Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

17.07.2013 р. Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 04.09.2006 року № б/н між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав кредит та проценти за його користування не сплачував. Станом на 31.05.2013 року відповідач має заборгованість перед банком в сумі 34933,98 грн., яка складається з наступного: 8140,32 грн. - заборгованість за кредитом; 24653,95 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1639,71 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати в розмірі 349,34 грн. В судовому засіданні представник позивача Ваніна Т.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про день та час слухання справи, у судове засідання не з'явився, причини своєї неявки не повідомив, забезпечив явку свого повноважного представника. Представник відповідача - адвокат [PERSON] позов визнав частково на суму 1149,10 грн., оскільки позивачем щодо більшої частини вимог пропущений строк позовної давності, про застування якого було заявлено відповідачем до винесення рішення у справі, а тому його застосування до спірних правовідносин є обов'язковим; просив суд в позові Банку в іншій частині відмовити з підстав пропуску позивачем без поважних причин строку звернення з позовом до суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 04.09.2006 року № б/н між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно Умов та правил надання банківських послуг, наданих позивачем, мінімальний обов'язковий платіж це розмір боргових зобов'язань позичальника, які щомісячно підлягають сплаті позичальником на протязі строку дії картки. Зі змісту п. 5.4 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що строк погашення кредиту у повному обсязі здійснюється не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці у полі «місяць». Відповідно до Заяви [PERSON] від 04.09.2006 р. щодо отримання вищезазначеної платіжної картки вказано строк її дії три роки, тобто кінцевий термін повернення грошів, позичених відповідачем, становить 4 вересня 2009 року. Позивач не надав суду доказів того, що ним продовжувався відповідачу строк дії картки або видавалась нова картка. Відповідно до положень статті 257 та ч.3 статті 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про те, що у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно умов договору 04.09.2009 року. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду із відповідним позовом про захист свого порушеного права лише 17 липня 2013 року. Отже, суд виходить з доведеності позовних вимог, щодо нарахуванням Банком заборгованості відповідно до умов договору, а також з непогашення боргу Відповідачем в добровільному порядку. Разом з тим враховує, що згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до норм ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача надав суду заяву про застосування строку позовної давності . Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених вище правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З врахуванням наведеного, моменту звернення позивача з позовом до суду 17.07.2014 р., часткового виконання відповідачем зобов'язань з погашення кредиту, що свідчить про визнання ним свого боргу перед позивачем та переривання перебігу позовної давності, що перебуває за межами трирічного строку, що передував зверненню з позовом, суд вважає, що обґрунтованим контр-розрахунок позовних вимог, наданий відповідачем , та вважає що стягненню з [PERSON] на користь Банку підлягає заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 1149,10 грн., в т.ч. сума поточної заборгованості за кредитом в межах позовної давності - 646,40 грн.; нараховані на поточну заборгованість за кредитом проценти - 159,30 грн.; проценти, нараховані на прострочену заборгованість, що перебуває в межах позовної давності - 43,40 грн. Щодо вимог банку про стягнення штрафу у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, суд враховує, що ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» «при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». А тому суд вважає, що у стягненні штрафів відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в сумі 500,00 грн. та штрафу (фіксована частина) в сумі 1639,71 грн. - штраф (процентна складова) слід також відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Пункт 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснює, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Крім цього, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому сума понесених позивачем витрат зі сплати судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 11,49 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial