Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

15 квітня 2015 року до суду із позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. В позовній заяві зазначено, що 22 жовтня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до якого позивач передала відповідачу грошову позику у розмірі 1 650 грн. Відповідач зобов'язався повернути кошти частинами, а саме: 600 грн. до 28 жовтня 2014 року та 1 050 грн. до 20 листопада 2014 року. Станом на 10 квітня 2015 року відповідачем повернуто лише 600 грн., решту суми останній не повертає. Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача на її користь 3 % річних в розмірі 12 грн. 16 коп. та 241 грн. 50 коп. інфляційних, у зв'язку з порушенням відповідачем строків виконання грошового зобов'язання. З підстав зазначених вище, позивач звернулась до суду із даною позовною заявою. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. За таких обставин, на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд, у разі визнання відповідачем позову, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, дійшов висновку про задоволення вимог позовної заяви з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як було встановлено судом, що 22 жовтня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] зобов'язався повернути борг [PERSON] у розмірі 600 грн. до 28 жовтня 2014 року та 1 050 грн. до 20 листопада 2014 року. На підтвердження укладення вищезазначеного договору позики та його умов відповідачем [PERSON] 22 жовтня 2014 року було надано розписку (а.с. 23). На момент розгляду цивільної справи борг за договором позики від 22 жовтня 2014 року становить 1 050 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи наведене вище, позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу. Відповідач, як позичальник, в порушення взятих на себе зобов'язань, позику в розмірі 1 050 грн. за договором позики від 22 жовтня 2014 року, не повертає, тому, зазначена сума підлягає стягненню на користь позивача. Згідно з ст. 1052 ЦК України, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу позикодавця зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні нарахування у розмірі 241 (двісті сорок одна) грн. 50 коп. та 3 % річних у розмірі 12 (дванадцять) грн. 16 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 243 грн. 60 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 974 грн. 40 коп. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved