Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

16 березня 2018 року [PERSON] звернулась до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про розірвання трудового договору. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 08 травня 2009 року між нею та фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений та зареєстрований в Макіївському міському центрі зайнятості трудовий договір № 05310900693, згідно із яким позивачку було прийнято на посаду бармена, про що 08 травня 2009 року в її трудовій книжці зроблений відповідний запис. З липня 2014 року відповідачка припинила свою трудову діяльність, та сплату заробітної плати позивачці. Внаслідок того, що на даний час місце знаходження роботодавця позивачці невідоме, вона позбавлена можливості розірвати укладений із [PERSON] трудовий договір у встановленому законом порядку, та відповідно, працевлаштуватися на нове місце роботи. У звязку із наведеним, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення яким розірвати трудовий договір укладений 08 травня 2009 року між нею та ФОП [PERSON] Позивачка [PERSON], будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилась, подала до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідачки про місце, день та час розгляду справи. Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» та Указу Президента від 14 листопада 2014 року № 875/2014 про введення в дію рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», пересилання пошти не здійснюється, зокрема, до м. Макіївка Донецької області, що є останньою відомою адресою зареєстрованого місця проживання відповідачки, що позбавляє суд можливості надіслання поштою судової повістки за адресою її місця проживання чи місця перебування (ч. 7 ст. 128 ЦПК України). У звязку із чим, відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України, виклик у судове засідання відповідачки був здійснений шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак, відповідачка [PERSON], будучи повідомленою у встановленому законом порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не зявилась у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності від неї до суду не надходило. З огляду на викладене, оскільки відповідачка будучи повідомленою належним чином про дату, час і місце судового засідання, повторно не зявилась у судове засідання, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, зі згоди позивачки, вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280, 281 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. У судовому засіданні встановлено, що 08 травня 2009 року, між позивачкою [PERSON] та відповідачкою ФОП [PERSON] був укладений та зареєстрований в Макіївському міському центрі зайнятості трудовий договір № 05310900693, згідно із яким позивачку було прийнято на посаду бармена, про що 08 травня 2009 року в її трудовій книжці зроблений відповідний запис (трудова книжка серія: АА № 037574 (а.с. 8)). Згідно із індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] РНОКПП: [NUMBER], з серпня 2014 року позивачці було припинено нарахування та виплату заробітної плати (а.с. 9, 9 з.б.). Згідно із спеціальним витягом з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим станом на 24 травня 2018 року на запит суду, у реєстрі містяться відомості щодо фізичної особи-підприємця [PERSON]. Дані про припинення підприємницької діяльності чи про перебування у процесі банкрутства відсутні. Відповідно до ст. 36 КЗпП України, однією з підстав для припинення трудового договору є розірвання трудового договору за ініціативою працівника. Згідно із ч.1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Порядок реєстрації та зняття з реєстрації трудового договору, укладеного між підприємцем-фізичною особою та працівником, визначено Порядком реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою, затвердженим Наказом Міністерства праці та соціальної політики від 08 червня 2001 року № 260. Відповідно до зазначеного порядку, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково у трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу Законів про працю, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів. Записи про реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору дають право фізичній особі внести записи до трудової книжки працівника про прийняття та звільнення його з роботи, які затверджуються посадовою особою центру зайнятості та печаткою. Іншого порядку реєстрацію та зняття з реєстрації трудового договору Порядком реєстрації трудового договору між працівником та фізичною особою не передбачено. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, місце знаходження роботодавця [PERSON] позивачці наразі невідоме, у звязку із чим, вона не може розірвати укладений трудовий договір у встановленому законом порядку та влаштуватися на нове місце роботи, що безпосередньо порушує її конституційне право на працю. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідачка у судове засідання не зявилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивачки. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивачки на працю порушене та підлягає захисту. З урахуванням наведеного, суд вважає, що трудовий договір, укладений між позивачкою та ФОП [PERSON] слід розірвати на підставі ч.1 п.4 ст. 36, ч.1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами , судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом позивачкою був сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн. (а.с. 1). З огляду на викладене, враховуючи, що позов судом повністю задоволений, з відповідачки на користь позивачки підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved