Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

16 березня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей за кордон на відпочинок без погодження батька до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що з 18 червня 2005 року по 09 вересня 2015 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого [INFO] в них народилась донька [PERSON] та [INFO] син [PERSON]. На теперішній час діти проживають з нею та знаходяться на її утриманні. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість брати участь у вихованні та забезпеченні дітей, відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, спілкується з дітьми один раз в два місяці, участі в житті дітей свідомо приймає по мінімуму. Вказує, що [PERSON] народився дуже слабкою дитиною передчасно на восьмому місяці вагітності, декілька місяців знаходячись під крапельницями у системі підтримання життєздатності у Київській міській дитячій клінічній лікарні №1 (м. Київ, вул. Богатирська, 30). Станом і на сьогоднішній день хлопчик схильний до респіраторно -вірусних захворювань, має низький рівень опору хворобам та відвідує спеціалізований заклад для дітей з вадами зору, бо є певні проблеми з народження. За рекомендаціями лікарів потребує постійного оздоровлення та санаторно-курортного лікування на узбережжі, дихаючи цілющим морським повітрям. Вона має на меті намір забезпечити повноцінний відпочинок синові й дочці в країнах ближнього і далекого зарубіжжя, перш за все, для поліпшення стану їх здоров'я, для підвищення рівня світогляду дітей, наданні можливості та створенні сприятливих умов, які б дозволяли їм розвиватись фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному сенсі здоровим і нормальним шляхом. Профілактика, поліпшення стану здоров'я дітей, їх фізичний, духовний і моральний розвиток є забезпеченням інтересів дитини в рамках здійснення батьківських прав та обов'язків. Вона самостійно несе всі витрати з утримання дітей, при цьому неодноразово зверталась до відповідача в усній формі, в телефонному режимі, за допомогою СМС-повідомлень з проханням надати дозвіл на виїзд спільних дітей [PERSON] і [PERSON] на відпочинок до моря за межі країни, але отримала лише відмови або повне ігнорування звернень, нехтуючи обов'язком батька піклуватись про здоров'я дітей. На травень 2018 року на Червоному морі був запланований відпочинок її з дітьми, як вкрай потрібний захід для зміцнення їх імунітету, але відповідач категорично відмовився надавати дозвіл на оздоровлення поза межами країни. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду з позовом. Тому просить дозволити тимчасовий виїзд за межі України в країни ближнього і далекого зарубіжжя з метою оздоровлення і профілактики захворювань, неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до досягнення ними повноліття без надання згоди та супроводу батька [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги просила їх задовольнити. Також вказала, що 2 травня 2018 року вона отримала від відповідача нотаріально засвідчену згоду та тимчасовий виїзд дітей строком на 1 рік. Однак оскільки кожного року в неї виникають складнощі в отриманні такого дозволу від відповідача, просить суд дозволити тимчасовий виїзд за межі України в країни ближнього і далекого зарубіжжя з метою оздоровлення і профілактики захворювань, неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до досягнення ними повноліття без надання згоди та супроводу батька [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що 2 травня 2018 року він надав позивачці нотаріально засвідчену згоду та тимчасовий виїзд дітей за кордон строком на 1 рік. Суд заслухавши позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, знаходить заявлений позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як слідує зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що сторони- позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2005 року по 22 вересня 2015 року, від якого [INFO] в них народилася донька [PERSON] та [INFO] син [PERSON]. Як встановлено в судовому засіданні, діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] на даний час проживає разом з матір'ю [PERSON] та згідно довідок Центра первинної медико -санітарної допомоги № 1 м. Краматорська потребують санаторно -курортного оздоровлення. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з ст. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або на підставі рішення суду при відсутності згоди одного з батьків, на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне перетинання дитини кордону без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею (позиція викладена у постанові Верховного суду України від 12 квітня 2017 року, № 235/139/16-ц/6-15цс17). Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2015 у справі № 6-7961св15). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Аналізуючи, наведенні вище положення закону, судом встановлено, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачка звертаючись до суду з вимогами про дозвіл на виїзд за межі України дітей без супроводу та згоди відповідача, не зазначила країни до яких вона має намір здійснити виїзд, не зазначила конкретний проміжок часу таких виїздів. Крім того, маючи намір виїхати за кордон з дітьми, позивачка у відповідності до вимог ст.ст.76, 77 ЦПК України не надала жодних переконливих та допустимих доказів (ні усних, ні письмових, відмови відповідача вчинити необхідні дії) про те, що відповідач перешкоджає виїзду дітей за кордон, і неможливо отримати згоду через ускладнення у спілкуванні з відповідачем. Як вбачається з пояснень самої позивачки [PERSON] так і відповідача [PERSON], останнім 2 травня 2018 року позивачці надана нотаріально засвідчена згода та тимчасовий виїзд дітей за кордон строком на 1 рік. Таким чином суд вважає, що на даний момент жодним чином охоронювані законом цивільні права позивачки не порушені, і немає реальної небезпеки такого порушення, тобто немає спору між батьками з приводу виїзду дітей за кордон. За таких обставин суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про надання тимчасового виїзду за межі України в країни ближнього і далекого зарубіжжя з метою оздоровлення і профілактики захворювань, неповнолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до досягнення ними повноліття без надання згоди та супроводу батька [PERSON], слід відмовити.

Outcome: dismissed