Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

16.12.2019 р. позивач звернулася у суд до відповідачів із зазначеним позовом прохаючи визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що вищезазначене житло належить їй на праві власності на підставі договору дарування. Наразі в її будинку зареєстровані син з невісткою та онукою. Однак починаючи із 2016 р. у належному їй будинку фактично не проживають. Через реєстрацію зазначених осіб вона позбавлена можливості отримувати субсидію. На неодноразові звернення про добровільне знання з реєстрації відповідачі не реагують, що стало підставою для звернення до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Позивач додатково пояснила, що вона є інвалідом 3 групи та обмежена у пересуванні. Через це не має будь-якого іншого доходу окрім незначної пенсії. Зазначених коштів їй не вистачає на оплату послуг із опалення через що вона мерзне в будинку. Субсидію їй не надають так як в будинку зареєстровані особи, які фактично не проживають в ньому та не надають відповідних документів, необхідних для подачі органу, який вирішує питання з надання субсидії. Так, її син з невісткою та онукою у 2016 р. переїхали проживати у винайману квартиру, що у мікрорайоні «Дачний». У її будинку вони не проживають, залишились тільки деякі речі, які вони не змогли забрати з собою та з її дозволу перебувають в будинку. Останнім часом відповідачі з нею не спілкуються, будь-якої допомоги не надають. Оплату житлово-комунальних послуг вони здійснювали частково та з її картки, наразі вижити їй допомагає пристаріла матір та донька. Відповідачі та їх представник заявили про повне не визнання заявлених вимог. Так, відповідач [PERSON] пояснила, що зареєстрована у будинку позивачки з її дозволу починаючи із 2015 року разом із донькою так як для отримання допомоги на дитину потрібна була реєстрація. Чоловік у цьому будинку був зареєстрований ще раніше. Підтвердила, що її сімя починаючи із 2016 р. не проживає у тому будинку. Стосунки із позивачкою були складні, однак виїхали добровільно. Проте зазначила, що позивачці вони завжди допомагали як фізично, так і матеріально по мірі можливостей. У отриманні позивачем субсидії вони будь-ким чином не перешкоджали. Навпаки, на всі її вимоги щодо надання довідок реагували оперативно та належним чином. Між позивачкою та її чоловіком дійсно мав місце конфлікт, але це не може бути підставою для зняття їх з реєстрації в цьому будинку. Знання з реєстрації їхньої дитини призведе до порушення її прав щодо надання освітніх послуг. Зареєструвати її у м. Охтирці за іншою адресою вони не мають можливості. Адвокат Титаренко О.М. зазначив, що відповідачі не порушувати правила співжиття і продовжують користуватись даним житлом тому законні підстав для зняття їх з реєстрації відсутні. Представник третьої особи підтримав наданий службою висновок щодо доцільності визнання такою. Що втратила право користування житловим приміщенням малолітньої дитини. Однак зазначив про те, що даний висновок носить рекомендаційний характер. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, покази свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню підлягають задоволенню виходячи із наступного. Встановлено, що будинок по [ADDRESS] , згідно договору дарування від 16.08.1988 року належить позивачу [PERSON] (а.с. 5) Згідно довідки виданої головою квартального комітету «Східний» у будинку окрім позивачки зареєстровані також її син [PERSON] , [INFO] , невістка [PERSON] , [INFO] , онука [PERSON] , [INFO] , але не проживають за даною адресою більше 3-х років (а.с. 4). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у будинку за зазначеною адресою починаючи із 31.10.2000, а [PERSON] , [INFO] , малолітня [PERSON] , [INFO] - починаючи із [INFO] . Допитана як свідок [PERSON] , яка є сестрою позивачки, підтвердила той факт, що відповідачі близько 3-х років не проживають у будинку. Спочатку вони контактували, відповідачі навідувались та допомагали матері, але потім стосунки між ними зіпсувались. Сестра подавала документи на отримання субсидії, однак їй було відмовлено через те, що відповідачі не надали якусь довідку. У позивачки дуже маленька пенсія по інвалідності, якою вона не може повністю сплачувати послуги на опалення, тому вони із матір`ю їй допомагають. У заперечення доводів позивача адвокатом була надана довідка від того ж голови квартального комітету «Східний» про те, що син та онука дійсно зареєстровані у будинку позивачки починаючи із 31.10.2010 та фактично проживають у ньому. Суд критично відноситься до наданої довідки, оскільки вона суперечить іншим дослідженим у судовому засіданні доказам та показам свідка. За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилась у спірну квартиру в якості членів сім`ї (син, невістка та онука власника квартири - позивача [PERSON] ) і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що відповідачі та малолітня [PERSON] тривалий час не проживають разом із позивачкою, тобто вони перестали бути членами сім`ї позивача. Отже, право подружжя [PERSON] та їхньої малолітньої доньки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. Судом було досліджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради від 30.01.2020 згідно якого суду було рекомендовано не визначати малолітню [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком по [ADDRESS] . Суд критично ставиться до зазначеного висновку з огляду на наступне. Місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків або одного із них (ч. 4 ст. 29 ЦК України), а викладені у висновку пояснення відповідача [PERSON] про те, що їх позивач фактично вигнала з будинку на початку 2019 спростовані як поясненнями самої [PERSON] , так і іншими доказами. Навпаки, із пояснень позивача було встановлено, що вона свого часу пропонувала синові зробити переобладнання в будинку (фактично здійснити його поділ) переоформивши на себе його частину із подальшою сплатою комунальних послуг за її утримання. Однак останній на зазначену пропозицію не пристав. Суду відповідачами були надані копії квитанцій про оплату за комунальні послуги за серпень 2018 р., однак останні не підтверджують ту обставину, що за комунальні послуги сплачували саме відповідачі за власний рахунок, а не із карткового рахунку позивача,як вона про це стверджує у судовому засіданні. Отже, оскільки відповідачі не є власниками спірної квартири, у даній квартирі не проживають на протязі останніх 3 років, розірвані сімейні стосунки із позивачем, винаймають житло та постійно право користування ним чужою власністю припинилось у зв`язку із припиненням сімейних відносин із особою, яка надала сервітут. Відповідачі наразі витрати на утримання квартири не несуть, комунальні послуги не сплачують, а також враховуючи те, що зазначені витрати в даному випадку несе власник, суд вважає, що користування відповідачем будинком порушуватиме право позивача як власника його власника. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для повного задоволення заявлених позивачем вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved