Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

15 червня 2021 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. 23 червня 2021 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 лютого 2017 року між ним та відповідачкою зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] . Спільне життя із відповідачкою не склалося, так як у них різні погляди на життя та сімейні відносини, відсутність взаєморозуміння, довіри. Починаючи з 2018 року шлюбні відносини між позивачем та відповідачем фактично припинені, сторони не спілкуються, втрачено всі зв`язки. Як стверджує позивач, вони з відповідачем не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства. На думку позивача, примирення між ним та відповідачкою та поновлення їх сімейних стосунків неможливе, так як суперечить його інтересам. У зв`язку із вищезазначеним, позивач звернулася до суду із даним позовом та просив суд розірвати шлюб, укладений із відповідачкою. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, на задоволенні позову наполягав /а.с.17/. Тому справа розглянута у відсутність позивача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явилася, однак також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення позову не заперечує, та просила суд після розірвання шлюбу залишити прізвище - « [PERSON] » /а.с.18/. Тому справа розглянута у відсутність відповідача, що відповідає вимогам ст.223 ЦПК України. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 23.02.2017 року Красноокнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №10./а.с.6/. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина: [PERSON] , [INFO] /а.с. 7/. Відповідно до довідки № 02-24/477 від 21.05.2021 р., виданої Довжанським старостинським округом Окнянської селищної ради Одеської області, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , з 2018 року по теперішній час разом не проживають. /а.с. 8/. Відповідно до довідки № 02-24/476 від 21.05.2021 р., виданої Довжанським старостинським округом Окнянської селищної ради Одеської області, у [PERSON] , [INFO] , є син [PERSON] , [INFO] , що проживає разом з мамою [PERSON] та перебуває на її утриманні./а.с. 9/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, з 2018 року проживають окремо. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе. Тому суд прийшов до висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. При цьому, згідно зі ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Крім того, ч.1 ст.142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення по справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, то позивачу з державного бюджету слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 454,00 грн. (50% від 908,00 грн., сплаченого позивачем при поданні позову через філію-Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» за квитанцією № 26 від 15.06.2021 року). Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просив суд не стягувати з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved