Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

15 листопада 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. В позовній заяві (з урахуванням уточнень від 24.07.2014 року) позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що 26.01.2010 року між ним та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в строк до 31.03.2010 року. В свою чергу [PERSON] зобов'язався сплатити [PERSON] 130 000 гривень за придбання домоволодіння. Позивач [PERSON] попередньо сплатив відповідачці частку вартості домоволодіння у сумі 85244 грн. Однак, в строк визначений у попередньому договорі, договір купівлі-продажу домоволодіння укладено не було. На думку позивача це сталося з вини відповідачки, яка дозволила йому проживати в домоволодіння до часу укладання договору. На початку квітня 2013 року позивач повернувся з відрядження та дізнався, що відповідачка продала домоволодіння іншій особі. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 94407,73 грн., які складаються з основного боргу та суми заборгованості за відсотками з розрахунку 3% річних. (а.с.2-4, 90-92) Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено - [PERSON] (а.с.53), ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року виключено з кола осіб відповідачів [PERSON] та залучено його в якості тертої особи, яка не заявляє самостійних вимог. (а.с.71) Рішенням Самарського районного суду м. Дніпровська від 05 серпня 2014 року позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових котів - задоволенні частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 86629 грн. 22 коп., з яких сума основного боргу - 85244 гривні та сума заборгованості за відсотками з розрахунку 3% річних у розмірі 1385 грн. 22коп. Також вирішено питання щодо судового збору, в решті позову відмовлено (а.с.109-110). В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та не обґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с. 114-116). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині стягнення суми заборгованості за відсотками. Судом 1 інстанції встановлено, що 26.01.2010 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння, яке їй належить на підставі свідоцтва про право власності та розташованого за адресою: [ADDRESS], в строк до 31.03.2010 року. В свою чергу [PERSON] зобов'язався сплатити [PERSON] 130 000 гривень за придбання домоволодіння. Згідно з п. п. 3.2 вказаного попереднього договору [PERSON] попередньо сплатив частку вартості продавцю в сумі 85244 грн., а [PERSON] прийняла вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу будинку (а.с.26). Однак, в строк визначений у попередньому договорі, договір купівлі-продажу домоволодіння укладено не було з вини відповідачки, яка дозволила позивачу проживати в домоволодінні до часу належного оформлення необхідних для укладання договору документів та в подальшому укладання з ним договору. 13.04.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку (а.с.75). Після цього позивач був вимушений звільнити будинок, однак гроші у розмірі 85244 грн. відповідачка йому не повернула. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач не виконала умови договору та не уклала з позивачем договір купівлі-продажу домоволодіння, отримані гроші у розмірі 85244 грн. не повернула, а тому зазначена сума підлягає стягненню. Враховуючи, що відповідачка з дня порушення права позивача, а саме з 30.04.2013 року, тобто з дня укладення договору між [PERSON] та [PERSON], отриману за попереднім договором купівлі-продажу суму не повернула, то з неї також підлягають стягненню 3% річних, виходячи з наступного розрахунку: 85 244 : 100 =852,44 х 3% = 2557,32 2557,32:12 = 213,11 213,11 = 3% на місяць 213,11х6,5 = 1385 грн. Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції щодо стягнення 3% річних не погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. Судом встановлено і з цим погоджується колегія суддів, що 26.01.2010 року між сторонами було укладено попередній договір купівлі-продажу домоволодіння, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалася укласти з [PERSON] договір купівлі-продажу домоволодіння, яке належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності та розташованого за адресою: [ADDRESS], в строк до 31.03.2010 року. Згідно з п. п. 3.2 вказаного попереднього договору [PERSON] попередньо сплатив частку вартості продавцю в сумі 85244 грн., а [PERSON] прийняла вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу будинку (а.с.26). В строк визначений у попередньому договорі, договір купівлі-продажу домоволодіння укладено не було з вини відповідачки, яка в свою чергу дозволила позивачу проживати в домоволодінні до часу належного оформлення необхідних для укладання договору документів та в подальшому укладання з ним договору. Однак, 13.04.2013 року відповідачка продала домоволодіння іншій особі, а позивачу отриману від нього суму не повернула. Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку, земельної ділянки або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному засвідченню й державній реєстрації. Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному засвідченню й державній реєстрації вважається укладеним з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частиною 1 статті 570 ЦК України визначено, що завдатком визнається грошова сума або рухоме майно, які видаються кредиторові боржником в рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання й на забезпечення його виконання. Частиною 2 статті 570 ЦК України передбачено, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи, що сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу, але належним чином його не оформили, тому сплачені в рахунок виконання договору грошові кошти є авансом і підлягають поверненню у тому розмірі, в якому вони передавалися, без застосуванню наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України. Таким чином, судом 1 інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а відповідно рішення суду в частині стягнення 3%, згідно ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. Що стосується стягнення з відповідача суми 85244 грн., отриманої при укладанні попереднього договору купівлі-продажу, то в цій частині рішення суду є законним та обґрунтованим й відповідає вимогам чинного законодавства. Доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом 1 інстанції строку позовної давності, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки після спливу строку в який повинен був бути укладений договір купівлі продажу - до 31.03.2010 року, позивач зі згоди відповідача продовжував проживати в спірному домоволодінні, користуватися ним, вважаючи його своїм, та був впевнений, що договір купівлі-продажу між ними буде укладений, і лише після укладання договору купівлі-продажу домоволодіння з іншою особою 13.04.2013 року, позивач дізнався про своє порушене право та звернувся 15.11.2013 року з відповідним позовом до суду. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідачки суми 85244 грн., отриманої при укладанні попереднього договору купівлі-продажу, є законним та обґрунтованим й відповідає вимогам закону, а доводи приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в зазначеній частині відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Outcome: dismissed