Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

16 червня 2015 року позивач звернувся до відповідачів з даним позовом та обґрунтував свої вимоги невиконанням відповідачами своїх зобовязань за кредитним договором № 935/6-358 від 20.12.2007 року в сумі 262233, 82 доларів США. Просив стягнути з відповідачів солідарно вказану суму заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить скасувати дане рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Доводи апелянта зводяться до того, що судом не повно зясовано обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, а саме невірно застосована позовна давність. Апелянт вважає, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування ними має обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню. Судом встановлено, що 20 грудня 2007 року між Акціонерко-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] був укладений договір кредиту № 935/6-358, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 120000 доларів США зі сплатою 12 % річних строком до 14 грудня 2032 року. Пунктом 1.1. укладеного між сторонами договору визначено графік погашення кредиту, яким визначено число кожного місяця із зазначенням суми щомісячного платежу, при цьому період погашення складає з 10.01.2008 року по 14.12.2032 року (а.с.6-9). 17 липня 2009 року між позивачем та [PERSON] була укладена додаткова угода № 1, відповідно до п. 1.1. якої Банк надав у тимчасове користування грошові кошти в сумі 129188,94 доларів США, зі сплатою 14 %. 20 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 935/6-358 між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки № 93509-686, відповідно до якого поручитель взяв на себе обовязок у повному обсязі солідарно відповідати перед кредитором за зобовязаннями позичальника. 17 липня 2009 року між [PERSON] та Банком була укладена додаткова угода № 1, якою він погодив повернення кредиту в розмірі 129188,94 доларів США, зі сплатою 14 % річних. Пунктом 1.1 кредитного договору визначений графік щомісячного погашення основної суми кредиту та відсотків. Крім того, сторони передбачили у кредитному договорі відповідальність позичальника за порушення зобовязань у формі пені за несвоєчасну сплату кредиту та процентів за користування кредитом. Пунктом 3.3.8 передбачено обовязок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, визначеному п.п. 2.4, 2.5 Договору, пунктом 3.3.9 передбачено його обовязок своєчасно та в повному обсязі погашати Кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному п. 1.1 Договору. Відповідно до п. 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п. п. 3.3.8, 3.3.9 більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив і позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний чає використання кредиту та неустойку. Як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач [PERSON] несвоєчасно та не в повному обсязі здійснювала погашення кредиту, останній платіж нею було здійснено 20 листопада 2008 року, а останній платіж по відсоткам вона здійснила 11 лютого 2011 року. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із зазначеними вимогами, оскільки останній платіж відповідачем було здійснено 11 лютого 2011 року, а тому право дострокової вимоги виникло у банку 12 травня 2011 року (згідно з п. 4.5 договору 11 лютого 2011 року + 90 днів). Проте повністю з таким висновком погодитись не можна, зважаючи на наступне. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні ззобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 та від 29 жовтня 2014 року у справі 6-169цс14 за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, які відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобовязань. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань (п. 6.11), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до приписів статті 257 ЦК України. Частина 2 статті 258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. За таких обставин, апеляційна скарга позивача є обґрунтованою. Системний аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що стягнення заборгованості за кредитом та відсотками необхідно провести за три роки, що передують зверненню кредитора до суду, починаючи з дня (місяця), з якого вона нараховується, а саме з 10.06.2012 року по 16.06.2015 року, а стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, починаючи з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою., а саме з 10.06.2014 року по 16.06.2015 року. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції наведеного не врахував, не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування вказаного рішення. Апеляційний суд бере за основу розрахунок заборгованості № 08.301-511/14 від 15.12.2015 за вказаний період, наданий позивачем на запит суду, погоджуючись з сумами заборгованості за відсотками (53478,99 доларів США) та пені за несвоєчасне повернення відсотків (20194,26 доларів США). Однак зазначає, що заборгованість за кредитом та розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту мають бути розраховані з наступного. З отриманого від позивача розрахунку вбачається, що заборгованість по тілу кредиту складає 115740 доларів США (станом на 10.06.2012 року). Тут же вказано, що заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту 7830,36 доларів США. Однак у позовній заяві вказана інша сума 7403,14 доларів США. Враховуючи, що відповідач не ставив питання про збільшення позовних вимог, то підлягає стягненню сума, заявлена в позові, що узгоджується з приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України. Таким чином загальна заборгованість відповідачів складає 196 816, 39 доларів США, яка підлягає стягненню солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк». Зважаючи на викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова скасуванню на підставі п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. На вимогу ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що позивачем сплачено 3654 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 4019,40 грн. - за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 7673,40 грн., то у відшкодування судових витрат підлягає стягненню з відповідачів сума, пропорційна розміру задоволених вимог, а саме 5755,05 грн. (по 2877,53 грн. з кожного).

Outcome: partial