Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

15.05.2017 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати квартиру [ADDRESS], загальною площею 120,8 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м., спільною сумісною власністю [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визначити порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS] між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], виходячи з рівних часток співвласників; стягнути з [PERSON], ідентифікаційний код [NUMBER] на користь позивачів понесені по справі судові витрати. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що [PERSON] з 22.11.1980 року по теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. В період даного шлюбу народились діти: [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначають, що до 2005 року їх сімя проживала у двокімнатній квартирі [ADDRESS], наймачем якої була [PERSON] З метою задоволення житлових потреб родини у 2005 р. повнолітніми членами родини [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було прийнято рішення про обмін квартири [ADDRESS] на іншу квартиру більшої площі. Враховуючи той факт, що квартира [ADDRESS] не була приватизована, приймаючи до уваги неможливість подальшої приватизації та відчуження цієї квартири без попереднього забезпечення неповнолітніх дітей житлом було прийнято рішення про придбання квартири, яка б забезпечувала потреби родини, за кредитні кошти з наступною приватизацією та продажем квартири [ADDRESS] та сплатою отриманих від продажу зазначеної квартири коштів в рахунок погашення кредиту, витраченого на придбання нового житла. Стверджують,\~що 13.09.2005\~р.\~між Акціонерним\~комерційним інноваційним\~банком «УкрСиббанк»\~ та\~[PERSON]\~було укладено\~кредитний договір,\~за умовами\~якого [PERSON], діючи за попередньою домовленістю з [PERSON] та [PERSON], отримала від банку кошти в сумі 62 300 доларів США на придбання квартири. Того ж дня 13.09.2005 р., на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], р/н 3786, [PERSON], діючи за попередньою домовленістю з [PERSON] та [PERSON], придбала у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 120,8 кв.м., жилою - 84,2 кв.м. Таким чином, позивачі вказують на те, що квартира [ADDRESS] придбавалась під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] за спільні гроші [PERSON], [PERSON] та їхньої дочки [PERSON], натомість відповідач [PERSON] вказану квартиру обєктом права спільної сумісної власності не визнає та немає можливості домовитись з останньою щодо користування приміщеннями квартири.Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом . Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року провадження по справі було відкрито та призначено судове засідання. 18.09.2017 року відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] звернулись до суду з клопотанням, в якому просили прийняти до провадження суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб [PERSON], [PERSON] від імені та в інтересах якої діє мати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] від імені та в інтересах яких діє мати [PERSON], Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визначення розміру часток майна, що перебуває у спільній сумісній власності та припинення спільної сумісної власності. Як вбачається з позовних вимог, [PERSON] просила припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] загальною площею 120,8 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м.; визнати право власності на 7125/10000 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 120,8 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м за гр.. [PERSON] та 2875/10000 частин квартири [ADDRESS] загальною площею 120,8 кв.м., житловою площею 84,2 кв.м за [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. Ухвалою суду від 18.09.2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] було прийнято до провадження суду та обєднано її в одне провадження з первісним позовом. В подальшому ухвалами суду від 01 листопада 2017 року були задоволені клопотання представника позивачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON] [PERSON] про витребування доказів від Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області (65098, м. Одеса, вул. Степова, 17) та КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» (67011, м. Одеса, вул. Троїцька, 25). В ході судового засідання, яке відбулось 03 квітня 2018 року, представник позивачів за первісним позовом [PERSON], [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, в якому просив призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої поставити наступні питання: визначити можливі варіанти порядку користування приміщеннями квартири [ADDRESS] між співвласниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виходячи з рівних часток кожного? визначити можливі варіанти порядку користування квартирою № 78 в будинку № 140/1 по вулиці Люстдорфська дорога у місті Одесі між співвласниками [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виходячи з рівних часток кожного, за умови виділу у користування Верховецькій Тетяні Василівні кімнати пл. 11,9 кв.м та приміщення пл. 9,5 кв.м? Виконання експертизи просив доручити експертам ТОВ «ОФ «ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА», що знаходиться за адресою: 65049, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 16/8, офіс № б. Оплату покласти на заявника. Попередити експертів про кримінальну відповідальність. Позивачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] клопотання свого представника підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти призначення експертизи вказуючи на передчасність зазначеного клопотання, оскільки право власності позивачів на спірну квартиру на теперішній час є недоведеними, а від так вважали клопотання необґрунтованим та безпідставним. Окрім того, категорично заперечували проти доручення експертизи експертам ТОВ «ОФ «ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА», вважаючи доцільним проведення експертизи доручити експертам Одеського науково дослідного інституту судових експертиз. Ухвалою суду від 03 квітня 2018 року було призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, виконання якої було доручено експертам Одеського науково дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, на час проведення якої провадження у справі було зупинено. 03 травня 2018 року на адресу суду надійшло клопотання судових експертів [PERSON] та [PERSON] про надання доступу до обєкту дослідження, а також рахунки за проведення експертизи. Вищевказане клопотання та рахунки в цей же день було вручено під особистий підпис представнику позивачів [PERSON] та представнику відповідача [PERSON] Проте, 24 липня 2018 року матеріали цивільної справи №520/5556/18 були повернуті на адресу суду без дачі експертного висновку, у звязку з несплатою рахунку вартості проведення експертизи У звязку з чим, ухвалою суду від 25 липня 2018 року провадження у справі було поновлено. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], який є також представником позивача [PERSON], у судовому засіданні первісний позов підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом/ позивач за зустрічним [PERSON] та її представник [PERSON] у задоволені первісного позову просили відмовити, вимоги за зустрічним підтримали. Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника Банку. Представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщався належним чином, звернувся до суду з заявою про слухання справи у його відсутності, при прийнятті рішення просив врахувати права та інтереси дітей. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення позовів, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що з 22 жовтня 1980 року [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Гальперіна) [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії І-ЖД № 462153 (т. 1, а.с. 6). В період даного шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії ІІІ ЖД № 373026, [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження Серії І ЖД № 409607 (т. 1, а.с. 7,8). Старша донька сторін, [PERSON] вийшла заміж за [PERSON], в результаті чого змінила прізвище за «Позднякова», та в період даного шлюбу народила сина [PERSON], [INFO] (т. 1, а.с. 9). З матеріалів справи вбачається, що 13 вересня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 652-08 ПОУ Н (т.1, а.с. 54-68). Згідно умов якого, Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 62\~300 дол. США, терміном кредитування з 13 вересня 2005 року по 13 вересня 2025 року, цільове призначення якого: придбання нерухомості за адресою: [ADDRESS]. Цього ж дня, 13 вересня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, згідно умов якого [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] набула у власність (купила) квартиру під № 78, у будинку під № 140/1 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі, яка в цілому складається з двох житлових кімнат - 5,5 жилі, житловою площею 84,2 кв.м., 1 коридор, 2 туалет, 3 ванна кімната, 6 гардеробна, загальною площею 120,8 кв.м. (т. 1, а.с. 10). У даному договорі зазначено, що згода другого з подружжя Покупця на купівлю вищезазначеної квартири отримана у встановленому чинним законодавством порядку та продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 314\~615 гривень, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Також з метою забезпечення грошових зобовязань за Кредитним договором № 652-08 ПОУ Н, 13 вересня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку Банку було передано квартиру під № 78, у будинку під № 140/1 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі (т. 1, а.с. 89-90). 12 жовтня 2005 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого [PERSON] та [PERSON] в рівних частках в приватну, спільну часткову власність було передано квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с. 12). Дана квартира була приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та її загальна площа становила 57, 3 кв.м. Згодом, 05 листопада 2005 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори [PERSON] було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON], [PERSON] купили в рівних частках кожний належну продавцям ізольовану квартиру під № 2, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Філатова, в будинку під № 58/2 (т. 1, а.с. 13). Згідно пункту 2 Договору вбачається, що продаж квартири вчинено за девятнадцять тисяч пятсот тридцять вісім гривень, які продавці одержали від покупців повністю до підписання цього договору . Разом з тим, сторони по справі визнають та вказують на те, що насправді квартиру під № 2, що знаходиться в місті Одесі по вулиці Академіка Філатова, в будинку під № 58/2 було продано за 53\~000 дол. США, а у відповідності до ч. 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі [PERSON] та [PERSON] стверджують те, що виручені кошти від продажу квартири № 2, по вулиці Академіка Філатова, в будинку № 58/2 були спрямовані на часткове погашення заборгованості за кредитним договором та на проведення ремонту в квартирі [ADDRESS]. Натомість [PERSON] зазначає, що вказані вище кошти були порівно поділені між нею та донькою [PERSON], тобто по 26\~500 дол. США кожній. Свою часту грошових коштів у розмірі 26\~500 дол. США та грошові кошти, зароблені від підприємницької діяльності у сумі 10\~500 дол. США вона використала для здійснення часткового погашення кредиту за придбану квартиру. Дійсно, як вбачається з матеріалів справи 07 листопада 2005 року [PERSON] було здійснено часткове погашення кредиту відповідно до кредитного договору № 652-08 ПОУ Н від 13 вересня 2005 року у розмірі 37\~000 дол. США, що підтверджується квитанцією № 28001 (т. 1, а.с. 91). Однак, матеріли справи не містять належних та безумовних доказів того, що саме особисті грошові кошти [PERSON], отримані нею від продажу належної їй 1/2 частини квартири по вул. Ак. Філатова у м. Одесі були витрачені на часткову оплату кредиту за придбання квартири. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 79 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто судом достовірно встановлено, що [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, кошти на укладання якого вона отримала в кредит та за згодою чоловіка, придбала квартиру під № 78, у будинку № 140/1 по Люстдорфській дорозі в місті Одесі. При цьому суд зауважує, що жодних належних та допустимих доказів того, що саме особисті грошові кошти [PERSON], отримані нею від продажу належної їй частини приватизованої квартири, були витрачені для погашення кредиту у розмірі 37000 доларів США у судовому засіданні надано не було, враховуючи відсутність будь-яких документів, які підтверджували б, що продаж квартири під №2 в будинку по вул. Ак. Філатова, 58/2 у м. Одесі була здійснена за ціну, що відмінна від ціни, вказаноїї в договорі від 05.11.2005 року. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку . Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобовязанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на імя одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Обєктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ це обєкт матеріального світу, саме предмети якого є обєктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму обєкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Виходячи з вищезазначеного, суд вважає, що майно, яке придбано за час шлюбу, а саме квартира [ADDRESS] - є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Як вбачається з вимог ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п.25\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.ч.4,5\~ст.71 СК України\~присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: partial