Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

16.01.2021 року позивач звернувся до суду з даним позовом, шляхом направлення у системі «Електронний суд», мотивуючи тим, що 17.08.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-128948. Відповідно до п.2.3, 2.4 кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 56210,00 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, зі строком користування кредитом до 16.08.2023 року. Позичальник зобов`язався сплачувати платежі за кредитом щомісячно в термін з 10 по 17 числа кожного місяця включно, згідно графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору). Погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у черговості визначеній п.6.6 договору. Згідно п.4.6 договору загальна вартість кредиту становить 163 031,96 грн. За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 52,99 % річних згідно п.4.1 договору. Банк у повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором надавши кредитні кошти, а відповідач не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої визначений ПАТ «Кредобанк» та станом на 20.06.2019 року становить 73685,83 грн. (55820,39 грн. - сума залишку за кредитом та 17865,44 грн. - сума нарахованих процентів). 20.06.2019 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №06/19-2, відповідного до якого право грошової вимоги за кредитним договором №CL-128948 від 17.08.2018 року укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК Довіра та гарантія». Сума заборгованості відповідача за кредитним договором №CL-128948 від 17.08.2018 року зазначена у додатку до договору відступлення прав вимоги та становить 73685,83 грн. Враховуючи, що відповідач не виконує зобов`язання належним чином та у встановлені кредитним договором строки, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року - 73685,83 грн., неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ - 23861,20 грн., за порушення грошового зобов`язання за період з 20.06.2019 року по 07.12.2020 року інфляційні збитки - 3441,13 грн. та 3% річних - 3246,61 грн., всього 104234,77 грн. та судові витрати у розмірі 2102,00 грн. 11.02.2021 року судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 29.03.2021 року відповідач - подав до суду відзив на позов, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 06.04.2021 року, мотивуючи тим, що 17.08.2018 року між ним та ПАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір № CL-128948 на суму 56210,00 грн. Як зазначено у позовній заяві первісним кредитором - ПАТ «Кредобанк» була нарахована заборгованість станом на 20.06.2019 року у розмірі 73685,83 грн., яка складається з 55820,39 грн. - суми залишку за кредитом та 17865,44 грн. - суми нарахованих процентів. Однак він не погоджується з даним розрахунком, оскільки у період з 17.08.2018 року до 20.06.2019 року він сплачував періодичні платежі, малу частину основної суми кредиту сплатив, що підтверджується копією платіжного доручення від 22 жовтня №59007120 на суму 5700,00 грн., тому сума заборгованості має бути меншою з урахуванням періодичних платежів так, як сума основного кредиту по договору становить 56210,00 грн. Позивач не надав суду докази відомість виписку оплати ним платежів за вказаний період. Позовна заява ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» подана без підпису представника, довіреність представника надана без печатки, без цифрового підпису, що є порушенням ч.3 ст. 62 ЦПК України. Станом на 20.06.2019 року до моменту подачі позовної заяви він не отримав офіційного повідомлення про погашення заборгованості, банком не було запропоновано реструктуризацію боргу, не було вжито жодних заходів досудового врегулювання спору, як того вимагає Господарський кодекс (ч.1 ст.19). Також, він не отримував письмове повідомлення ні від банку ні від фактора, а дізнався по переведення боргу в телефонному режимі після переводу боргу, що є порушенням ч.2 ст. 1081, ч.1,2 ст. 1082 ЦК України. Відповідач вважає за потрібне отримати від позивача відповідно до 3акону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» правовстановлюючі документи, дозволи, ліцензію на зайняття певними видами діяльності. І взагалі, на сьогоднішній день діяльність колекторських компаній в Україні незаконна, нема жодного законодавчого акту який регулює діяльність колекторських компаній. Тому він не довіряє позивачу і не має наміру мати з ним будь-які фінансові відносини. До того ж згідно ст. 1079 п. 3 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Проте, 30.07.2020 року Комітетом з питань нагляду регулювання діяльності ринків небанківських фінансових послуги на засіданні якого було прийнято рішення: про виключення TOB «ФК» Довіра та Гарантія» з ДРФУ та анулювання свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Тобто, TOB «ФК» Довіра та Гарантія» не має права на здійснення факторингових операцій. Окрім того, постановою Верховного суду від 16.12.2020 року у №461/2900/11 було визнано незаконність договору факторингу за валютним кредитом без наявності валютної ліцензії. А згідно відомостей з Національного банку України TOB «ФК Довіра та Гарантія» не включена у список тих, кому видано Національним банком України ліцензію на здійснення валютних операцій. Позивач у позовній заяві склав розрахунок штрафних санкцій, в даному випадку нарахування пені, з яким він не погоджується, оскільки нарахована безпідставно. Первісний кредитор - банк офіційно не повідомив його про заборгованість станом на 20.06.2019 року, не запропонував провести реструктуризацію боргу та не здійснив досудове врегулювання спору. Нарахування неустойки позивачем виглядає як недобросовісна підприємницька практика, що має на меті отримання прибутку через необізнаність клієнта. Тому, заперечує проти нарахування штрафних санкцій в категоричній формі. Відповідно до ч. 1 Закону України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 15 такого змісту: «У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого КМ України на всій території України з метою запобігання поширення на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/ тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штраф, пеню за таке прострочення». Таким чином, він звільняється від обов`язків сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки, штрафу, пені за таке прострочення. Отже, позовні вимоги він не визнає повністю, а позовна заява не підлягає до задоволення. Просив залишити позовну заяву без розгляду, скасувати неустойку та інфляційні збитки нараховані у період дії карантину, встановленого КМ України на всій території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19 та покласти судові витрати на позивача. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання представника позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , про розгляд справи у відсутності представника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», позовні вимоги позивач підтримує. Відповідач - [PERSON] у судовому засіванні позов не визнав, підтримав викладені у відзиві обставини та зазначив, що ПАТ «Кредобанк» при передачі кредиту не повідомив його про такий свій намір. 20.06.2020 року позивача було позбавлено ліцензії і він не має права займатися фінансовими операціями, в тому числі отримувати кошти, як кредитор, та здійснювати факторингові операції. Так, між ним та ПАТ «Кредобанк» було укладено кредитний договір, згідно графіку платежів ним сплачувалися кошти на погашення кредиту, однак, лише одна квитанція у нього залишилася у наявності, а інші не збереглися. Кредит взяв у банку на власні потреби, в тому числі на погашення заборгованості перед ОТП Банком, однак, в договорі не прописано, що кошти отримані на споживчі цілі. В період карантину заборонено нараховувати штрафні санкції, у цей період він працював приватним підприємцем, однак карантин вплинув на його діяльність, оскільки зменшилися доходи. Після відступлення ПАТ «Кредобанк» права вимоги ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» у кінці 2019 року йому телефонували представники останнього і повідомляли про укладення договору, а ПАТ «Кредобанк» його не повідомляв. Він звертався в усній формі до ПАТ «Кредобанк» з наданням відомостей про укладений договір, обіцяли зателефонувати, однак, не виконали його вимог. Також, восени 2019 року він звертався в усній формі до «ФК Довіра та Гарантія» з питанням надання підтвердження правонаступництва і йому було надано копію договору про відступлення прав вимоги від 20.06.2019 року, однак без додатків. В письмовій формі щодо надання пакету документів про відступлення прав вимоги він не звертався і договір від 20.06.2019 року не оскаржував. Відповідно до вказаних у відзиві обставин вважає, що у позові слід відмовити. Суд заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч. ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 17.08.2018 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-128948 (а.с.6-11). Відповідно до п.1 Банк зобов`язався надати у власність позивальника грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі визначені в цьому кредитному договорі. Згідно п.п.2.1, 2.3. 2.4. кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у розмірі 56210,00 грн. зі строком кредитування - 60 місяців терміном до 16.08.2023 року, шляхом переказу кредитних коштів на наступні цілі та за наступними реквізитами: на поточні потреби в сумі 45854,00 грн. - на поточний рахунок позивальника відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк» у м Біла Церква та на погашення (рефінансування кредитної заборгованості позивальника перед АТ «ОТП банк» у сумі 10356,00 грн. по кредитному договору 2017802891 від 24.01.2018 року на рахунок відкритий в АТ «ОТП Банк». Згідно п.п.2.5,2.6,2.7 кредитного договору, банк відкрив позичковий рахунок № [NUMBER] (для обліку виданих кредитних коштів), поточний (картковий) рахунок № [NUMBER] (відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк») для видачі та обслуговування кредиту та транзитний рахунок № [NUMBER] (для повернення кредитних коштів при достроковому погашені кредиту або його частини). Згідно п.п.2.8 кредитного договору - дата, в яку Банк здійснює договірне списання щомісячного платежу в порядку, передбаченому п.6.6 кредитного договору, та яка зазначається в Графіку платежів за кредитним договором та розрахунку сукупної вартості кредиту, який є Додатком № 1 до кредитного договору та є його невід`ємною частиною (графік платежів). Згідно п.2.9. кредитного договору для запобігання прострочення погашення заборгованості за кредитним договором. Банк рекомендував позичальнику перераховувати кошти на свій поточний рахунок для обслуговування кредиту з 10 по 17 число кожного місяця включно. Згідно п.п.4.1 договору - за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки за процентною ставкою 52,99% річних. Згідно п.п.4.6 договору загальна вартість кредиту за цим кредитним договором становить 163 031,96 грн. Згідно п.п.6.3 кредитного договору - позичальник щомісячно здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом, у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу (розмір якого визначається п.6.2 кредитного договору), повернення кредиту здійснюється у порядку, передбаченому п.п.6.3.1-6.3.5 кредитного договору. Згідно п.п.6.3.1 кредитного договору - для здійснення належного погашення кредиту позичальник зобов`язався щомісячно не пізніше дати погашення щомісячного платежу, встановленої Графіком платежів, забезпечити наявність на поточному рахунку для обслуговування кредиту суми коштів, що відповідає розміру щомісячного платежу, з врахуванням рекомендацій Банку, передбачених п.2.9 кредитного договору. Згідно Додатку № 1 до кредитного договору №CL-128948 від 17.08.2018 року «Графік платежів за кредитним договором та розрахунок сукупної вартості кредиту», позивальник зобов`язався щомісяця перераховувати суму платежу у розмірі 2715,00 грн., яка складається з: суми погашення основної суми кредиту та суми відсотків за користування кредитом). З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Кредобанк» у повному обсязі виконав зобов`язання за кредитним договором надавши [PERSON] кредитні кошти, а відповідач не виконав умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, розмір якої визначений Банком станом на 20.06.2019 року у розмірі 73685,83 грн., яка складається з: суми залишку за кредитом - 55820,39 грн. та суми нарахованих процентів - 17865,44 грн. Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що він не погоджується з розрахунком ПАТ «Кредобанк» щодо суми боргу, адже ним сплачувалася мала частина основної суми кредиту, тому заборгованість має бути меншою з урахуванням періодичних платежів. На підтвердження сплати кредитних коштів відповідачем надано копію квитанції № 59007120 від 22.10.2018 року (а.с.65), з якої вбачається, що [PERSON] 22.10.2018 року здійснив перерахування коштів у розмірі 5700,00 грн. на транзитний рахунок відкритий у ПАТ «Кредобанк», призначення платежу - оплата по кредитному договору № CL-128948. Згідно п.п.6.7 кредитного договору позичальник має право здійснити повне або часткове дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (у т.ч. за ануїтетним платежем) шляхом внесення кошів на поточний рахунок для обслуговування кредиту, з подальшим переказом їх на основі платіжного доручення на транзитний рахунок, відкритий для повернення кредитних коштів (п.2.7 кредитного договору). Згідно п. 6.6. кредитного договору погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у черговості (І черга - прострочені платежі по сплаті процентів користування кредитом, прострочені платежі по поверненню кредиту (основного боргу); ІІ черга - поточні платежі по сплаті нарахованих процентів за користування кредитом, поточні платежі по поверненню кредиту (основного боргу); ІІІ черга - прострочені платежі по сплаті комісії та інших платежів, які передбачені кредитним договором, поточні платежі по сплаті комісії та інших платежів, які передбачені кредитним договором, пеня, штрафи та інші види неустойки, дострокові платежі по поверненню кредиту (основного боргу) на наступний місяця /місяці. Сторони не мають права змінювати черговість погашення заборгованості за цим кредитним договором, зокрема, але не виключно, шляхом зазначення у платіжних документах призначення платежу, що порушує черговість заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, у наданій позивачем квитанції вказано призначення платежу - оплата по кредитному договору № CL-128948 від контрагента [PERSON] та не вказано призначення платежу, що порушує черговість заборгованості за кредитним договором. Також, відповідачем не надано розрахунку, який спростовував би доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року станом на 20.06.2019 року у розмірі 73685,83 грн. (55820,39 грн. - сума залишку за кредитом та 17865,44 грн. - сума нарахованих процентів). Встановлено, що 20.06.2019 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами № 06/19-2 (а.с.22-33), відповідного до якого право грошової вимоги за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] , перейшло до ТОВ «ФК Довіра та гарантія». Згідно Витягу з Додатку № 1 до Договору факторингу № 06/19-2 із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами від 20.20.06.2019 року (а.с.34), відповідно до умов договору факторингу, зокрема п.3.1,3.2, Клієнт відступив (передав у власність) Фактору, а Фактор набув (прийняв у власність) від Клієнта у повному обсязі права вимоги, зокрема, за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року укладеним із [PERSON] , за яким сума основного боргу 55820,39 грн., сума процентів за користування кредитом - 17865,44 грн., всього загальна сума заборгованості станом на 19.06.2019 року становить 73685,83 грн. Відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що він не отримував письмового повідомлення ні від ПАТ «Кредобанк» ні від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», а довідався про договір факторингу в телефонному режимі зі слів представника останнього. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ч.1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Як встановлено судом, між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу про відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами№06/19-2 та позивачем підтверджено, що первісний кредитор передав новому кредитору документи, що засвідчують права та інформацію, зокрема, щодо права вимоги за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року укладеним із [PERSON] . Відповідно до ч.2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Як зазначив у судовому засіданні відповідач він отримав від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» копію договору факторингу укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», про відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами № 06/19-2, однак, не виконав своїх зобов`язань щодо сплати коштів за кредитним договором перед новим кредитором. Відповідно до ч.2 ст. 518 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання. Разом з тим, відповідач заперечуючи проти вимог нового кредитора, які він має проти первісного кредитора, щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, зустрічних позовних вимог згідно ст. 193, 194 ЦПК України не заявив. Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Ст. 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Ст. 1082 ЦК України зобов`язує боржника здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. При цьому, неповідомлення про заміну кредитора може тягти наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов`язання не новому, а колишньому кредитору. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку, що відповідно до умов договору факторингу про відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами № 06/19-2 ПАТ «Кредобанк» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право вимоги за кредитним договором № CL-128948 від 17.08.2018 року, тому новий кредитор набув права грошової вимоги до [PERSON] щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. Позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача на кого користь пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 20.06.2019 року по 07.12.2020 року у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а відповідач, в свою чергу, заперечуючи дані вимоги вказує на те, що неустойка нарахована безпідставно. Відповідно до ч.1. ч.2 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання (стаття 617 цього Кодексу). П.7.1 Кредитного договору № CL - 128948 від 17.08.2018 року передбачено, що за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позивальника. В будь - якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору не може перевищувати 15% від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання. Суд, перевіривши розрахунок суми заборгованості (а.с.20), встановив, що розмір пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором за період з 20.06.2019 року по 07.12.2020 року становить 23861,20 грн. та відповідає п.7.1 кредитного договору. Згідно із ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Відповідач посилається на те, що він звільняється від обов`язків сплачувати на користь кредитора пеню відповідно до положень законодавства щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитними договорами у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID -19. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 (зі змінами) «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» встановлено з 12.03.2020 року на усій території України карантин та рішенням уряду загальнонаціональний карантин продовжено до 30.06.2021 року. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Разом з тим, кредитний договір № CL-128948 між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено 17.08.2018 року, пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за вказаним кредитним договором нарахована за період з 20.06.2019 року, тобто, ще задовго до встановлення карантину на всій території України. Крім того, відповідач не надав до суду належних та достатніх доказів, що у цей період він дійсно працював приватним підприємцем, оскільки [PERSON] брав кредит саме на поточні потреби в сумі 45854,00 грн., та карантин вплинув на його підприємницьку діяльність, що призвело до зменшення його доходів, у зв`язку з чим не міг належним чином виконувати грошове зобов`язання за договором. При вирішенні спору щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів згідно ст.625 ЦК України (3% річних та інфляційні втрати) суд виходить з наступного. Ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, дана норма передбачає отримання кредитором гарантій належного виконання зобов`язань боржником у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, однак вже після закінчення строку виконання основного зобов`язання. Як встановлено судом строк дії кредитного договору № CL - 128948 від 17.08.2018 року - 60 місяців та договірні відносини діють до 16.08.2023 року, договором передбачено розмір процентів за користування кредитними коштами та пеня за порушення боржником зобов`язання у розмірі подвійної ставки НБУ. При вирішенні питання про стягнення коштів, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, умовами кредитного договору № CL - 128948 від 17.08.2018 року передбачена сплата позичальником процентів 52,99% річних та узгоджена відповідальність за несвоєчасне виконання або невиконання зобов`язань за договору у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних збитків - 3441,13 грн. та 3% річних - 3246,61 грн. Також, відповідач заперечуючи проти позову вказує на те, що позовна заява подана без підпису представника ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», надана довіреність без печатки та без цифрового підпису, що є порушенням норм ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 1-45, 79-81), позовна заява з додатками до неї, довіреність, клопотання про розгляд справи за відсутності позивача подані до суду через підсистему «Електронний суд». Наказом ДСА України №628 від 22.12.2018 року запроваджено тестовий режим експлуатації підсистеми «Електронний суд» у всіх місцевих та апеляційних судах України (пілотних судах). Функціональні можливості та порядок роботи з підсистемою «Електронний суд» визначені розділом ХІ Положення про Автоматизовану систему документообігу суду. Зокрема, передбачено, що учасники судового процесу за допомогою підсистеми можуть подавати позовні заяви та інші передбачені законом процесуальні документи, що можуть бути предметом судового розгляду, а також отримувати судові рішення та інші електронні документи. Відповідно до ч. 8 ст. 14 ЦПК України, особи, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (надалі ЄСІТС), можуть подати процесуальні, інші документи, вчинити інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з використанням власного електронного цифрового підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний підпис», якщо інше не передбачено цим Кодексом. Особливості використання електронного цифрового підпису в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. Можливість використання електронних документів та організаційно-правові засади електронного документообігу також передбачені Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документообіг (обіг електронних документів) - сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів. Порядок електронного документообігу визначається державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності згідно з законодавством. Таким порядком електронного документообігу, визначеним для судів у розумінні статті 9 вищезгаданого Закону, є Положення про АСДС. Згідно із ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис;кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, який створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті відкритого ключа. Відповідно до ч. 1ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», де визначено, що електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа (ч. ч. 1 - 2 ст. 6 зазначеного Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Відповідно до статті 8 цього Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису. Тобто згадані норми Закону також передбачають визнання юридичної сили електронних документів, підписаних електронним підписом. Як вбачається з матеріалів справи, вищезазначені процесуальні документи були подані представником позивача за допомогою підсистеми «Електронний суд» та скріплені електронним цифровим підписом представників позивача [PERSON] та [PERSON] (а.с. 82), крім того, копії довіреностей, які містяться у матеріалах справи (а.с.4,5,35-44,81) належним чином підтверджують повноваження представників позивача згідно вимог ст. 62 ЦПК України. Щодо тверджень відповідача про скасування ліцензії, виключення ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» з ДРФУ та анулювання свідоцтва про реєстрацію слід зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається (а.с.66-75), що 09.06.2020 року до Державного реєстру фінансових установ було внесено відомості про анулювання ліцензій ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» на здійснення факторингових операцій. Так, пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, передбачено, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах 1, 2 статті 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Разом з тим, згідно комплексної інформаційної системи Національного банку України (а.с. 71) ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» з 06.06.2017 року мало ліцензію на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту та з 11.05.2017 року мало ліцензію на надання послуг з факторингу, що згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є фінансовими послугами, тобто, на момент укладення договору факторингу із відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами № 06/19-2 від 20.06.2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було фінансовою установою, належним чином зареєстрованою, діючою відповідно до законодавства та належним чином уповноваженою здійснювати діяльність з надання факторингових послуг, що також підтверджується копією договору (п. 2.2.1). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № CL - 128948 від 17.08.2018 року у розмірі 73685,83 грн. та пеню у розмірі 23861,20 грн., всього 97547,03 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у розмірі 1967,09 грн.

Outcome: partial