Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

15.05.2017 року [PERSON] звернулась до суду із названим позовом. Посилалась на те, що у лютому 1997 року вона разом зі своїми дітьми вселилися в будинок № 44 по вул. Артема (Челюскіна,1) у м. Волноваха Донецької області з звязку з тим, що будинок, де вона мешкала, розташований по вул. Челюскіна, 3 у м. Волноваха, був визнаний аварійним та таким, що не був не придатним до проживання. Потягом 20 років по теперішній час вона мешкає у вказаному будинку добросовісно, відкрито та безперервно, тому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок за № 44 по вул. Артема у м. Волновасі Донецької області. У судовому засідання позивачка свої вимоги підтримала у повному обсязі. Представник Волноваської міської ради у судове засідання не зявився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував за умов надання позивачкою достовірних доказів добросовісного володіння будинком. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. У 1996 році позивачка разом з дітьми самовільно вселилася в будинок № 44 по вул. Артема ( перейменовано на Куїнджи) у м.Волновасі Донецької області. Відповідно витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно, відомостей про права власності будь-яких осіб на вказаний будинок у реєстрі не міститься. Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин позивачем не було надано суду. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення, відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давало сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано суду достовірних доказів того, що вона протягом 10 років добросовісно, відкрито та безперервно володіла вказаним майном, що є необхідною умовою для встановлення часу набувальної давності стосовно нерухомого майна. Оцінивши докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивачка як на підставу задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed