Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

15 серпня 2018 року [PERSON] надала до Київського районного суду м. Одеси заяву, в якій просить встановити факт, що [PERSON], [INFO] є рідною сестрою [PERSON], [INFO]; встановити факт родинних відносин, а саме факт, що [PERSON] [INFO], є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON], та є двоюрідною племінницею [PERSON], [INFO], що помер [INFO], та матір'ю якого була [PERSON], посилаючись на те, що не може реалізувати свої права щодо отримання спадщини. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні підтримав заяву. Заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого 02 лютого 2018 року Одеським міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції. Після його смерті відкрилась спадщина - житловий будинок в 29/50 частинах, розташованого по [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0,0200 га, за кадастровим [NUMBER] для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою по [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 15 серпня 2017 року приватним нотаріусом ОМНО Засєдєнець О.О. та витягом про реєстрацію прав в Державному реєстрі ревних прав на нерухоме майно; свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого 15 серпня 2017 року приватним нотаріусом ОМНО Засєдєнець О.О. та витягом про реєстрацію прав в Державному реєстрі ревних прав на нерухоме майно. Вказана в свідоцтві про право на спадщину земельна ділянка, площею 0,0393 га, була згодом поділена на дві окремі, одну з яких площею, 0,0193 га [PERSON] продав іншій особі на підставі договору купівлі-продажу від 20 жовтня 2017 року. Тобто на час смерті, [PERSON] належала земельна ділянка, площею 0, 0200 га, за кадастровим номером [NUMBER], по [ADDRESS], про що також було внесено відповідні відомості в Державний реєстр речових прав. Відповідно до спадкової справи № 2/2018, що відкрилась після смерті [INFO] [PERSON], [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини, [PERSON] звернулась з заявою про відмову у прийнятті спадщини на користь [PERSON] Також, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини звернувся рідний дядько померлого [PERSON], що мешкає у м. Кривому Розі [PERSON], є дочкою [PERSON], про що свідчить відповідне свідоцтво про народження. За вимогами частини 3 статті 1266 ЦК України, визначено право спадкування за правом представлення. Так, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. За вимогами ч. 2 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. За статтею 1265 ЦК України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Судом встановлено, що [PERSON] є двоюрідною племінницею померлого [PERSON] та спадкоємицею п'ятої черги, адже її мати, [PERSON] є двоюрідною сестрою померлого та рахується за законодавством як спадкоємиця за правом представлення за ч. 4 ст. 1266 ЦК України. Тобто, за таких умов, [PERSON]. як спадкоємиця за правом представлення мала цілком законне право на відмову від прийняття спадщини на користь заявника, адже вона також рахуюся спадкоємицею за законом померлого [PERSON], проте іншої черги за законом. [PERSON] народилася у шлюбі між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2016 року за № 0019569072. [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] мала прізвище [PERSON], про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2016 року за № 0019568955. Батьками [PERSON] були: [PERSON] та [PERSON] 29 червня1938 року народження. [PERSON] до укладення шлюбу з [PERSON] також мала прізвище [PERSON], про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2016 року за № 001956703. Батьками [PERSON] були: [PERSON] та [PERSON], про що вбачається зі свідоцтвом про народження від 01 липня 1952 року та витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 13 лютого 2016 року за № 0019573008. Вищевикладені обставини надають можливість прослідувати родинний зв'язок між [PERSON] та [PERSON], які були рідними сестрами та до укладення шлюбу мали спільне прізвище «[PERSON]». Вказане підтвердили й допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] За таких умов, встановлення факту родинних відносин, а саме факту, що [PERSON], [INFO] є рідною сестрою [PERSON], [INFO], та факту, що [PERSON], [INFO], є двоюрідною племінницею [PERSON], [INFO], надасть можливість оформити спадкові права. За таких умов, заявник, як спадкоємиця п'ятої черги, на користь якої відмовилася від спадщина спадкоємиця за правом представлення [PERSON], має право на спадкування спадщини, що відрилася після смерті [PERSON] Спадщину, що відрилася після смерті [PERSON], заявник прийняла, адже у порядку, визначеному ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України, в установленому законом строки надала заяву до нотаріуса з приводу прийняття спадщини та видачі мені свідоцтва про право на спадщину за законом. Згідно з ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення. Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 визначено, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини, народженої до 1 жовтня 1968 року, розглядаються судом у випадках, коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Згідно ч. 1. ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України від 26 червня 2008 року, принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд вважає, що заява [PERSON]підлягає задоволенню, оскільки є доведена та обґрунтована.

Outcome: approved