Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

16 січня 2014 року [PERSON] звернувся в суд із вказаним позовом, який обґрунтував тим, що 9 липня 2004 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким остання зобов'язувалась повернути до 9 липня 2005 року грошові кошти в сумі 25 000 гривень. Оскільки [PERSON] свої зобов'язання не виконала, позивач звернувся до суду з позовом про передачу у право власності заставленого майна і рішенням Маневицького районного суду від 19 грудня 2007 року, яке залишене без змін Апеляційним судом Волинської області та набрало законної сили 2 квітня 2008 року, позивачу було передано у приватну власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходяться [ADDRESS]. 25 червня 2008 року вказане рішення суду було зареєстроване КП «Волинським обласним бюро технічно інвентаризації» в реєстрі № 1129223, код № 1012, а реєстраційною службою Маневицького РУЮ Волинської області було зареєстровано право власності на дану нерухомість, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 лютого 2013 року. На момент оформлення договору іпотеки 9 липня 2007 року земельна ділянка не була приватизована, тому відповідно до п. « 3» зазначеного договору [PERSON] зобов'язувалась після оформлення документів на землю письмово повідомити його про це та укласти додаткову угоду на земельну ділянку. Проте, після виготовлення Державного акту на землю серії ЯГ № 547409 від 11 березня 2008 року [PERSON] грубо порушила умови договору та вимоги ст. 525 ЦК України, не повідомивши про даний факт, а тому дана угода не була укладена. З метою забезпечення земельною ділянкою для обслуговування переданого житлового будинку у приватну власність, був змушений звернутися в суд з позовом до [PERSON] та Маневицької селищної ради, який рішенням Маневицького районного суду від 13 січня 2009 року було задоволено частково, а саме: скасовано рішення Маневицької селищної ради № 15/14 від 29 вересня 2004 року «Про надання і передачу у приватну власність земельних ділянок та затвердження технічної документації» в частині надання у приватну власність земельної ділянки [PERSON] [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1022 га; визнано частково недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 547409 від 11 березня 2008 року; зобов'язано Маневицьку селищну раду Волинської області надати [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS], площею 0,057 га. 27 липня 2010 року було укладено Договір оренди землі із Маневицькою селищною радою, відповідно до якого в оренду було надано земельну ділянку, загальною площею 570 м2, яка розташована в [ADDRESS]. Згідно рішення Любешівського районного суду від 11 вересня 2012 року, яке набрало законної сили 20 листопада 2012 року, було визнано недійсним виданий 11 березня 2008 року [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547409, яка розташована в [ADDRESS]. Звернувшись до Маневицької селищної ради з заявою про відміну договору оренди земельної ділянки від 27липня 2010 року, площею 0,057 га, що знаходиться [ADDRESS], та надання в оренду земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд за тією ж адресою, площею 0,1022 га, отримав відмову, а тому звернувся з даним позовом та просить зобов'язати Маневицьку селищну раду надати йому в оренду земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд [ADDRESS], загальною площею 0,1022 га. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю із наведених у ньому підстав, просив задовольнити. Представник відповідача Турик П.О. позов заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом установлено, що 9 липня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] позичила у [PERSON] 25 000 гривень, які зобов»язалась повернути до 9 липня 2005 року, предметом якого був житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS]. Крім того, згідно вказаного договору та ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки, після оформлення іпотекодавцем права власності на землю. Іпотекодавець зобов»язується після виготовлення документів на землю, письмово повідомити про це Іпотекодержателя та укласти додаткову угоду до даного договору (а.с.5). Проте [PERSON], виготовивши державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547409, яка розташована [ADDRESS], не повідомила про це [PERSON], а тому він звернувся в суд із позовом до [PERSON], Маневицької селищної ради Волинської області про скасування рішення Маневицької селищної ради 315/14 від 29 вересня 2004 року, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та передачу права власності на земельну ділянку. Рішенням Маневицького районного суду від 13 січня 2009 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 4 червня 2009 року, позов задоволено частково, ухвалено скасувати рішення Маневицької селищної ради 215/14 від 29 вересня 2004 року «Про надання і передачу у приватну власність земельних ділянок та затвердження технічної документації» в частині надання у приватну власність земельної ділянки [PERSON] [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 1,1022 га; визнати частково недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547409 від 11 березня 2008 року; зобов»язати Маневицьку селищну раду Волинської області надати [PERSON] земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд [ADDRESS], площею 0, 057 га (а.с. 7,8). Рішенням Маневицької селищної ради від 15 вересня 2009 року №27/16 постановлено передати в оренду терміном на 49 років гр. [PERSON] земельну ділянку, площею 0,057 га, для обслуговування жилового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] (за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови, за функцією використання - землі житлової забудови), а 27 липня 2010 року між [PERSON] та Маневицької селищною радою Волинської області був укладений відповідний договір оренди земельної ділянки (а.с. 9-10). Суд касаційної інстанції ухвалою від 28 березня 2012 року скасував судові рішення першої та апеляційної інстанцій і направив справу на новий судовий розгляд. У зв»язку із самовідводами суддів Маневицького районного суду Волинської області справу передано на розгляд Любешівського районного суду Волинської області. Рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2012 року, що набрало законної сили 20 листопада 2012 року, позов задоволено, визнано недійсним виданий 11 березня 2008 року [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547409, яка розташована [ADDRESS] (а.с.11-12). 16 грудня 2013 року позивач звернувся до Маневицької селищної ради із заявою про відміну договору оренди земельної ділянки від 27 липня 2010 року та надання йому в оренду земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд [ADDRESS], площею 0,1022 га (а.с.9-10, 16). Рішенням Маневицької селищної ради Волинської області від 24 грудня 2013 року №31/10 було відмовлено гр. [PERSON] у розірванні договору оренди земельної ділянки від 27 липня 2010 року, площею 0, 057 га, що знаходиться [ADDRESS] та наданні йому земельної ділянки в [ADDRESS], загальною площею, 0, 1022 га для обслуговування житлового будинку та надвірних споруд в оренду терміном на 49 років у зв»язку з тим, що рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2012 року визнано недійсним виданий 11 березня 2008 року гр. [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547409, яка розташована [ADDRESS], а рішення вищезазначеного суду щодо позбавлення права власності гр. [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS] - відсутнє (а.с.17). Допитаний в якості свідка землевпорядник Маневицької селищної ради [PERSON] підтвердив, що селищна рада відмовила позивачу у задоволенні заяви саме тому, що у рішенні Любешівського районного суду Волинської області від 11 вересня 2012 року нічого не вказано про передачу права власності на земельну ділянку і на даний час Маневицька селищна рада не приймала рішення щодо її вилучення. Приписами частини 2 статті 377 ЦК України унормовано, що у разі коли житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій в користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. За змістом частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об»єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, правочини, що тягнуть перехід права власності на нерухомий об»єкт, одночасно є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права здійснюється у встановленому законом порядку. Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до статей 116, 123 цього ж Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою ПВСУ від 19 березня 2010 року №2) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов»язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до ч.3 ст.1 ЗУ від 5 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до ч.4 ст.7 ЗУ від 19 червня 2003 року №973- IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов»язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо. Крім того, в судовому засіданні представником відповідача заявлялись клопотання про залучення в якості співвідповідача або в якості третьої особи [PERSON], в задоволенні яких заперечив позивач у даній справі [PERSON], мотивуючи тим, що спірні правовідносини існують лише між ним та Маневицької селищної радою, а тому судом, на підставі вимог ст. ст. 11, 33-36 ЦПК України, було відмовлено в задоволенні даних клопотань. Зважаючи на вищевикладене та беручи до уваги вимоги частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed