Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

16 серпня 2016 року позивач звернувся до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до Шишацької селищної ради про визнання права власності на спадкове майно померлого чоловіка [PERSON] у вигляді земельної ділянки. В обґрунтування позивних вимог повідомила, що являється спадкоємцем першої черги за законом після померлого [INFO] чоловіка [PERSON]. Але отримати свідоцтво про право на спадщину у вигляді земельної ділянки площею 3,19га не має можливості оскільки державний акт на землю був виданий вже після смерті чоловіка. Через вказану обставину нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину щодо даного майна. Третьою особою нею залучено їх спільну зі спадкодавцем доньку [PERSON], яка на спадщину не претендує крім того померлий офіційно не зазначений її батьком у свідоцтві про народження. Позивач в судове засідання не з'явилась. Особливою умовою угоди № 489 від 11 серпня 2016 року, укладеної між позивачем та адвокатом [PERSON] є участь представника у судових засіданнях без участі позивача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав письмову заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі та участі позивача. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про визнання позову та розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача - Шишацької селищної ради в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність, свою правову позицію щодо предмету спору не висловив, заперечень проти позову не надавав. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та правовідносини, що їх супроводжують. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 25.11.1997 року Шишацькою селищною радою, актовий запис № 90 (а.с.16). Позивач [PERSON] є дружиною померлого, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу між ними [NUMBER], виданим 23 січня 1982 року Шишацьким відділом РАЦС Полтавської області (а.с.15). Померлий заповіту не залишив, його єдиним спадкоємцем першої черги за законом, що прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 548-549 ЦК УРСР, вступивши у володіння та управління спадковим майном, є позивач [PERSON], що встановлено судом при дослідженні матеріалів спадкової справи № 108/16 та підтверджується довідкою Шишацької селищної ради від 25.07.2016 року про спільне проживання спадкоємця та спадкодавця на момент смерті останнього (а.с. 14,25). Інші спадкоємці, що прийняли спадщину або претендують на неї відсутні. До складу спадкового майна померлої поміж іншого входить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,19га, вартістю119,905,80 грн., що розташована на території Шишацької селищної ради та належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого на підставі рішення 17 сесії 23 скликання Шишацької селищної ради від 14 березня 2001 року за реєстровим номером 687 (а.с.11) Постановою приватного нотаріуса Шишацького нотаріального округу Плаксіної П.Б. від 08 серпня 2016 року № 588/02-31 спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину щодо вищевказаної земельної ділянки через відсутність правовстановлюючого документа на земельну ділянку (а.с.17). Згідно ст. 5 ЦК України Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи те, що спадщина відкрилась та була прийнята спадкоємцем до набрання чинності ЦК України, суд розглядаючи спірні правовідносини керується тими нормами права, які існували на час їх виникнення. Згідно ст. 5 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Згідно ч. 23 ЗК України право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720/95 установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно п. 2 вказаного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ч. 10 ЦК УРСР громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. Згідно ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч.1 ст. 529 ЦК УРСР). Враховуючи те, що процес паювання земель колективних сільськогосподарських підприємств та видачі відповідних Державних актів на землю їх колишнім членам тривав на протязі декількох років - Державний акт, що посвідчує право власності [PERSON], як колишнього члена КПСП на земельну ділянку площею 3,19га був виданий вже після смерті останнього, хоча право на вказану земельну ділянку останній тримав ще за своє життя. Таким чином успадкувавши після смерті чоловіка [PERSON] належну останньому на праві приватної власності земельну ділянку позивач позбавлена можливості переоформити її на своє ім'я, що є перешкодою для реалізації нею свого права власності на землю. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. Згідно п. «г» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved