 даного додатку. Зі змісту договору про надання правничої допомоги і додатку № 1 до нього вбачається, що сторонами визначена лише вартість 1 години послуг і їх орієнтовний, зокрема, мінімальний і максимальний обсяг (кількість), втім не визначена загальна сума договору. Згідно статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Згідно статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Так, згідно частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд, здійснюючи тлумачення змісту пунктів 1 та 2 додатку № 1 до договору № 111119 від 11.11.2019 р. про надання правничої допомоги, приймає до уваги загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, наміри сторін, мету правочину, звичаї ділового обороту та інші обставини, що мають істотне значення, дійшов висновку, що предметом і ціною цього договору є: за найменуванням послуг: правнича допомога для забезпечення потреб держави в особі державного підприємства, утвореного органом державної влади; за видом правничої допомоги: загальні юридичні послуги без зазначення конкретного завдання та/або спору та/або судової справи; предмет закупівлі послуг поділений на наступні частини: за видом послуг на: ознайомлення із матеріалами справи та формування попередньої правової позиції, складання: адвокатського запиту, звернень, заяв, скарг та інших документів у позасудовому порядку, заяв, клопотань та пояснень у судовій справі, складання заяви, клопотання або скарги у кримінальній справі, складання проекту господарського договору або договору цивільно-правового характеру, мирової угоди у судовій справі, договору у сімейній справі, правовий аналіз правочину, складання претензії, вимоги або іншого подібного документу, складання позовної заяви, зустрічної позовної заяви та позову третьої особи із самостійними вимогами, складання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення, складання апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, складання касаційної скарги, відповіді на касаційну скаргу, участь у судовому засіданні, представництво інтересів на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності, участь у переговорах, участь у процесуальних діях у кримінальних справах, таких як, допит, впізнання, обшук, складання заяв, клопотань, скарг на стадії виконавчого провадження, участь у виконавчих діях, за предметною і суб`єктною юрисдикцією спору: на послуги у судових справах: цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних, за інстанційною юрисдикцією спору: на послуги у судах інстанцій: першої інстанції, апеляційної інстанції, касаційної інстанції, загальний обсяг (кількість) зазначених послуг складає: мінімальний обсяг - 86 годин; максимальний обсяг - 412 годин; за вартістю послуг за 1 годину: 2 000,00 грн; загальна вартість послуг за мінімальним обсягом (кількістю) складає: 172 000,00 грн (86 х 2 000,00), загальна вартість послуг за максимальним обсягом (кількістю) складає: 824 000,00 грн. (412 х 2 000,00). Отже суд, здійснюючи тлумачення змісту пунктів додатку № 1 до договору № 111119 від 11.11.2019 р. про надання правничої допомоги, дійшов висновку, що загальна (мінімальна) вартість закупівлі послуг (правничої допомоги) складає: 172 000,00 грн (86 х 2 000,00), загальна (максимальна) вартість закупівлі послуг (правничої допомоги) за умовами цього договору складає: 824 000,00 грн (412 х 2 000,00). Договір № 111119 від 11.11.2019 р. і додаток № 1 до нього належним чином оформлені і підписані, від імені виконавця - адвокатом [PERSON], від імені клієнта - генеральним директором державного підприємства [PERSON], який діяв на підставі Статуту державного підприємства, наказу Державної судової адміністрації України про призначення на посаду і контракту. В Україні діє принцип свободи, який закріплений Конституцією України, про що свідчить зміст частини першої статті 19 основного Закону, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Правові основи господарської діяльності (господарювання) і господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання, визначає ГК України. Статтею 7 ГК України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами. Частиною першою статті 74 ГК України визначено, що державне комерційне підприємство є суб`єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Статутний капітал державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно належить. Абзацом другим частини першої статті 75 ГК України визначено, що державне підприємство, його дочірні підприємства, а також підприємства, господарські товариства, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків належить державному підприємству, об`єднання таких підприємств, у разі здійснення ними закупівель за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує межі, визначені частиною першою статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі», оприлюднюють на веб-порталі Уповноваженого органу, визначеного Законом України «Про публічні закупівлі», звіт про укладення договору про закупівлю товарів, робіт і послуг за кошти підприємств та інформацію про зміну його істотних умов не пізніше ніж через сім днів з дня укладення договору про закупівлю або внесення змін до нього. У звіті обов`язково зазначаються: найменування, кількість товару та місце його поставки, вид робіт і місце їх виконання або вид послуг і місце їх надання, інформація про технічні та якісні характеристики товарів, робіт і послуг, найменування і місцезнаходження постачальника, виконавця робіт і надавача послуг, з яким укладено договір, ціна за одиницю товару, робіт і послуг та сума, визначена в договорі, дата укладення договору, строк поставки товарів, виконання робіт і надання послуг тощо. Згідно частини сьомої статті 179, статті 181 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. За правилами статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно пункту 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та основними засадами зобов`язальних правовідносин є справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 означеної статті ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Зміст принципів справедливості, добросовісності і розумності полягає у тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність зовнішнім (об`єктивним), і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права. Цивільне законодавство не дає визначення зазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання. Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм добросовісності по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, дотримуватись правової поведінки, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 р. у справі № 554/4741/19. Отже, при укладенні договору сторони спору повинні були враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема, щодо справедливості, добросовісності та розумності, вимоги інших актів цивільного законодавства, зокрема, спеціального закону, що передбачає правила здійснення закупівлі послуг за державні кошти, а також загальні принципи господарювання в Україні, зокрема, щодо свободі підприємницької діяльності у межах, визначених законом і добросовісної конкуренції у підприємництві, здійснювати свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства. Згідно частин першої, другої статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Абзацом 2 частини третьої статті 6 ЦК України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Публічні закупівлі - це сфера регулювання цивільного права. Законом України «Про публічні закупівлі» установлено правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. Згідно частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Судом досліджений зміст договору № 111119 від 11.11.2019 р. і додатку № 1 до нього на предмет дотримання сторонами вимог Закону України «Про публічні закупівлі». Згідно пункту 11 частини першої статті 1 Закону України «Про публічні закупівлі» у цьому законі терміни вживаються в такому значені: замовники - юридична особа є розпорядником, одержувачем бюджетних коштів; у статутному капіталі юридичної особи державна частка акцій (часток, паїв) перевищує 50 відсотків. До замовників також належать юридичні особи та/або суб`єкти господарювання, які здійснюють діяльність в окремих сферах господарювання та відповідають хоча б одній з таких ознак: органам державної влади належить частка у статутному капіталі суб`єкта господарювання в розмірі більше ніж 50 відсотків (пункт 9 частини першої статті 1 Закону); послуги - будь-який предмет закупівлі, крім товарів і робіт, зокрема, транспортні послуги, освоєння технологій, наукові дослідження, науково-дослідні або дослідно-конструкторські розробки, медичне та побутове обслуговування, лізинг, найм (оренда), а також фінансові та консультаційні послуги, поточний ремонт (пункт 17 частини першої статті 1 Закону); предмет закупівлі - товари, роботи чи послуги, що закуповуються замовником у межах єдиної процедури закупівлі, щодо яких учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах (у разі застосування переговорної процедури закупівлі). Предмет закупівлі визначається замовником у порядку, встановленому Уповноваженим органом (пункт 18 частини першої статті 1 Закону); приведена ціна - ціна, зазначена учасником у тендерній пропозиції та перерахована з урахуванням показників інших критеріїв оцінки за математичною формулою, визначеною замовником у тендерній документації (пункт 19 частини першої статті 1 Закону) ; публічна закупівля (далі - закупівля) - придбання замовником товарів, робіт і послуг у порядку, встановленому цим Законом (пункт 20 частини першої статті 1 Закону); частина предмета закупівлі (лот) - визначена замовником частина товарів, робіт чи послуг, на яку в межах єдиної процедури закупівлі учасникам дозволяється подавати тендерні пропозиції або пропозиції на переговорах у разі застосування переговорної процедури закупівлі (пункт 37 частини першої статті 1 Закону). Отже за цими ознаками Державне підприємство «Інформаційні судові системи», як замовник послуг, у статутному капіталі якого державна частка складає 100 відсотків, є суб`єктом Закону України «Про публічні закупівлі», а тому суд погоджується з аргументом представника державного підприємства, що на останнє поширюється дія означеного Закону. Положеннями статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачено, що цей Закон застосовується до замовників за умови, що вартість предмета закупівлі послуги (послуг) дорівнює або перевищує 200 000,00 грн. Під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом, та можуть використовувати електронну систему закупівель з метою відбору постачальника товару (товарів), надавача послуги (послуг) та виконавця робіт для укладення договору. У разі здійснення закупівель товарів, робіт і послуг без використання електронної системи закупівель, за умови, що вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує 50 000,00 грн та є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники обов`язково оприлюднюють звіт про укладені договори в системі електронних закупівель відповідно до статті 10 цього Закону. Умови, порядок та процедури закупівель послуг регулюються виключно цим Законом. Отже, з урахуванням умов Закону України «Про публічні закупівлі» (вартість предмета закупівлі дорівнює або перевищує 200 000,00 грн) під час укладення спірного договору сторони повинні були застосувати його вимоги щодо дотримання умов, порядку і процедури закупівель за державні кошти, розпорядником яких є державне підприємство. Аналіз статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» свідчать, що дія цього Закону поширюється також на випадки укладення договорів про закупівлю правничої допомоги та/або інших юридичних послуг. Згідно частини сьомої статті 2, частини третьої статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» забороняється придбання товарів, робіт і послуг, а також укладання договорів, що передбачають оплату замовником товарів, до/без проведення процедур, визначених цим Законом. Замовник не має права ділити предмет закупівлі на частини з метою уникнення проведення процедури відкритих торгів або застосування цього Закону. Між тим сторони укладеного договору, порушуючи вимоги частини сьомої статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі», неправомірно поділили предмет закупівлі на частини. Згідно статті 4 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівля здійснюється відповідно до річного плану. Річний план, додаток до річного плану та зміни до них безоплатно оприлюднюються на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель протягом п`яти днів з дня їх затвердження. Між тим річними планами державного підприємства на 2019-2020 рр., що оприлюднені на веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель, не передбачено закупівлю послуг з надання правничої допомоги. Згідно частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі» замовник самостійно та безоплатно через авторизовані електронні майданчики оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу в порядку, встановленому Уповноваженим органом та цим Законом, інформацію про закупівлю, а саме : оголошення про проведення процедури закупівлі та тендерну документацію - не пізніше ніж за п`ятнадцять днів до дня розкриття тендерних пропозицій, якщо вартість закупівлі не перевищує межі, встановлені у частині четвертій цієї статті, та не пізніше тридцяти днів у разі перевищення таких меж; повідомлення про намір укласти договір про закупівлю - протягом одного дня з дня прийняття рішення про визначення переможця процедури закупівлі; договір про закупівлю - протягом двох днів з дня його укладення; звіт про укладені договори - протягом одного дня з дня укладення договору. Між тим на веб-порталі Уповноваженого органу у 2019-2020 рр. не оприлюднено ані оголошення (повідомлення) про намір Державного підприємства «Інформаційні судові системи» укласти договір про закупівлю послуг з надання правничої допомоги, ані повідомлення про намір укласти договір про закупівлю, ані договір про закупівлю, ані звіт про укладений договір. Згідно статті 12 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівля може здійснюватися шляхом застосування однієї з таких процедур: відкриті торги; конкурентний діалог; переговорна процедура закупівлі. Замовник здійснює процедури закупівлі, передбачені частиною першою цієї статті, шляхом використання електронної системи закупівель. Згідно статті 14 Закону України «Про публічні закупівлі» подання інформації під час проведення процедури закупівлі здійснюється в електронному виді через електронну систему закупівель. Згідно статті 19 Закону України «Про публічні закупівлі» звіт про результати проведення процедури закупівлі автоматично формується електронною системою закупівель та оприлюднюється протягом одного дня після оприлюднення замовником договору про закупівлю на веб-порталі Уповноваженого органу. Згідно статті 32 Закону України «Про публічні закупівлі» рішення про намір укласти договір про закупівлю приймається замовником у день визначення переможця, та протягом одного дня після прийняття такого рішення замовник оприлюднює на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про намір укласти договір та надсилає його переможцю. Усім іншим учасникам електронною системою закупівель автоматично надсилається повідомлення із зазначенням найменування та місцезнаходження переможця торгів. Згідно статті 35 Закону України «Про публічні закупівлі» переговорна процедура закупівлі - це процедура, що використовується замовником як виняток і відповідно до якої замовник укладає договір про закупівлю з учасником після проведення переговорів з одним або кількома учасниками. Матеріали справи свідчать, і означене не оспорюється сторонами, що закупівля послуг з надання правничої допомоги за умовами договору № 111119 від 11.11.2019 р. була здійснена без застосування процедур і правил, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», зокрема, без здійснення відкритих торгів, конкурентного діалогу або переговорних процедур закупівлі, без використання електронної системи закупівель. За змістом статті 36 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Забороняється укладання договорів, що передбачають оплату замовником товарів, робіт і послуг до/без проведення процедур закупівель, крім випадків, передбачених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі або ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури. Істотні умови договору про закупівлю можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, тільки у випадках: зменшення обсягів закупівлі, зокрема, з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що зазначена зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі; покращення якості предмета закупівлі; продовження строку дії договору, у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин; узгодженої зміни ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості); інших випадках. Аналіз означених норм Закону свідчить, що предмет закупівлі можливо змінити виключно шляхом зменшення обсягів закупівлі, ціни за одиницю товару (послуг), загальної ціни закупівлі (без зміни кількості (обсягу), а тому суд, досліджуючи зміст договору № 111119 від 11.11.2019 р. і додатку № 1 до нього на предмет дотримання сторонами вимог Закону України «Про публічні закупівлі», враховує саме загальну вартість максимального обсягу (кількості) послуг, визначену сторонами договору. Згідно статті 3 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням. При цьому, суд враховує вимоги абзацу четвертого частини першої статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі», згідно якої під час здійснення закупівлі товарів, робіт і послуг, вартість яких є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому цієї частини, замовники у будь-якому випадку повинні дотримуватися принципів здійснення публічних закупівель, установлених цим Законом. Доводи позивача [PERSON] про часткове виконання умов договору на суму 86 000,00 грн не спростовують правильність висновків суду, оскільки оспорюваний договір визнається недійсним з підстав, що існують на момент його укладення, а дії осіб з порушення процедури публічних закупівель шляхом їх ігнорування очевидно не відповідають легітимній меті в демократичному суспільстві, яке шляхом прийняття закону про публічні закупівлі мало мету зробити закупівлі послуг за бюджетні кошти конкурентними та прозорими, заборонивши проведення закупівель без дотримання відповідної конкурсної процедури. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.11.2018 р. у справі № 910/3104/18, від 14.02.2019 р. у справі № 910/2197/18. Зі змісту письмового доказу - витягу із акту Державної аудиторської служби України № 000800-21/21 від 01.06.2021 р. ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Інформаційні судові системи» за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2020 р. слідує, що центральним органом виконавчої влади під час проведення заходів державного фінансового контролю ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства встановлено, що: зміст пункту 2 умов додатку 1 до договору містить перерахування лише мінімального і максимального обсягу послуг по основним видам правничої допомоги, що є частиною предмета закупівлі. При цьому, ані договір, ані додаток до договору не містять загальної ціни договору (загальної вартості послуг). В ході проведення ревізії встановлено, що Державне підприємство «Інформаційні судові системи» на підставі акта № 1 від 14.11.2019 р. про надання правничої допомоги (підписаний [PERSON] і [PERSON] ) на суму 20 000,00 грн, акта № 2 від 24.12.2019 р. про надання правничої допомоги (підписаний [PERSON] і [PERSON] ) на суму 20 000,00 грн, акта № 3 від 17.01.2020 р. про надання правничої допомоги (підписаний [PERSON] і [PERSON] , погоджено [PERSON] ) на суму 8 000,00 грн та акта № 4 від 05.03.2020 р. про надання правничої допомоги (підписаний [PERSON] і [PERSON] , погоджено [PERSON] ) на суму 28 000,00 грн за договором № 111119 від 11.11.2019 р. оплачено адвокату [PERSON] послуги на загальну суму 86 000,00 грн. Таким чином, загальна вартість закупівлі послуг з надання правничої допомоги за договором № 111119 від 11.11.2019 р. складає більше 50 000,00 грн та є меншою за вартість, що встановлена в абзацах другому і третьому частини 1 статті 2 Закону України «Про публічні закупівлі» (в редакції Закону від 01.01.2019 р.); що ревізію наявних протоколів засідань тендерного комітету Державного підприємства «Інформаційні судові системи» в період з 01.01.2019 р. по 31.12.2020 р. з питань необхідності закупівлі послуг правничої допомоги для Державного підприємства «Інформаційні судові системи» встановлено, що зазначене питання на засіданнях тендерного комітету у зазначений період не розглядалося. Ревізію наявності в річних планах закупівель Державного підприємства «Інформаційні судові системи» та додатках до них на 2019-2020 р., оприлюднених на офіційному веб-порталі Уповноваженого органу з питань закупівель електронної системи «PROZZORO» встановлено, що зазначені річні плани не містять відомостей щодо планування закупівлі юридичних або адвокатських послуг. Таким чином на порушення статті 4 Закону України «Про публічні закупівлі» генеральним директором Державного підприємства «Інформаційні судові системи» [PERSON] не забезпечено публікацію річного плану закупівель та укладено договір № 111119 від 11.11.2019 р. з адвокатом [PERSON] про надання правничої допомоги, що призвело до оплати підприємством правничих послуг в сумі 86 000,00 грн; при цьому, витрати на надання правничої допомоги фінансовим планом підприємства на 2019 р. не передбачені. Таким чином Державне підприємство «Інформаційні судові системи» у 2019 р. здійснило витрати на загальну суму 86 000,00 грн, які фінансовим планом на 2019 р. (з урахуванням змін) не передбачені та не затверджені, що є порушенням вимог частини другої статті 75 ГК України, яким визначено, що підприємство здійснює видатки, визначає обсяг та спрямування коштів для виконання своїх функцій протягом року відповідно до фінансового плану; що на порушення частини першої статті 2, частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі», частини першої статті 75 ГК України звіт про укладений договір № 111119 від 11.11.2019 р. не оприлюднено на веб-порталі Уповноваженого органу. Зі змісту письмового доказу - витягу із вимоги Державної аудиторської служби України № 000800-14/7723-2021 від 18.06.2021 р. про усунення порушень слідує, що центральний орган виконавчої влади вимагає від Державного підприємства «Інформаційні судові системи» усунення порушень, встановлених під час проведення заходів державного фінансового контролю щодо діяльності державного підприємства за період з 01.01.2019 р. по 21.12.2020 р., які під час ревізії не усунуто, зокрема, на порушення статті 4 Закону України «Про публічні закупівлі» генеральним директором державного підприємства [PERSON] за відсутності планування у річному плані закупівлі укладено договір із адвокатом [PERSON] про надання правничої допомоги, що призвело до оплати підприємством правничих послуг на суму 86 000,00 грн, на порушення частини першої статі 2, частини першої статті 10 Закону України «Про публічні закупівлі», частини першої статті 75 ГК України звіт про укладений договір не оприлюднено на веб-порталі Уповноваженого органу. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Суд, враховуючи викладене, оскільки спірний правочин про надання за державні кошти правничої допомоги, укладений між Державним підприємством «Інформаційні судові системи» і адвокатом [PERSON] на загальну (максимальну) суму у розмірі 824 000,00 грн, що значно перевищує поріг у 200 000,00 грн, який визначений Законом України «Про публічні закупівлі», отже укладений договір суперечить цьому Закону, тому дійшов висновку, що укладений договір на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Щодо інших підстав, з якими Державне підприємство «Інформаційні судові системи» пов`язує недійсність договору про надання правничої допомоги, то суд звертає увагу на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у пункті 18 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 28 ЦК: 1) правочини спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основ держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне заволодіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказами вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 22 постанови № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Проте обвинувального вироку суду чи постанови про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, якими було б встановлено вину посадових осіб Державного підприємства «Інформаційні судові системи» у незаконному заволодінні майна підприємства при укладенні договору про надання правничої допомоги немає. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин, вбачається, що вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання недійсним оспорюваного договору № 111119 від 11.11.2019 найшли своє підтвердження належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами. Згідно статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори, інші правочини та інші юридичні факти. На підставі оспорюваного договору № 111119 від 11.11.2019 р. за актами №№ 1-4 про надання правничої допомоги державне підприємство перерахувало платіжними дорученнями на рахунок адвоката [PERSON] державні кошти на загальну суму 86 000,00 грн, а саме: за актом № 1 від 14.11.2019 р. про надання правничої допомоги, що підписаний [PERSON] і [PERSON] , сплачено 30 000,00 грн; за актом № 2 від 24.12.2019 р. про надання правничої допомоги, що підписаний [PERSON] і [PERSON] , сплачено 20 000,00 грн; за актом № 3 від 17.01.2020 про надання правничої допомоги, що підписаний [PERSON] і [PERSON] , погоджений [PERSON] , сплачено 8 000,00 грн; за актом № 4 від 05.03.2020 р. про надання правничої допомоги, що підписаний [PERSON] і [PERSON] , погоджений [PERSON] , сплачено 28 000,00 грн, перерахування означених сум у розмірі 86 000,00 грн з рахунку державного підприємства на рахунок адвоката [PERSON] на підставі оспорюваного договору підтверджується наданими суду і дослідженими у судовому засіданні платіжними дорученнями підприємства. Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, -відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно статті 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Суд, враховуючи викладене, дійшов висновку, що за відсутності правових підстав, визначених договором № 111119 від 11.11.2019 р., визнаного судом недійсним, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення коштів. Згідно статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Позивачем за зустрічним позовом Державним підприємством «Інформаційні судові системи» обрано спосіб захисту порушених прав шляхом визнання оспорюваного договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом застосування наслідків недійсного правочину, зокрема, повернення на користь державного підприємства державних коштів, що були одержані адвокатом на виконання недійсного договору. Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом обрано належний і ефективний спосіб захисту з огляду на наступне. Згідно частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Верховний Суд у постанові від 27.01.2020 р. у справі № 761/26815/17 зробив висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Серявін та інші проти України вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. У зв`язку із задоволенням зустрічного позову Державного підприємства «Інформаційні судові системи» в повному обсязі, судові витрати у виді судового збору в розмірі 2 102,00 грн відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved