Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-18 00:00:00

17.02.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, пояснюючи, що згідно з п. 1.3 укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу № 008852 від 25 листопада 2013 року (надалі договір) відповідач (лізингодавець) прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор МТЗ-1221, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивача) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця автомобіля (п. 4.6 договору). Згідно п. 9 договору позивач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. Позивачем на виконання умов договору 25.11.2013 року було сплачено комісію за організацію договору у розмірі 30000 грн. Умовами договору передбачені наступні лізингові платежі (п. 1.7 ст. 1 ст. 8 Договору): комісійна винагорода у розмірі 10% вартості предмета лізингу; аванс ціни предмета лізингу, який згідно розділу договору «визначення» є відшкодуванням вартості предмета лізингу та сплачується на протязі 90 днів у розмірі не менше 50% вартості предмета лізингу до моменту передавання предмета лізингу у користування; комісія за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % вартості предмета лізингу. Крім того, на позивача покладено обов'язок сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії (маржі) за супроводження договору. Позивач вважає, що згідно ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідач повинен був отримати в Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ліцензію для здійснення фінансовими установами, зокрема, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першої цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Відповідної ліцензії відповідач не отримав, та як наслідок позивач вважає, що порушені його права як споживача, що передбачені ч.6 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якого права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Таке порушення права позивача полягає у приховуванні відповідачем інформації про відсутність у нього ліцензії для укладення договору з надання послуг фінансового лізингу із залученням коштів фізичних осіб та за відсутності законних підстав для укладення таких договорів із споживачами. Якби позивач володів цією інформацією, то не уклав би договір з відповідачем. Тому позивач вважає, що зазначене порушення права споживача також визначається законом як прояв нечесної підприємницької практики, яка вводить споживача в оману. Частиною 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначається, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики є недійсними. Також позивач зазначив, що згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договорів лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так як предметом лізингу можуть бути різноманітні об'єкти, що віднесені законодавством до основних фондів (ст.807 ЦК України) то до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного об'єкту. Враховуючи, що предметом лізингу укладеного договору є трактор - наземний самохідний транспортний засіб, який відповідач зобов'язався передати у користування за плату на певний строк, у відповідності до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Але договір було укладено у простій письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемний, тому позивач просить стягнути на його користь 30300 грн., які складаються з комісійної плати у розмірі 30000 грн. та комісійного збору у розмірі 300 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, за участю його представника, на задоволенні позову наполягає. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі і пояснив, що згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать зокрема лізингові компанії. Згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, наданої відповідачем, основним видом економічної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» є фінансовий лізинг (код діяльності 64.91). Тобто відповідач повністю підпадає під вимоги зазначеного Закону. Крім того, ч.1 статті 34 зазначеного вище Закону визначена обов'язковість ліцензування у випадку діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частина 2 цієї статті зазначає, що здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Згідно п. 1.5 Ліцензійних умов, затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1676 від 09.10.2012 року, фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов. Отже відповідач повинен був отримати ліцензію і тільки на її підставі проводити свою діяльність. Крім того, посилання відповідача у запереченнях на те, що позивач отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, не відповідають вимогам закону, у зв'язку тим, що позивачу дійсно було надано зазначену вище інформацію, яка міститься в договорі, але у договорі жодного слова не зазначено відносно наявності або відсутності ліцензії і саме ця інформація була прихована, чим позивача було введено в оману. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, я якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позов не визнає. У своїх письмових запереченнях зазначив, що позивач отримав повну, необхідну, доступну та достовірну інформацію про положення договору, підтвердженням чого є особисте підписання позивачем кожної сторінки самого договору та заяви про повноту отриманої інформації, а отже було досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідач займається виключно видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Свою діяльність відповідач веде у відповідності до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 яким затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п.2.1 ст.2 Положення юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 25 листопада 2013 року між сторонами по справі було укладено Договір фінансового лізингу № 008852, згідно якого відповідач (лізингодавець) прийняв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-1221), зазначений у пункті 1.1 Договору та специфікації, що є додатком № 3 до Договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача (позивача) на строк та на умовах, передбачених договором, а позивач зобов'язався оплатити даний товар. На виконання умов договору 25.11.2013 року позивачем було сплачено відповідачу комісію за організацію договору у розмірі 30000 грн., що підтверджено доданими до позовної заяви квитанціями. Положеннями ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Такою, що вводить споживача в оману є підприємницька практика, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б така практика вводить в оману стосовно: характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди. Вимогами ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Вимогами ч.1 та 2 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать зокрема лізингові компанії. Частиною 1 статті 34 зазначеного вище Закону визначена обов'язковість ліцензування у випадку діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Частина 2 цієї статті зазначає, що здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Аналогічний висновок зроблено в Інформаційному листі ВССУ № 10-729/0/4-12 від 28.05.2012 року. Вимогами ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» від 2 червня 2011 року № 3462-V доповнено пунктом 11-1, яким включено до переліку фінансових послуг адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, на виконання якого Нацкомфінпослуг розпорядженням № 1676 від 9 жовтня 2912 року затверджено Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. За правилами ч.2 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених Параграфом 6 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст.806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п.3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних лій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотримання загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу між сторонами по справі нотаріально не посвідчено, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений між сторонами є нікчемним з підстав визначених положеннями ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч.1 ст.220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Частиною 1 статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Статтею 236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки договір фінансового лізингу № 008852 від 25 листопада 2013 року є нікчемним в силу вимог ч.1, п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», як такий, що укладений із застосуванням нечесної підприємницької практики та з підстав визначених ч.1 ст.220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. До заперечень відповідача суд відноситься критично, оскільки вони є необґрунтованими, протирічать діючому законодавству. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 303,00 грн. до спеціального фонду Державного Бюджету України.

Outcome: approved