Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

16.10.2019 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області суду з позовом до [PERSON] про стягнення 125905 грн 75 коп заборгованості за кредитним договором від 25.12.2009 року, яка складається з 8547 грн 88 коп заборгованості за кредитом та 117357 грн 87 коп загального залишку заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість за період з 25.12.2009 року по 31.03.2018 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. У судове засідання представник позивача не з`явився. В позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, заперечень не надав. На підставі вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд за згодою позивача, ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,\~ бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.ст. 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) уклали кредитний договір (без номеру), у відповідності до якого відповідач отримала кредит у розмірі 8800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до договору, Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі 2,5 % в місяць, з розрахунку 360 календарних днів на рік. Строк\~ внесення щомісячних платежів визначено сторонами до 25 числа місяця, слідуючого за звітним (а.с. 11,12). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Внаслідок вищевказаного, банком за умовами договору нарахована заборгованість за тілом кредиту 8547 грн 88 коп. На думку суду, наявність та розмір заявленої до стягнення заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту витікає з умов укладеної між сторонами по справі угоди, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. Тому, суд вважає за правомірне задовольнити позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 8547 грн 88 коп. Вирішуючи питання щодо заявленої заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 117357 грн 87 коп за період з 25.12.2009 року по 31.03.2018 року, суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з грудня 2009 року до 01 вересня 2014 року\~ становила 30%. Вказана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2,5 % і відповідно на рік складає 30 %. За період з 01.09.2014 по 31.03.2015 включно відсоткова ставка становила 34,80%, а в період з 01.04.2015 по 31.03.2018 рік - 43,20%. Разом з тим, будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,80 % та з 34,80 % до 43,20 % у справі відсутні. Зокрема, як установлено судом зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані 25.12.2009 року на час, коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України). Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 25.02.2009 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що\~ при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року здійснено кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (30%), тобто - 34,80 % та 43,20 %. Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку, нарахована сума заборгованості за процентами за ставкою 30% за період, з якої вона почала утворюватись до дати одностороннього збільшення процентної ставки складає 945 грн 14 коп. За період з 01.09.2014 по 11.12.2014 сума заборгованості по процентах підлягала нарахуванню на суму залишку кредиту за ставкою 30% річних та загалом мала складати 687 грн 88 коп, з розрахунку: (8610,52 грн х (30%/360 днів = 0,083%) х 28 дні /100 = 200,10 грн (8271,82 грн х (30%/360 днів = 0,083%) х 26 /100 = 178,50 грн (7817,59 грн х (30%/360 днів = 0,083%) х 30 /100 = 194,65 грн (7643,88 грн х (30%/360 днів = 0,083%) х 17 /100 = 107,85 грн (8173,88 грн х (30%/360 днів = 0,083%) х 1/100 = 6,78 грн За період з 12.12.2014 по 31.03.2018 сума заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту за ставкою 30% річних та складає 8762 грн ((8547 грн 88 коп х (30%/360 днів=0,083%) х 1235 дні (кількість днів користування кредитом за період з 12.12.2014 до 31.03.2018))/100). Отже, сума заборгованості по процентам за ставкою 30% річних загалом складає 10395 грн 02 коп (945,14 грн + 687,88 грн + 8762 грн). Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 18942 грн 90 коп (заборгованість за кредитом в сумі 8547 грн 88 коп + заборгованість по процентам за користування кредитом у сумі 10395 грн 02 коп). Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку, передбаченому частиною першою статті 141 ЦПК України, згідно до Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 289 грн 02 коп судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial