Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

16 грудня 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом зазначаючи, що з 2004 року вона знаходилась з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Вони проживали однією сім`єю ,мають спільну доньку - [PERSON], [INFO]. У 2009 році сторони за договором купівлі-продажу придбали жилий будинок в [ADDRESS], за 30000 грн. Надалі, в 2010 році сімейні стосунки між сторонами погіршились, тому позивачка 28 грудня 2010 року покинула відповідача та пішла жити до своєї сестри. В лютому 2011 року позивачка знову повернулась до відповідача, який на той час був травмований та потребував допомоги. Спільне життя продовжилось до 15 березня 2011 року, коли позивачка разом з донькою остаточно пішла від відповідача. Під час спільного проживання сторони придбали м'який куточок ,вартістю 3000 грн, спальний гарнітур, вартістю 3000 грн., жилий будинок, вартістю 30000 грн. Позивачка вважає зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя, тому просить стягнути з відповідача половину його вартості - 18000 грн та судові витрати. В судовому засіданні позивачка наполягала на викладених в позові обставинах спільного проживання з відповідачем та підтримала позовні вимоги в частині стягнення ? вартості будинку, витрати на послуги адвоката - 1500 грн, і витрати по сплаті судового збору-243,6 грн. Представник позивачки просить задовольнити позов, посилаючись на ст.. 74 СК України. Представник вважає, що строк позовної давності за цим позовом починає перебіг з середини березня 2011 року, коли позивачка остаточно пішла від свого чоловіка. Відповідач позов не визнав повністю, підтверджуючи, що дійсно вони з позивачкою проживали без реєстрації шлюбу з 2004 року по листопад 2010 року , коли [PERSON] пішла з дому. Обставини спільного з позивачкою проживання в лютому - березні 2011 року він заперечує. Крім того, відповідач не визнав придбаний у 2009 році будинок в с. Спасько-Михайлівка спільною сумісною власністю подружжя, бо він придбаний за власні кошти, отримані ним в зв'язку з травмою на виробництві. Представник відповідача зазначає, що позов задоволенню не підлягає, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, вважає спірний будинок особистою приватною власністю позивача через те,що він придбаний на кошти, що належали позивачу особисто -виплачені йому страхові суми. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачкою пропущений строк позовної давності у три роки, бо сторони припинили спільне проживання з листопада 2010 року і більше відносини не поновлювали . Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступне. 27 квітня 2009 року, за договором купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] придбав у власність жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами , розташований в [ADDRESS],за 30000 грн. а.с. 29 Сторонами вартість зазначеного майна не оспорюється . Районним комунальним підприємством «Олександрівське бюро технічної інвентаризації» 2 червня 2009 року проведена реєстрація права власності [PERSON] на жилий будинок за вищевказаним договором. а.с 31 Позивачка вважає, що будинок підлягає поділу між сторонами на підставі ст. 74 СК України, який є об'єктом права спільної сумісної власності та стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 частки вартості житлового будинку. Відповідно до ст. 74 СК України , якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідач не заперечує факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1994 року по листопад 2010 року. В судовому засіданні встановлено, що в цей період у сторін народилась спільна дитина- [PERSON], [INFO]. В той же час, наявний спір щодо подальшого спільного проживання. Так, позивачка посилається на поновлення фактичних шлюбних відносин в період з лютого 2011 року по 15 березня 2011 року,пояснюючи, що вона повернулась до відповідача, допомагала йому по господарству, бо він через травму потребував стороннього догляду. Відповідач заперечував ці обставини,посилаючись на те, що візити до нього позивачки в цей період не означали поновлення фактичних шлюбних відносин, а пов'язані з наявністю у них спільної дитини, через яку сторони періодично спілкувались . В судовому засіданні опитані свідки [PERSON]- сестра позивачки, [PERSON] та [PERSON] ,які підтверджують пояснення позивачки, а також свідки [PERSON] - листоноша села, [PERSON] - секретар сільської ради, які спростовують обставини спільного проживання сторін з жовтня-листопада 2010 року. Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки .Таким чином, сім`ї притаманні такі ознаки, як спільне господарство, спільний сімейний бюджет, наявність відносин, які мають усталений характер, який притаманний подружжю. Виходячи з вищенаведеного, майнові права та обов'язки сторін, які проживають без реєстрації шлюбу є похідними від того,чи притаманні їх відносинам ознаки сім`ї, тобто чи є вони членами сім`ї в розумінні ст. 3 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах та вирішення майнового спору на підставі ст.. 74 СК України, необхідно встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. У п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст.. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах,правило зазначеної норми поширюється на випадки , коли чоловік та жінка не перебувають у будь - якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, необхідно встановити юридичний факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю і належності їм майна на праві спільної сумісної власності. З огляду на те,що між сторонами виник спір про обставини та час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а позивачка не поставила питання про встановлення цього факту , суд вважає ці обставини не доведеними позивачкою . Відповідно до п. п. 23, 24 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу , можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти,одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми,одержані за обов'язковим страхуванням або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них . Відповідально до ч. 5 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ст.. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.. 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми складаються ,зокрема, із страхової виплати одноразової допомоги потерпілому. Відповідачем, на доказ придбання спірного житлового будинку за кошти, що йому належали особисто надана довідка Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Добропілля Донецької області № 03/42 від 22 січня 2014 року, за якою [PERSON] в березні 2009 року одержано страхові виплати у виді одноразової допомоги в сумі 38133 грн. а.с. 25 За наданої банком виписки щодо руху коштів за картковим рахунком [PERSON], вбачається, що 9 квітня 2009 року на його картку зарахована сума 38133 грн. 15 квітня 2009 року сума у розмірі 38000 була знята вкладником- відповідачем по справі. а.с. 26 Пояснюючи, що спірний будинок придбаний на спільні кошти, позивачка посилається лише на пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо спільного ведення сторонами домашнього господарства. Позивачкою не наведене конкретне джерело спільних коштів, що були використані для придбання будинку та їх розмір. Суд, з урахуванням дати укладення договору купівлі-продажу житлового будинку - 27 квітня 2009 року та суми продажу - 30000 грн. ,яку покупець [PERSON] сплатив до його підписання ( п. 5 договору) , суд вважає доведеними обставини придбання спірного будинку за кошти, що належали відповідачу особисто. За викладених обставин, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed