Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

17.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Керамік-Плюс» (надалі - відповідач) про стягнення невиплаченої заробітної плати, який мотивовано тим, що позивач 24.03.2014 року згідно наказу №16 від 24.03.2014 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря аварійно-відновлюваних робіт. 22.12.2014 року позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ №107 від 22.12.2014 року. Заробітну плату відповідач не виплачував позивачу протягом 7 місяців, в день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку. На прохання позивача щодо виплати заробітної плати та видачі довідки щодо розміру заборгованості по заробітній платі керівництво ТОВ «Керамік-Плюс» та бухгалтерія підприємства відмовлялися через те, що всі бухгалтерські документи вилучені слідчим СВ Немирівського РВ УМВС України у Вінницькій області, позивача усно було повідомлено, що заборгованість на 22.12.2014 року складала 7 500 гривень. Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, враховуючи зміну позовних вимог, просить стягнути з відповідача 7 849,16 гривень заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по листопад 2014 року. В судове засідання позивач не з'явився, надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, справу розглядати в його відсутність. Представник відповідача Одноралець А.В. в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила справу розглядати в її відсутність. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності до того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ч. 6 п. 11 Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі», за змістом частини ч. 4 ст. 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. За таких обставин суд вважає, що в даному випадку наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в судовому засіданні, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України. Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявні всі законні підстави для прийняття визнання позову відповідачем, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] 24.03.2014 року згідно наказу №16 від 24.03.2014 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду слюсаря аварійно-відновлюваних робіт, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача (запис №62). 22.12.2014 року позивач звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (наказ №107 від 22.12.2014 року), що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача (запис №63) (а.с.4-10). Згідно довідки №12 ТОВ «Керамік-Плюс» від 10.03.2015 року за період з червня 2014 року по листопад 2014 року [PERSON] було нараховано заробітну плату в розмірі 7 849,16 гривень (а.с.37). Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується відповідачем в день звільнення з позивачем не проведено розрахунок, вказана обставина в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Таким чином, доводи позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, визнання відповідачем позову не суперечить нормам законодавства, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на корись позивача в примусовому порядку заборгованості по заробітній платі в розмірі 7 849,16 грн. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд проводить розподіл судових витрат. Зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати, судовий збір в розмірі 640 гривень слід стягнути з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved