Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

17.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства «Добропіллявугілля», про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя. Свій позов обґрунтовував тим, що знаходився в трудових відносинах з підприємством ДП «Добропіллявугілля». 15.05.2003 року, під час виконання трудових обовязків, стався нещасний випадок, в наслідок якого отримав травму у вигляді травматичної ампутації н/ф ІІІ пальця правої кісті, про що був складений акт №14 форми Н-1 від 15.05.2003 року та актом форми Н-5 від 19.05.2003 року. Рішенням МСЕК від 12.08.2003 року було встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 5% за наслідками отриманої травми на виробництві, з 15.05.2003 року безстроково. Ушкодження здоровя призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, таких як, право на охорону здоровя, безпечну працю. З моменту отримання травми було порушено нормальну життєдіяльність позивача, лікувався стаціонарно. Позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати нанесену йому моральну шкоду завдану ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків в сумі 8000,00 грн. Позивач у судове засідання не зявився, в матеріалах справи мається заява від 17.01.2017 року про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримує. Представник відповідача у судове засідання не зявився, 07.04.2017 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, просив долучити до матеріалів справи заперечення, відповідно до яких зазначив, що нещасний випадок з [PERSON] стався з його вини у звязку з невиконанням ним вимог законодавства про охорону праці, а саме вимог інструкції з охорони праці, супутні причини - невиконання посадової інструкції, що зазначено в [PERSON] за формою Н-1 №14 від 19.05.2003 року, а також як зазначено в акті нещасний випадок стався з вини [PERSON] за особистої необережності, п.1.11 Інструкції з охорони праці для гірника очисного забою». Крім того, згідно довідки обласної МСЕК від 12.08.2003 року позивачу було встановлено втрату професійної працездатності 5% з 12.08.2003 року, однак інвалідності не встановлена. Після отриманої травми [PERSON] продовжив працювати в підземних умовах в ОП шахта «Добропільська» ДП «Добропіллявугілля», на стан здоровя не скаржився, працював до 01.03.2015 року у підземних умовах, з 01.03.2015 року був переведений на поверхню. Позивач укладаючи з відповідачем трудовий договір, був повідомлений під розпис в порядку передбаченому ст. 29 КЗпП України, про важкі, шкідливі та небезпечні умови праці, можливі негативні наслідки цих умов праці на стан його здоровя та повязані з цими умовами праці пільги та компенсації. Вважає, що довідка МСЕК та акт за розслідування нещасного випадку за формою Н-1 є документами, що підтверджують втрату професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути єдиними доказами спричинення моральної шкоди. Довідка МСЕК про процент стійкої втрати професійної працездатності є підставою для розрахунку та відшкодування потерпілому матеріальної шкоди і не є підтвердженням факту спричинення моральної шкоди. Просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог. Таким чином, на підставі ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи та заперечення проти позовних вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази з позиції відповідності їх вимогам щодо належності та допустимості, зясувавши всі обставини у справі, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до акту розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 15.05.2003 року та акту про нещасний випадок № 14 від 19.05.2003 року, форми Н-1. 15.05.2003 року в 3 зміну заступник начальника дільниці № 1 [PERSON] дав ГРОВ [PERSON] наряд на виконання робіт у верхній частині лави. Виконуючи роботи [PERSON] вийшов з лави на вентиляційний штрек за інструментом. При переході через конвейєр по містку з покрівлі виробки упала порода і травмувала йому ІІІ палець правої кісті. Нещасний випадок стався з вини потерпілого [PERSON], який спочатку робіт і на протязі виконання не звернув уваги на стан кріплення в місті робот, а також внаслідок незадовільного контролю за виконанням робіт з боку керівників роботами зас.нач.дільниці [PERSON] та гірничого майстра [PERSON] (а.с.4-6). Згідно п.9 [PERSON] про нещасний випадок № 14 від 19.05.2003 року за формою Н-1, діагноз ушкодження здоровя, це травматична ампутація н/ф ІІІ пальця правої кісті (а.с.5). З копії довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги, серії 2-18 АВ № 064831 від 12.08.2003 року [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 5%, безстроково, потреба у додаткових видах допомоги не зазначена, інвалідність не встановлена (а.с.7). Надаючи юридичну оцінку правовідносинам у справі, суд виходить з наступного. Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Приписами статті 13 Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до п.п.5,13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Також, необхідно враховувати, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав травму. Таким чином, доводи представника відповідача зазначені у запереченнях до позовної заяви щодо того, що при укладенні нового трудового договору, відповідно до якого [PERSON] продовжив працювати в ОП шахта «Добропільська» ДП «Добропіллявугілля», позивачу були розяснені умови праці, позивач був попереджений про наявність шкідливих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоровя, безпідставні, оскільки ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Окрім того, згідно рішення Конституційного суду України від 08.10.2008 року № 20-рп\\2008р. статтею 237-1 КЗпП України громадянам, що потерпіли від нещасного випадку або професійного захворювання, надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу. В даному випадку позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відповідно до ч.1 ст.268 ЦК України. Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання складається з фізичного болю й душевних страждань, які він поніс у звязку з ушкодженням здоровя. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. В п. 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року N1-рп/2004 зазначено, що ушкодження здоровя, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обовязків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричиняє порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоровя тощо. Надані позивачем докази підтверджують, що ушкодження здоровя відбулося при виконанні ним трудових обовязків, що у свою чергу призвело як до певних фізичних та моральних страждань. Суд не може погодитись із запереченнями представника відповідача, який вважає не доведеним позивачем факт заподіяння моральної шкоди, оскільки згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може складатися зокрема з моральних переживань у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного способу життя, при настанні інших негативних наслідків, що має місце в цьому випадку, тому що всі зазначені обставини в позивача наступили саме у результаті втрати професійної працездатності, внаслідок професійних захворювань. З врахуванням викладеного, суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок отриманої на виробництві травми йому було заподіяно фізичний біль. Відповідно до п.п.3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, суд має зясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань, за яких обставин і якими діями вони завдані, ступінь вини заподіювача, яких моральних чи фізичних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі він оцінює повязані з ними втрати, та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоровя позивача, характер отриманої травми, втрату 5% професійної працездатності, відсутність тяжких наслідків від травми, вину підприємства в заподіянні шкоди, а саме, незадовільний контроль за виконанням робіт збоку керівників підприємства, характер та обсяг його фізичних, душевних, психічних страждань від одержаної травми, відсутність вимушених істотних змін в життєвих стосунках, відсутність встановленої групи інвалідності, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 5000,00грн. в порядку відшкодування моральної шкоди. З огляду на отриману позивачем травму, а це травматична ампутація н/ф ІІ пальця правої кісті, суд критично оцінює доводи позивача\~про порушення його нормальної життєдіяльності, зміну його звичайного образу життя, зокрема обмеження спілкування з друзями, близькими та знайомими тощо, оскільки такі твердження знаходяться поза межами розумності, виваженості та справедливості. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial