Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

16 липня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про стягнення моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що з 04.09.2000 року по 22.09.2010 року працював на ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг (ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь») за різними спеціальностями, а з 04.09.2000 року по 25.04.2006 року - водієм автомобіля, задіяним на транспортуванні гірничої породи в технологічному процесі кар`єру. 27 вересня 2004 року, під час виконання трудових обов`язків, з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він був травмований, а саме при навантаженні 3-го ковша екскаватором ЕКГ 5А № 17 відбувся удар ковшом по кузову автомобіля БілАЗ 75-23 № 241, за кермом якого знаходився позивач, при цьому той отримав забій поперекового та грудного відділу хребта, забій м`яких тканин голови, струс головного мозку. Після нещасного випадку позивача було госпіталізовано до травматологічного відділення КЗ Міська лікарня 11», де він знаходився на стаціонарному лікуванні з 27.09.2004 р. по 07.10.2004 р. З травматичного відділення КЗ «Міська лікарня 11» його було переведено до КЗ «Міська лікарня 6» з діагнозом: посттравматична полірадикулопатія (Д4-Д-6, Л4-С1) у вигляді вираженого больового синдрому і виражених статико-динамічних порушень, де він знаходився на стаціонарному лікуванні з 08.10.2004 р. по 01.11.2004 р.Оскільки незважаючи на тривале стаціонарне лікування позивач продовжував відчувати стійкий біль та обмеження рухів в п/крестцовому відділі хребта з іррадіацією в обидві ноги, пересувався з великою наругою і виключно на милицях, позивача було направлено до Клініки Українського науково-дослідного інституту промислової медицини, де він знаходився на обстеженні та стаціонарному лікуванні з 03.12.2004 р. по 15.12.2004 року. За результатами огляду МСЕК від 24.01.2005 р. позивачу було встановлено діагноз: Післятравматична попереково-крижова радикулопатія внаслідок забою попереково-крижового та грудного відділу хребта з вираженими статико-динамічними порушеннями і первинно визначено 40 % втрати професійної працездатності та також встановлено 3-тю групу інвалідності. При подальших переоглядах відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності залишалась без змін та 06.02.2013 року висновком МСЕК позивачу безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності та 3-тю групу інвалідності. Внаслідок трудового каліцтва позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що внаслідок отриманої травми позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль в області попереково-крижовому відділі хребта з іррадіацією в обидві ноги, який посилюється при русі, болі в шийно-грудному відділі хребта з іррадіацією в руки, відчуття оніміння рук та ніг, загальну слабкість, має порушену ходу. Перелічені негативні явища в житті позивача переконливо доводять факт завдання позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманого трудового каліцтва та стійкої втрати професійної працездатності. Вважає, що обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду має бути покладено Фонд та просить стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 300 000,00 грн. та витрати по справі. Ухвалою суду від 21.07.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 20.12.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, скористався своїм правом та направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд у задоволені позовних вимог позивача відмовити. Позивач, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, строк не скористалася своїм правом та не направила до суду відповідь на відзив на позовну заяву. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка [PERSON] , перебував у трудових відносинах з ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг (ВАТ «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь») за різними спеціальностями, а з 04.09.2000 року по 25.04.2006 року - водієм автомобіля, задіяним на транспортуванні гірничої породи в технологічному процесі кар`єру, що підтверджується копією трудової книжки. 27 вересня 2004 року, під час виконання трудових обов`язків, з [PERSON] стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він був травмований. Відповідно до Акту про нещасний випадок на виробництві № 63 від 30 вересня 2004 року, нещасний випадок на виробництві стався за наступних обставин: 27 вересня 2004 р., в зміну з 19. 00 до 07. 00 год., [PERSON] , водій ГТЦ ГЗК, автомобіль БілАЗ 75-23 № 241, отримав наряд від механіка автоколони № 2 ГТЦ [PERSON] на перевезення гірничої часи у кар`єрі № З РУ ГЗК від місця вигрузки з думкарів на дробильну фабрику № З РУ. Навантаження великовантажних автомобілів виконувалось за допомогою екскаватора ЕКГ 5 А № під керуванням машиніста екскаватора [PERSON] , який отримав наряд від дорожнього майстра кар`єра № З РУ [PERSON] виконувати роботу відповідно до технологічного процесу: три ковша гірничої породи на автомобіль. Відповідно з актом перевірки від 27.09.2004 р. екскаватор ЕКГ 5А № 17 знаходиться у технічно справному стані. О 04 год. 30 хв., при навантаженні 3-го ковша екскаватором ЕКГ 5А № 17 відбувся удар ковшом по кузову автомобіля БілАЗ 75-23 № 241, за кермом якого знаходився [PERSON] , при цьому він отримав забій поперекового та грудного відділу хребта, забій м`яких тканин голови, струс головного мозку. Відповідно до п. 7 акту, причинами нещасного випадку являється невиконання вимог інструкції з охорони праці машиністом екскаватора РУ ГЗК. Висновком МСЕК від 24.01.2005 року позивачу встановлено діагноз -Післятравматична попереково-крижова радикулопатія внаслідок забою попереково-крижового та грудного відділу хребта з вираженими статико-динамічними порушеннями і первинно визначено 40 % втрати професійної працездатності, встановлено 3-тю групу інвалідності. При подальших переоглядах в МСЕК відсоток втрати професійної працездатності та група інвалідності залишалась без змін та 06.02.2013 року позивачу безстроково встановлено 40 % втрати професійної працездатності та 3-тю групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК серія 10 ААБ № 027289. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.5Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення позивачеві стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом і групи інвалідності 24.01.2005 року, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Первинно стійка втрата працездатності внаслідок трудового каліцтва встановлена позивачу висновком МСЕК від 24.01.2005 року. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (надалі Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачу первинно було встановлено стійку втрату професійної працездатності 24.01.2005 року та врахувавши, що позивач на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності в розмірі 40% та третя група інвалідності безстроково, відсутності будь-якої можливості покращення стану позивача, постійний характер страждань, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію моральної шкоди з відповідача в розмірі 160 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди саме в розмірі 30000,00 гривень, то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є значно завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві моральної шкоди. За правилами ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з наданих позивачем доказів, 14.07.2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Радченко О.М. укладено договір про надання правової допомоги, до якого додано детальний опис наданих адвокатом послуг, а також надана копія квитанції № 02/07/21 від 14.07.2021 року про оплату позивачем вказаних послуг в розмірі 6000 грн. Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачем документально підтверджено понесені витрати на правничу допомогу і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем в сумі 6000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 1600 грн., виходячи з відповідної ставки судового збору станом на день звернення позивача до суду з позовом. На підставі ст. ст.23 ЦК України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»,Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»,

Outcome: partial