Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

15 жовтня 2013 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернувшись до суду з позовом, просили визнати, що право на цей позов у них виникло з часу коли вони дізнались про порушення свого права, тобто з жовтня 2012 року, коли [PERSON] звернувся із позовом до суду, визнати недійсним рішення виконкому Богуславської міської ради №188 від 18.10.1995 року в частині надання дозволу Білоцерківському МБТІ видати [PERSON] відповідні правовстановлюючі документи на гараж, самовільно побудований по [ADDRESS] і закріплення за [PERSON] земельної ділянки відповідного розміру під гаражем з моменту його прийняття. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.1986 року позивач [PERSON] отримав у спадок житловий будинок по [ADDRESS], який належав його матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Разом із будинком в користування [PERSON] перейшла присадибна земельна ділянка, яка розташована за цією ж адресою. Рішенням Богуславської міської ради від 25.05.2005 року [PERSON] було передано право власності на земельну ділянку площею 0,0992 га, яка до цього часу перебувала у його користуванні. 08.07.2008 року [PERSON] подарував цю земельну ділянку [PERSON] Перед укладенням договору дарування управління земельних ресурсів у Богуславському районі своєї довідкою від 27.06.2008 року № 02-33/2369 підтвердило, що станом на 27.06.2008 року, тобто на час укладення договору, обмежень, обтяжень та накладених сервітутів щодо вказаної земельної ділянки не було. Отже, жодних вилучень з вказаної земельної ділянки за час користування нею [PERSON], як до її приватизації, так і після неї і аж до дарування її 08.07.2008 року [PERSON] не було, як не було їх і після набуття права власності на неї позивачем [PERSON] В той час, коли вищевказана земельна ділянка перебувала в користуванні [PERSON], а саме наприкінці 1980-тих на початку 1990-тих років, він побудував на ній автомобільний гараж на два бокси. Зважаючи на те, що допомогу в будівництві гаража надав [PERSON], [PERSON] усно дозволив йому користуватись одним із боксів вказаного гаража для власних потреб, але без оформлення права власності на нього. Не зважаючи на це, [PERSON] самоуправно без відому і дозволу землекористувача [PERSON] звернувся до виконкому Богуславської міської ради із заявою про оформлення на нього права власності на вищевказаний гаражний бокс. Виконком своїм рішення № 188 від 18.10.1995 року дозволив Білоцерківському МБТІ видати [PERSON] відповідні правовстановлюючі документи на нього, як на самовільно побудований гараж, і одночасно дозволив закріпити за [PERSON] земельну ділянку відповідного розміру під гараж, але при цьому виконком не прийняв рішення про вилучення вказаної земельної ділянки з користування [PERSON] На підставі цього рішення Білоцерківське МБТІ 13.11.1995 року зареєструвало право власності на гараж на ім'я [PERSON] Після цього, даний гараж неодноразово нотаріально відчужувався до тих пір поки 14.07.2003 року на підставі договору купівлі-продажу його не придбав [PERSON] 11.05.2012 року [PERSON] набув право власності на гараж зареєструвавши договір купівлі-продажу в Білоцерківському МБТІ. Рішенням сесії Богуславської міської ради від 27.06.2012 року [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею до 0,004 га під гаражем. При цьому [PERSON] та інші набувачі права власності на гараж жодним чином не повідомляли [PERSON] про свої права щодо гаража і свої претензії щодо земельної ділянки, на якій він він розташований, не зважаючи на те, що всі вони вважали, що це саме той гараж, який знаходиться по [ADDRESS], тобто на тій земельній ділянці, що перебувала у користуванні [PERSON] Лише в жовтні 2012 року [PERSON] і [PERSON] стало відомо про вищенаведені правочини щодо гаража і земельної ділянки під ним. Це сталось, коли [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому оспорював право власності [PERSON] і [PERSON] щодо земельної ділянки по [ADDRESS] в м. Богуславі. Лише з матеріалів справи позивачам стало відомо про те, що право власності на один з двох гаражних боксів, як на окремий гараж, оформив на себе [PERSON] ще в 1995 році. Про те, що позивачам не були відомі, як факт оформлення [PERSON] права власності на гараж, так і подальші факти його відчуження іншим особам свідчить і довідка управління земельних ресурсів у Богуславському районі від 27.06.2008 року №02-33/2369, яка підтверджувала, що станом на 27.06.2008 року, тобто на час укладення договору, згідно якого [PERSON] 08.07.2008 року подарував земельну ділянку по [ADDRESS] [PERSON], обмежень, обтяжень та накладених сервітутів щодо вказаної ділянки не було. Позивачі отримали право на позов щодо оскарження вищевказаних угод (правочинів) з часу, коли дізнались про порушення свого права, тобто з жовтня 2012 року, коли [PERSON] звернувся із позовом до суду, оскільки, як ст. 76 ЦК УРСР 1963р. передбачала, що право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, так і ч.1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починаючи від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Про рішення виконкому Богуславської міськради № 188 від 18.10.1995 року [PERSON] і [PERSON] стало відомо лише із позову [PERSON], провадження по якому було розпочато Богуславським районним судом 04.10.2012 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що в 1978 році після смерті матері він успадкував будинок і сарай, проте на земельну ділянку не було правовстановлюючих документів. Він не звертався до виконкому з приводу виділення та надання йому земельної ділянки у користування, оскільки вважав, що разом з будинком успадкував і земельну ділянку. Будівництво гаражів розпочалось приблизно 30 років назад. Так, до нього підійшов [PERSON] і попросив дозволу на будівництва гаража на його земельній ділянці. Він дозволив [PERSON] побудувати гараж, але з умовою, що останній також побудує і йому гараж. Проте [PERSON] не дотримався своєї обіцянки, оскільки останній побудувавши собі гараж, другий гараж для нього [PERSON] не добудував. Тому він був вимушений в другому гаражі самостійно штукатурити, накривати кришу та обладнати яму. Після будівництва гаражів він не звертався до виконкому, щоб узаконити свій гараж і також не давав [PERSON] погодження на те, що той міг узаконити другий гараж. Але після пояснень [PERSON] наданих суду, який стверджував, що він та [PERSON] разом звертались до виконкому із заявами про надання дозволу на узаконення його гаражу, останній при повторних поясненнях змінив свої покази та повідомив, що він не пом'ятає чи звертались вони до виконкому чи ні з цього приводу. Також він не пом'ятає, щоб [PERSON] повідомляв його про те, що продає свій гараж іншій особі. Він не знав про те, що [PERSON] оформив у виконкомі право власності на свій гараж. Також він не бачив, що після [PERSON] на протязі майже 17 років даним гаражем користувались різні особи. В 2004-2005 роках коли обміряли його земельну ділянку з метою приватизації, він нікому не казав про те, що один із гаражів йому не належить, оскільки у нього про це ніхто не питав. Після цього в 2008 році він дану земельну ділянку подарував, а житловий будинок продав своєму сусіду [PERSON], який за ним доглядає по даний час. Після укладення договору дарування земельної ділянки другий гараж, яким він раніше користувався, з дозволу нового власника землі [PERSON] залишився у його користуваня для зберігання овочів. Просив позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що він бачив, як на земельній ділянці, яка належить [PERSON], останній разом з [PERSON] будували гараж на два бокси. На яких умовах вони будували цей гараж йому не відомо, але він знає, що [PERSON] був належним користувачем цієї земельної ділянки, тому останній не звертався до виконкому з приводу отримання дозволу на будівництво гаража. Про те, що [PERSON] оформив право власності на один із боксів гаража він не знав. Також не знав, що цей гараж був неодноразово проданий, оскільки ніколи не бачив за період з 1995 року по 2012 рік, щоб цим гаражем користувались інші особи. Під час оформлення документів на приватизацію землі у [PERSON] ніхто не питав кому належить гараж на два бокси, які розташовані на цій земельній ділянці. Після того, як у [PERSON] померла дружина, він по сусідські почав доглядати за останнім. В 2008 році [PERSON] подарував йому цю земельну ділянку та продав житловий будинок. Про те, що було порушено його право на користування земельною ділянкою він дізнався лише після того, як в 2012 році [PERSON] звернувся до суду з відповідним позовом і не почав погрожувати йому, що відбере частину земельної ділянки. Він до цього часу ні до кого не мав претензій, оскільки будучи з 2008 року власником земельної ділянки дозволив [PERSON] користуватися одним із боксів гаража, чи користувався другим боксом гаража [PERSON] він не знав, так як останнього ніколи не бачив. Для того, щоб зберігати свій автомобіль він без дозволу виконкому побудував для себе біля гаража [PERSON] тимчасове накриття. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Омельченко Р.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що виконавчий комітет та міська рада перед тим, як вирішувати питання громадян про виділення землі або нерухомого майна у власність або користування завжди отримували від них відповідні заяви, які зберігаються лише 5 років, а потім знищуються. Враховуючи викладене виконком перед тим як винести рішення № 188 від 18.10.1995 року про узаконення самочинно побудовано гаража, яким користувався [PERSON], обов'язково мав у своєму розпорядженні заяву останнього та заяву [PERSON], який на той час не заперечував цього. Як щоб не було заяви від [PERSON], то це питання було би відкладено. Твердження позивача [PERSON] про те, що він не звертався до виконкому та про те, що він не пом'ятає чи звертався, чи не звертався до виконкому із заявою про надання дозволу на узаконення самовільно побудованого гаража [PERSON] є такими, що не відповідають дійсності. Тому вважає, що оскаржуване рішення, виконком прийняв в межах своїх повноважень, є законним і не підлягає скасуванню. Крім того, представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності (а.с.93), в якій зазначив, що позивачі мали можливість спостерігати за періодичною зміною осіб, які протягом тривалого часу, починаючи з 2005 року користувалися спірним майном (гаражем), тому могли зрозуміти щодо перебування такого майна у власності цих осіб та вз'язку з цим своєчасно порушити питання про належність майна на цій земельній ділянці, яка спочатку знаходилась у фактичному користуванні [PERSON], а потім з 2008 року у власності [PERSON] Вважає, що ці вимоги виникли не через необізнаність позивачів, а на ґрунті побутового конфлікту та мають скритний характер. Просив відмовити у задоволені позову з підстав порушення строку позовної давності. Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 1987 році він звернувся до [PERSON], щоб останній дозволив побудувати гараж на його земельній ділянці. [PERSON] дозволив це зробити, але з умовою, що він побудує не один гараж, а два гаража, один із яких буде належати [PERSON] Після домовленості з [PERSON], не маючи технічної документації, він в період з 1997-1998 роках самовільно побудував два гаража, один для себе, а другий для [PERSON] Другий гараж, який був призначений для [PERSON] він побудував самостійно за власні кошти, крім внутрішніх робіт у середині гаража та у погребі. Він постійно користувався своїм гаражем до 1995 року до тих пір поки не вирішив його продати. Для того, щоб продати гараж йому необхідно було оформити документи у виконкомі. Вважаючи [PERSON] користувачем земельної ділянки він звернувся до останнього, щоб отримати від нього дозвіл на узаконення гаража. В зв'язку з тим, що на той час між ними були нормальні відносини, [PERSON] погодився на це і вона разом звернулись із відповідними заявами до виконкому. Вважає, що [PERSON] було достовірно відомо про те, що він в 1995 році звертався до виконкому з приводу оформлення на себе права власності на самовільно побудований гараж для того, щоб в подальшому його продати. Покази [PERSON] про те, що останній не знав про узаконення ним самовільно побудованого гаража та про його продаж є неправдивими, оскільки на даний час на [PERSON] впливає позивач [PERSON] Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2003 році він купив у [PERSON] гараж, що розташований на земельний ділянці по [ADDRESS], яка належить [PERSON] Познайомившись з користувачем земельної ділянки [PERSON], якому належав сусідній гараж, між ними склались нормальні відносини, які продоважувалися до тих пір поки [PERSON] в 2008 році не подарував свою земельну ділянку сусіду [PERSON] Після цього між ним та [PERSON] виникли неприязні відносини з приводу порядку користування земельною ділянкою, що розташована під гаражем. Спочатку він не звертав уваги на претензії [PERSON], а потім він вирішив зібрати документи та приватизувати земельну ділянку, яка знаходиться під гаражем. Позивачі [PERSON] та [PERSON] достовірно знали про те, що він з 2003 року являється власником гаража, що розташований на земельний ділянці по [ADDRESS], яка з 2005 року по 2008 рік належала [PERSON], а з 2008 року по даний час належить [PERSON], тому відсутні підстави для поновлення строку давності. Представник третьої особи: [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачів та пояснила, що виконком Богуславської міської ради приймаючи рішення від 18.10.1995 року щодо узаконення самочинного будівництва гаража гр. [PERSON] діяв у межах своїх повноважень, оскільки на той час у [PERSON] не було правовстановлюючого документу у вигляді Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, що розташована по [ADDRESS] і тому не було потреби у прийнятті рішення про її вилучення у [PERSON], так як ця земельна ділянка перебувала у відданні та розпорядженні міської ради. Що стосується довідки № 02-33/2369, виданої 27.06.2008 року управлінням земельних ресурсів у Богуславському районі, для нотаріального оформленням договору дарування земельної ділянки, з якої вбачається, що ніяких обмежень та обтяжень на цю земельну ділянку не має, є не вірною та виданою помилково, оскільки на той час на її території знаходився гараж, який перебував у власності [PERSON] та самовільно побудований гараж, яким неправомірно користувався [PERSON] Просила відмовити у задоволені позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в період з 1995 року по 2003 рік він був власником гаража, який побудував і продав [PERSON] Даний гараж був розташований по сусідству з гаражем, яким користувався [PERSON] і вони були розташовані на земельній ділянці, яка належала останньому. Між ним та [PERSON] були добрі відносини. Також він був знайомий із [PERSON], який проживав по сусідству з [PERSON] [PERSON] та [PERSON] бачили, як він користувався гаражем, оскільки кожен день ставив та забирав свій автомобіль. В 2003 році він вирішив продати гараж. Але не маючи на той час мобільного телефону, він краскою написав оголошення про продаж на гаражних воротах та повідомив про це [PERSON], якого попросив допомогти найти покупця і якщо буде покупець, щоб той розповів та показав місце його проживання. Чому в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] відмовляються від того, що вони знайомі і між ними були нормальні відносини та те, що вони ніколи його не бачили, та не бачили, як він постійно користувався гаражем, пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2005 році він працював приватним підприємцем і займався приватизацією землі. До нього звернувся [PERSON] у якого був дозвіл на розробку технічної документації, згідно рішення міської ради. Він виїхав на місце розташування земельної ділянки, де [PERSON] показав на її межі. Після отриманої інформації щодо розташування меж земельної ділянки він зробив зйомку землі, кадастровий план та виготовив технічну документацію, яка була передана до міської ради на затвердження, а потім на експертизу. Це було підставою для виготовлення державного акту на землю. Під час здійснення зйомки землі він бачив гаражі, які були розташовані на ній і тому він вказав про них в кадастровому плані. Кому належать ці гаражі він не цікавився, але спитав у [PERSON] чи є обмеження, обтяження або претензії третіх осіб до земельної ділянки. На що отримав відповідь, що не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що в період з 1998 року по 2007 рік він працював землеупорядником міської ради. [PERSON] був власником житлового будинку і звернувся із заявою до міської ради з приводу приватизації землі. Для цього [PERSON] надав викопирування з плану, інших документів у нього не було. На той час законодавством не передбачалось, що б у кадастровому плані земельної ділянки повинно бути вказано усі споруди, які на ній побудовані. Проте, в даному випадку гаражі були вказані в кадастровому плані, як господарські будівлі. Коли він спитав у [PERSON] кому належать ці гаражі, то останній відповів, що це його гаражі. Після ознайомлення з матеріалами справи, а саме: з кадастровими планами (а.с. 74,75) він не зміг пояснити чому на одному кадастровому плані, який знаходиться у його розпорядженні та у користуванні [PERSON] зазначено про розташування гаражів на земельній ділянці, а на кадастровому плані, який доданий до технічної документації, що була затверджена міською радою та зберігається у відділу Держкомзему не вказані гаражі на цій земельній ділянці. Вважає, що це є помилкою і хто та коли її допустив пояснити не може. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона на даний час працює головним спеціалістом відділу Держземагенства у Богуславському районі. В 2008 році до неї звернувся [PERSON], який виявив бажання переоформити свою земельну ділянку на іншу особу. Для того, щоб видати довідку про наявність або відсутність обмежень, обтяжень чи накладених сервітутів на земельну ділянку вона керувалась первинною документацією землеустрою, що складалась до видачі державного акту на землю. В зв'язку з тим, що в кадастровому плані та в інших документах нічого не було зазначено про будь які обмеження та обтяження, а також не було вказано, що на цій земельній ділянці побудовані гаражі, які належать третім особам, тому вона і видала [PERSON] довідку № 02-33/2369 від 27.06.2008 року. Як щоб на той час в первинних документах було вірно зазначено, що на земельній ділянці є гаражі, які належать іншим особам, то вона не видала би таку довідку. На даний час вона та відділ Держземагенства у Богуславському районі вважають, що вищевказана довідка є недійсною, оскільки видана помилково, про що надано суду відповідну письмову інформацію. Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, представника відповідача, третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши зібрані докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Підставами виникнення і припинення прав на земельні ділянки, як і прав на інші, об'єкти нерухомого майна, розташовані на них, є передбачені законом юридичні факти, що підтверджуються відповідними документами. В той же час особлива цінність землі, як об'єкта прав на нерухомість, зумовлює специфіку документів, які підтверджують виникнення та існування права власності та інших речових прав на неї. Крім того в процесі реалізації в Україні земельної реформи законодавство у сфері земельних відносин неодноразово зазнавало значних змін, в тому числі і в частині визначення документів, що дають власникам та користувачам безапеляційне підтвердження відповідних прав на землю. При цьому щодо окремих документів законодавство встановлювало презумпцію дійсності незалежно від дати їх видачі і форми, стосовно інших - вимагало заміни на нові правопідтверджуючі документи, передбачені чинним законодавством. Слід взяти до уваги, що загальні положення щодо документів, які підтверджують виникнення та існування того чи іншого речового права на землю, та їх перелік визначалися у відповідному кодифікованому законодавчому акті з питань земельних відносин, чинному у відповідний період, а вимоги щодо цих документів (оформлення, державна реєстрація, органи, уповноважені на видачу документа, тощо) встановлювалися актами законодавства, прийнятими на його виконання. Враховуючи наведене вирішення питання про можливість проведення державної реєстрації речових прав на земельну ділянку, що виникли до 01.01.2013 на підставі тих чи інших поданих документів, слід обов'язково враховувати положення законодавства, що діяло на момент виникнення певного права, та принцип дії актів законодавства у часі. За всі часи існування земельних правовідносин, починаючи з 1917 року і по даний час не змінним було одне: якщо на руках відсутній документ про право на землю спадкодавця, право на землю не виникне навіть унаслідок тривалого і сумлінного відкритого використання такої земельної ділянки і сплати всіх необхідних податків за таке землекористування. Для встановлення того, існує чи відсутнє право на землю, необхідно простежити коли, на якій підставі виникло і як змінювалося право на земельну ділянку. Так, згідно ст. 3 ЗК УРСР (08.07.1970р.) земля в період з 1917 року по 1990 рік була виключною власністю держави і надавалась громадянам СРСР тільки у користування. Дії, які в прямій або прихованій формі порушували право державної власності на землю, заборонялись. Статею 15 цього ж Кодексу передбачалось, що користування землею було безстроковим (постійним) або тимчасовим (короткострокове або довгострокове). Згідно ст.ст.11,16 ЗК УРСР (08.07.1970р.) передача землі у користування здійснювалася шляхом відводу земельної ділянки на підставі рішення міських рад народних депутатів, їх виконавчих комітетів в межах і в порядку, встановлених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, на території міста. Право землекористування громадян, які проживають в містах засвідчується записами у реєстрових книгах виконавчих комітетів міських Рад народних депутатів та державними актами на право користування землею (ст.20 ЗК). Згідно ст.22 цього ж Кодексу зазначено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Відповідно до ст.ст. 86-88 ЗК УРСР (08.07.1970р.) всі землі в межах міста перебувають у віданні міських Рад народних депутатів, компетенція яких в галузі регулювання земельних відносин визначається статтею 11 цього Кодексу. Земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам, а також житлово-будівельним кооперативам та окремим громадянам для індивідуального житлового будівництва у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста. В містах, де допускається індивідуальне житлове будівництво, виконавчими комітетами міських Рад народних депутатів можуть надаватися громадянам для цієї мети земельні ділянки в розмірах від 0,03 до 0,06 гектара, з врахуванням місцевих умов, незалежно від кількості членів сім'ї. В період з 1991 року по 2002 рік, згідно положень ст.ст. 10, 19 ЗК України від 18.12.1990 року міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, який засвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Документом, який засвідчував право власності або право постійного користування землею був державний акт, який видавався і реєструвався сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, що було передбачено положеннями ст.ст. 22, 23 ЗК України (18.12.1990р.). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.02.1986 року (а.с.7) позивач [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року успадкував житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у вигляді: сараю, туалету та затору, що розташовані на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] в м. Богуславі Київської області. Дане право зареєстровано 20.03.1986 року в Білоцерківському МБТІ. Із листа виконавчого комітету Богуславської мілької ради №2011 від 14.11.2013 року вбачається, що рішення про передачу у користування [PERSON] земельної ділянки, що розташоваау за адресою: м. Богуслав, [ADDRESS], в документообігу виконавчого комітету відсутнє ( а.с.90). Згідно архівної довідки №01-42/2 від 15.01.2014 року вбачається, що рішення про надання гр. [PERSON] у безстрокове користування земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою м. Богуслав, [ADDRESS] в період з 1954 по 1978 роки не приймалось. Рішення про надання [PERSON] у безстрокове користування цю земельну ділянку також не приймалось (а.с. 94, 96). Твердження позивачів та їх представника [PERSON] про те, що [PERSON] правомірно набув право на користування земельною ділянкою, що розташована за адресою м. Богуслав, [ADDRESS], так як останній її успадкував разом з житловим будинком, посилаючись на те, що [PERSON] під час життя була її належним користувачем, що підтверджується викопіровкою з плану (а.с.71), суд не приймає до уваги, оскільки дані твердження суперечать положенням ст.ст. 11, 16, 20 ЗК УРСР ( 08.07.1970р.), де зазначено, що передача землі у користування здійснюється шляхом відводу земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі рішення міської ради народних депутатів, а право землекористування громадян, які проживають в містах засвідчується записами у реєстрових книгах виконавчих комітетів міських Рад народних депутатів та державними актами на право користування землею ( ст.20 ЗК). Не дивлячись на те, що спадкодавець [PERSON] та позивач [PERSON] тривалий час відкрито використовували дану земельну ділянку, однак враховуючи положення ЗК УРСР (08.07.1970р.), ЗК України (18.12.1990р.), вищевказані обставини справи та те, що суду не надано належних та достовірних доказів у вигляді запису з реєстрової книги виконавчого комітету Богуславської міської ради та державного акту на право користування землею, суд вважає, що позивач [PERSON] не може вважатись таким, що успадковував цю земельну ділянку після смерті [PERSON], а тому він в період з 20.03.1986 року (дата реєстрації права на спадщину) по 04.11.2005 року (дата реєстрації права приватної власності на землю) користувався землею неправомірно та безпідставно, оскільки ні позивач [PERSON], ні спадкодавець [PERSON] ніколи не звернутись до Богуславської міської ради, щоб узаконити ці правовідносини. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи позивач [PERSON] в 1987 році не маючи законного права на користування земельною ділянкою, але вважаючи себе належним користувачем землі надав [PERSON] дозвіл на будівництво двох гаражів. В 1988 році [PERSON] не маючи рішення виконкому, без технічної документації, побудував на земельній ділянці, яка перебувала у віддані Богуславської міської ради два гаража з деякими недоліками. Один гараж площею 4,41м. х 6,5м. був побудований для [PERSON], а другий гараж площею 4,0м. х 6,5м. для позивача [PERSON] (а.с.6, 115). Через сім років після самовільно побудованих гаражів, тобто в 1995 році [PERSON] вирішив продати свій гараж. Помилково вважаючи, що позивач [PERSON] є належним користувачем земельної ділянки на якій розташовано його гараж, [PERSON] повідомив останнього про свої наміри. Оскільки на той час вони перебували в дружніх відносинах позивач [PERSON] не заперечував [PERSON] щодо продажу гаража. Однак на даний час їх взаємовідносини змінились тому, що позивач [PERSON] матеріально залежить від позивача [PERSON], оскільки останній здійснює за ним догляд та матеріально утримує. Тому в судовому засіданні позивач [PERSON] надавав суду суперечливі покази про те, чи звертався він, чи не звертався до виконкому з приводу надання дозволу на вилучення частини земельної ділянки для [PERSON], яка розташована під гаражем. Проте дана обставина не має ніякого значення для вирішення спору по суті, оскільки спірна земельна ділянка з юридичної точки зору ніколи не надавалась у користування [PERSON] і тому погодженя з ним та вилучення земельної ділянки із його користування не було потреби, так як в період з 1954 року по 2005 рік дана земельна ділянка перебувала у відданні та розпорядженні Богуславської міської ради. Враховуючи те, що у реєстраційній книзі виконкому відсутній запис про право [PERSON] на користування спірною земельною ділянкою та, те що він не отримував державний акт на право користування землею, суд вважає, вимогу позивачів [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним рішення виконкому Богуславської міської ради від 18.10.1995 року № 188, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки під час вирішення заяви [PERSON] земельна ділянка знаходилась у відданні Богуславської міської ради, а не у користуванні позивача [PERSON] і тому виконавчому комітету не було потреби вилучати частину цієї земельної ділянки із користування [PERSON] та погоджувати з ним це питання. Крім того, судом встановлено, що 08.07.2008 року позивач [PERSON] подарував позивачу [PERSON] земельну ділянку площею 0,0992 га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,1564 га призначену для ведення особистого селянського господарства, що розташовані по [ADDRESS] в м. Богуславі. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб здійснюється в тому числі і визнанням недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до статті 16 ЦК України суд можливо міг би захистити порушене право позивача [PERSON], в тому числі і шляхом відновлення становища, яке існувало до такого порушення. Для того, щоб застосувати вказаний спосіб захисту необхідно, щоб суб'єктивне право позивача не було припинене, його було порушено, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Проте, суд позбавлений можливості захистити право позивача [PERSON] та поновити становище, що існувало до порушення, оскільки він добровільно припинив своє право власності на спірну земельну ділянку шляхом її дарування позивачу [PERSON] Положеннями статей 71, 76 ЦК УРСР (1963р.) та статей 256, 257, 261 ЦК України законодавець визначив поняття позовної давності, яким є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України встановлені наслідки спливу позовної давності, а саме: заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] заявив про необхідність застосування судом позовної давності, посилаючись на те, що позивачі пропустили строк звернення до суду, оскільки вони спостегігали за періодичною зміною осіб, які протягом тривалого часу, починаючи з 1995 року, користувалися спірним майном (гаражем), а тому позивачі могли зрозуміти, що перебування спірного гаража у власності третіх осіб порушує їх права та інтереси щодо належного користування та розпорядження частиною земельної ділянки на якій був самовільно побудований цей гараж. В свою чергу позивачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що про порушення своїх прав вони дізналися лише в жовтні 2012 року після того, як [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки, визнання недійсним державних актів на право приватної власності на землю, визнати недійсним договору дарування земельної ділянки. Однак, з матеріалів справи та пояснень учасників судового процесу достовірно встановлено, що про прийняття оспарюваного рішення Богуславської міської ради від 18.10.1995 року, позивач [PERSON] вважаючи себе належним користувачем земельної ділянки, надавши дозвіл [PERSON] на будівництво гаража, який в подальшому був неодноразово відчуджений іншим особам, тобто неоднаразово змінювався його власник, міг та повинен був дізнатись на прикінці 1995 року про порушення своїх прав та інтересів щодо належного володіння та використання частиною земельної ділянки на якій був побудований цей гараж. Позивач [PERSON] проживаючи по сусідству з позивачем [PERSON] та здійснюючи догляд за останнім також міг зрозуміти та довідатись про те, що тривалий час частиною земельної ділянки та гаражем користуються, володіють та розпоряджаються треті особи. Крім того, після того, як в липні 2008 року позивач [PERSON] подарував йому земельну ділянку він міг та повинен був зрозуміти, що частиною його земельної ділянки на якій розташований гараж, користується інша особа, яка порушує його права та інтереси щодо розпорядження всією земельною ділянкою. Внаслідок порушених прав позивач [PERSON] був вимушений біля гаража, яким користується [PERSON] самовільно побудувати ще один гараж для зберігання власного автомобіля, оскільки [PERSON] не бажає добровільно звільнити його земельну ділянку на якій знаходиться гараж побудований [PERSON] Таким чином, звернувшись до суду із даним позовом в жовтні 2013 року, позивачі пропустили строк звернення до суду із зазначеною вимогою. Про наявність поважних причин пропуску трирічного строку позовної давності позивачі не довели. За таких обставин в задоволені позову суд має відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed