Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

15 квітня 2015 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: стягнути з відповідача на користь позивача суму банківського вкладу в розмірі 175 674,35 грн.; 4 835,75 грн. упущеної вигоди, 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 29 грудня 2014 року між сторонами був укладений договір за яким позивачка внесла на депозитний рахунок 200 000,00 грн. Умовами договору передбачено право отримати кошти у день закінчення одного із визначених договором строків, але відповідач в цій частині умови договору не виконав та не повернув суми депозитних внесків на вимогу позивача від 16.02.2015 року. Після того позивач ще не одноразово зверталась до банку із проханням повернути кошти. Але кошти повернуті не були та станом на день звернення до суду з позовом сума депозитного вкладу становить 150 000,00 грн. Так як відповідач не виконав свої зобов'язання в частині повернення коштів, позивач просить з посиланням на правову позицію в постанові Верховного суду України у справі №6-39цс13 від 29.05.2013 року - 3% річних в розмірі 665,75 грн. за період з 16.02.2015 року по 10.04.2015 року та індекс інфляції за лютий - березень 2015 року в сумі 25 008,60 грн. Крім того, на підставі ч.1 ст.22 ЦК України позивач просить стягнути упущену вигоду у вигляді відсотків за користування коштами в розмірі 4 835,75 грн. В судовому засіданні представник позивачки заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім того представник позивача просила стягнути 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, направив до суду клопотання про відкладення слухання справи на тій підставі, що Банк не має можливості забезпечити явку представника в судове засідання. Так як це вже була друга неявка представника відповідача, будь-яких доказів на підтвердження того, що представник з поважних причин не може з'явитись в судове засідання суду надано не було, суд встановив неповажність причин неявки представника відповідача в судове засідання та на підставі статті 169 ЦПК України продовжив розгляд справи в його відсутність. Відповідно до ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних матеріалів за згодою представника позивача. Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 29.12.2014 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) та [PERSON] (далі - Вкладник) був укладений Договір №300937/83043/07-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в національній валюті за умовами якого, Вкладник внесла, а Банк прийняв грошові кошти в національній валюті на депозитний рахунок [NUMBER] в сумі 200 000,00 грн. на строк з 29.12.2014 року по 29.03.2015 року. Розмір відсоткової ставки за користування коштами залежить від строку користування коштами (п.1.1, 1.2 Договору). Як визначено умовами Договору, повернення суми вкладу Клієнту здійснюється Банком у день закінчення одного із строків, визначених п.п.1.1.1 цього Договору. Договір підписаний сторонами, що свідчить про те, що вони погодились із зазначеними умовами. 12.02.2015 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про повернення вкладу у зв'язку із закінченням строку розміщення депозиту. Пізніше заявами від 23.02.2015 року, 08.04.2015 року позивач просила повернути суму вкладу. Але до моменту звернення до суду з позовною заявою, Банк не виконав своїх зобов'язань за договором та депозитні кошти не повернув, що підтверджується довідкою, яка підтверджує, що на рахунку позивача обліковується сума в розмірі 150 000,00 грн. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст.1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Отже, так як з діючих норм законодавства вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст.1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Банк не виконав вимогу позивачки та не повернув суму вкладу та нараховані відсотки, тому суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму вкладу за Договором №300937/83043/07-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Блискуча сімка» в національній валюті від 29.12.2014 року в розмірі 150 000 гривень 00 копійок (згідно інформації банківської установи). У відповідності з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного Суду України від 25.12.2013 року у справі №6-130цс13 викладена правова позиція за якою, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України № 6-39цс13 від 29.05.2013 року. А тому, оскільки Банк не надав можливості позивачу розпорядитись коштами та не виконав покладені на нього обов'язки по поверненню суми вкладу, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 16.02.2015 року по 10.04.2015 року, що становить 665 гривень 00 копійок (150 000,00 гривень : 100 % х 3 % : 365 днів х 54 дні) та 16 200,00 грн. інфляційних витрат (за вказаний період сукупний індекс інфляції складає 1.108). Частина 1 статті 22 ЦПК України визначає, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками у відповідності з ч.2 ст.22 ЦК України є, зокрема: доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право (ч.3 ст.22 ЦК України). Важливим елементом доказування наявності упущеної вигоди є встановлення причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Позивачу необхідно довести, що протиправна поведінка чи бездіяльність іншої сторони є причиною, а збитки, що виникли у потерпілої сторони, - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до ст.22 ЦК України для застосування цивільно-правової відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. В судовому засіданні представник позивача не довів протиправної поведінки відповідача та збитків позивача, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, а тому суд не вбачає підстав для стягнення упущеної вигоди. Стаття 84 ЦПК України визначає, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у статті 1 визначає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача надала суду копію Договору №9-д про надання правової допомоги від 08.04.2015 року, який укладено між [PERSON] та адвокатом [PERSON]. З копії квитанції вбачається, що 08.04.2015 року позивач сплатила суму 2 500,00 грн. [PERSON] надавала правову допомогу позивачу у судовому засіданні, але її не було допущено до участі у справі за ухвалою суду на підставі ч.2 ст.56 ЦПК України. А тому не можуть бути стягнуті з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2 500,00 грн. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати - судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial