Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

16.08.2019 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування кв. [ADDRESS] та покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка є власницею кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.01.2010 року. Окрім позивачки в квартирі зареєстровані відповідачі, а саме: колишня дружина сина позивача та її син. З грудня 2016 року відповідачі у квартирі не проживають, що підтверджується відповідним актом від 12.06.2019 року. Ухвалою суду від 22.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом учасників справи, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, задоволено клопотання позивача про виклик свідків. Відповідачі в судове засідання не з`явився, направлена на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідачів судова кореспонденція повернулась до суду «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В судовому засіданні позивач не заперечує проти вирішення справи шляхом проведення її заочного розгляду та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що її син розлучився із відповідачкою [PERSON] і вона разом зі своїм сином [PERSON] покинула помешкання позивача в грудні 2016 року. Де фактично проживає відповідачка [PERSON] зі своїм сином, позивачу не відомо, участі в оплаті житлово-комунальних послуг відповідачі не приймають, не цікавляться помешканням, жодних особистий речей відповідачів у квартирі немає, сама позивачка не чинила відповідачам жодних перешкод у користуванні квартирою. Коли відповідачка разом зі своїм сином покидали помешкання позивачка просила відповідачку знятись з реєстрації у її квартирі, однак вона відмовилась, оскільки бажала отримати кошти за скасування реєстрації відповідачів у квартирі. Допитаний в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивачка є його сусідкою, двері квартир знаходяться поруч. Свідок є товаришем сина позивача і тому регулярно, приблизно 1 раз на тиждень буває в квартирі позивача та запевняє, що жодних особистих речей відповідачів в квартирі немає. Свідок ніколи не бачив щоб позивачка будь-яким чином чинила відповідачам перешкоди у користуванні квартирою. Відповідачі у квартирі не проживають і їх свідок бачив останній раз приблизно п`ять років тому. Суд, вислухавши пояснення позивача та покази свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачка є власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується витягом з державного реєстру правочинів від 28.01.2011 року, договором купівлі-продажу квартири від 28.01.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав від 18.02.2011 року (а.с. 8-11). Відповідачі зареєстровані у помешканні позивача, що підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 21.08.2019 року (а.с. 17-18). Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дітей від шлюбу подружжя не мало (а.с. 54). Згідно Акту від 12.06.2019 року, затвердженого начальником ЖЕД-401, відповідачі не проживають в кв. [ADDRESS] з грудня 2016 року (а.с. 12). Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст.ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. З наведеного вбачається, що право користування квартирою позивача у відповідачів існувало на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України), який виник у зв`язку з реєстрацією шлюбу між сином позивачки та відповідачкою [PERSON] , що також надало можливість відповідачам зареєструвати своє місце проживання у належній позивачу квартирі. Однак, відповідний сервітут припинено у зв`язку із розірванням шлюбу за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва. Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі після розірвання шлюбу між сином власниці квартири та відповідачкою [PERSON] втратили право на володіння та користування квартирою позивачки у відповідності до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України. Згідно положень частин другої ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки як підтверджується доданими до матеріалів справи доказами, шлюб між сином позивачки та відповідачкою [PERSON] розірвано, відповідачу більше року у квартирі не проживають, за комунальні послуги не сплачують. На підставі викладеного,

Outcome: approved