Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

15 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просять ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 122498 грн 31 коп., з яких 114217 грн 54 коп. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 8280 грн 77 коп. три відсотки річних з простроченої суми боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 15.01.2016 [PERSON] за договором позики взяла у нього в борг 4300 доларів США, на строк до 01.09.2018. Договір позики з розпискою між ними був укладений у простій письмовій формі в одному примірнику, його текст виконаний відповідачкою власноручно. Оригінали договору та розписки знаходяться у позивача. Свої зобов`язання за договором позики [PERSON] виконала частково та повернула позивачу лише 240 доларів США. На вимоги позивача про повернення боргу відповідачка зазначила, що гроші вона поверне по мірі можливості не вказуючи конкретних термінів. За таких обставин позивач змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 01 березня 2021 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Від відповідача [PERSON] , у запропонований їй ухвалою про відкриття провадження по справі від 01 березня 2021 року строк, відзиву на позов до суду не надходило. Про розгляд справи відповідач повідомлялась належним чином. Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про розгляд справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно з Договором займу грошових коштів №22 від 15.01.2016, а також відповідно до Розписки про отримання займу від 15.01.2016, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини у зв`язку із укладеним Договором та розпискою, відповідно до яких відповідач отримала 15.01.2016 від позивача грошову суму у розмірі 4300 доларів США. Дану грошову суму вона отримала у якості займу та зобов`язалась повернути не пізніше 01 вересня 2018 року, на умовах, визначених договором (а.с.7,8). Частиною 2\~ст.1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно зі ст.ст.526,530 ЦК України\~ зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до\~ст.599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 545\~ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. Крім того, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1\~ст.631 ЦК України\~строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим. Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст. 267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції. \~ \~ \~ \~У випадку, якщо в договорі не вказано строку повернення коштів, то він вважається безстроковим. В такому випадку для повернення коштів позикодавець має пред`явити вимогу позичальнику. Така вимога має бути зроблена письмово, вручена позичальнику особисто під розписку або надіслана цінним листом з описом та повідомленням про вручення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає, що «У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики , не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Це не суперечить правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №519/654/17, від 20.04.2019 у справі №205/1680/15-ц. Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач зобов`язалася повернути борг у розмірі 4300 доларів США не пізніше 01 вересня 2018 року. Однак, позивач у своєму позові зазначає, що відповідач повернула йому лише 240 доларів США повернув. З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики на загальну суму 4300 доларів США, підтверджується змістом досліджених судом договору та розписки, які є доказом укладення договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами\~ст.\~545\~ЦК \~стверджується наявністю у позивача оригіналу договору та розписки та тим, що вимог позивача відповідачка не спростувала та ніяких заперечень не надала, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за борговою розпискою від 15 січня 2016 року на загальну суму 4060 доларів США, оскільки умови договору відповідач виконала частково. Вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь 3% річних також підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з частиною другою\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Згідно зі ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 4060,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 02 вересня 2018 року. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Оскільки на день подачі позову боргове зобов`язання не виконане, 3% річних станом на 01 лютого 2021 року становлять: 4060,00 доларів США/100 * 3 = 121,8 доларів США. 121,8 : 365 = 0,33 0,33 * 883 днів прострочення = 291,39 доларів США. При зверненні до суду позивачем в розрахунку взято курс гривні щодо долару США станом на 01.02.2021 року в сумі 28,13, однак суд не погоджується з даним розрахунком, оскільки курс валют змінюється щоденно, а курс гривні щодо долару США слід визначити на день ухвалення судового рішення, який складає 27,83. Таким чином, враховуючи вищенаведений розрахунок та курс гривні щодо долару США на момент ухвалення рішення, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме з відповідача підлягають стягненню 112989 грн 80 коп. (4060*27,83) - сума основного боргу, та 8109 грн 38 коп. (291,39*27,83) 3% річних, а всього 121099 грн 18 коп. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог\~статті 141\~ЦПК України з відповідача мають бути стягнуті судові витрати на користь держави в сумі 1210 грн 99 коп., тобто 1% від ціни позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial