Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

16 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просять ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь 114482 грн 40 коп., з яких 48982 грн 40 коп. - сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3500 грн - три відсотки річних з простроченої суми боргу, 62000 грн - відсотки за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 13.01.2017 [PERSON] за договором позики з розпискою взяла у нього в борг 20000 грн та 600 доларів США на строк до 14.08.2017 із зобов`язанням сплати 5% суми боргу щомісяця за весь час користування позикою. Пізніше за додатковою угодою вона взяла ще 4000 грн на таких же умовах та після перерахунку 600 доларів США у гривневий еквівалент, вони домовились, що сума боргу буде становити 40000 грн. Свої зобов`язання за договором [PERSON] виконала частково: вона сплатила лише відсотки за користування позикою за період до 13.12.2017 року. На вимоги позивача про повернення боргу відповідачка пояснювала, що гроші поверне по мірі можливості. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27 липня 2020 року по вищезазначеній справі було відкрито провадження та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що дійсно, 13.01.2017 року брала у позивача в борг 20000 грн та 600 доларів США, пізніше брала ще 4000 грн. Однак вказала, що борг сплатила в повному обсязі, але письмових доказів не має, оскільки позивач не зазначав про це у розписці, повернення боргу можуть підтвердити свідки. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним по справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст.263 ЦПК України: судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ст. 2 ЦПК України. Судом встановлено, що згідно розписки, оригінал якої досліджений в судовому засіданні, між [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини у зв`язку із наданою останньою борговою розпискою, відповідно до якої відповідач отримала 13 січня 2017 року від позивача грошову суму у розмірі 20000 гривень та 600 доларів США. Вказану суму боргу відповідач зобов`язалась повернути в строк до 14 серпня 2017 року. Відсоток за користування коштами складає 5% на місяць (а.с.6-7). Відповідно до Додаткової угоди до Договору №1 від 13.01.2017 [PERSON] взяла в борг у [PERSON] ще 4000 грн та її борг, станом на 14.04.2017 року, складає 40000 грн (а.с.5). Крім того, за клопотанням відповідача в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] . Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні дала суду покази про те, що вона працює в ломбарді. Позивача вона не знає, а з відповідачкою знайома. [PERSON] зайшла до неї на роботу в жовтні 2019 року і вона стала свідком передачі грошових коштів позивачу. Відповідач передала гроші просто без розписки, у конверті. Гроші бачила в руках у відповідача, суму не перераховувала. Напередодні [PERSON] заклала у ломбард золотий ланцюжок. Частиною 2 ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно ст. ст. 526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У відповідності до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа № 6-24ц12. Крім того, згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Статтею 1049 ЦК передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і обов`язки відповідно до договору. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Зі змісту процитованої норми закону можливо зробити висновок, що договір позики може бути строковим або безстроковим. Якщо в договорі вказано, коли саме позичальник має повернути борг, то такий договір є строковим. Саме від моменту, коли позичальник має повернути борг, відраховуватиметься строк позовної давності (ст. 267 ЦК України) та нараховуватиметься пеня та інші штрафні санкції. У випадку, якщо в договорі не вказано строку повернення коштів, то він вважається безстроковим. В такому випадку для повернення коштів позикодавець має пред`явити вимогу позичальнику. Така вимога має бути зроблена письмово, вручена позичальнику особисто під розписку або надіслана цінним листом з описом та повідомленням про вручення. Із досліджених судом доказів, наданих позивачем вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг у розмірі 40000 грн не пізніше 14 серпня 2017 року. Однак, до цього часу відповідач суму боргу не повернув. З огляду на викладене, враховуючи, що отримання відповідачем позики на загальну суму 40000 грн, підтверджується змістом дослідженої судом розписки, яка є доказом укладення договору позики, а неповернення суми позики відповідачем за правилами ст. 545 ЦК стверджується наявністю у позивача оригіналу боргової розписки та тим, що вимог позивача вона не спростувала письмовими доказами, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за борговою розпискою від 01 січня 2017 року на загальну суму 40000 грн. Вимога позивача щодо стягнення з відповідача на його користь процентів, інфляційних витрат та 3% річних також підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплаті кредиторові. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом,пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначає: «Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Отже, 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 40000 грн, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 15 серпня 2017 року. Оскільки на день подачі позову боргове зобов`язання не виконане, 3% річних станом на 16.07.2020 року становлять 3500 грн. При цьому суд погоджується із перевіреними розрахунками 3% річних, процентів та інфляційних втрат, зробленим позивачем у позовній заяві. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. З цих підстав суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки в даному випадку судове рішення не може ґрунтуватися на свідченнях свідків про повернення коштів боржником. Посилання відповідача про повернення коштів не підтверджені належними та допустимими письмовими доказами в порядку ст.545 ЦК України, оригінал боргового документу у неї відсутній, тому її доводи не можуть бути покладеними в основу судового рішення про відмову в задоволенні позову. Оскільки позов задовольняється у повному обсязі, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати в сумі 1144 грн 82 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved