Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

17.07.2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив стягнути 73588,36 грн. зайво нарахованих сум пенсійних виплат. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач з 26.10.2012 року знаходилася на обліку у відповідача та отримувала пенсію за вислугу років. Наприкінці 2016 року при перевірці відомостей одержувачів пенсії відповідальними працівниками позивача було встановлено, що відповідач з 2012 року працює на посаді, яка дає право на отримання пенсії за вислугу років, що є порушенням умов нарахування такого виду пенсій, у звязку з чим відповідачу у період з 01.04.2013 року до 31.12.2016 року була зайво виплачена пенсія у вищевказаному розмірі. Відповідно, оскільки відповідач відмовляється добровільно сплачувати зайво нараховану пенсію, позивач звернувся до суду із відповідною заявою. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, додатково повідомивши, що у позивача на час подання позову (управління Пенсійного фонду України у Первомайському районі з 31.03.2017 року реорганізовано шляхом приєднання до Лозівського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області) відбулися організаційно-штатні зміни. У судове засідання позивач не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без її участі, з позовними вимогами не згодна, надала суду письмові заперечення. Враховуючи наявність заяв від сторін про розгляд справи без їх участі суд приймає рішення за наявними у справі доказами, без фіксування судового засідання технічним засобом з підстав визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, та діюче законодавство з приводу повернення зайво нарахованих сум пенсійних виплат, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідачу по справі з 26.10.2009 року призначена пенсія за вислугу років на підставі п. «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 24.12.2015 року, тобто як медичному працівнику, яка мала необхідний загальний та спеціальний стаж. З 21.11.2012 року до 31.12.2016 року (період відповідно до заявлених позовних вимог) відповідач [PERSON] працювала у ТОВ «Тутковський геофізика» (до зміни назви вказаною юридичною особою без зміни організаційно-правової форми та коду ЄДРПОУ було ТОВ «Надра геофізика») робітником на геофізичних роботах ІІ розряду господарського підрозділу в польовій сейсморозвідувальній експедиції (до початку проведення АТО сейсморозвідувальній експедиції №2, оскільки перша знаходилася у Луганській області) (а.с.8). Відповідно до ст.50 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку. Виходячи з аналізу положень вказаної статті закону відрахування зайво виплаченої суми пенсії можливе лише за двох умов: зловживання з боку пенсіонера та подання страхувальником недостовірних даних. Даний перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до положень ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Вказані положення закону застосовуються незалежно від того чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно з п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, зокрема пенсії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, факт протиправної поведінки, настання шкоди (її розмір) та причинний зв'язок між ними завжди повинна довести сторона, яка бажає відшкодування шкоди, у даному випадку позивача по справі. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», довідки про заробітну плату та працю із вказівкою відповідної посади видаються підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за призначенням пенсії. В даній справі такою установою було ТОВ «Тутковський геофізика», яке і зобовязана була надавати за позивача як його роботодавець дані у систему персоніфікованого обліку застрахованих осіб щодо того, що посада відповідача відноситься до посад, які дають право на призначення пенсії за вислугу років, що роботодавцем відповідача зроблено не було. З огляду на вищевикладене та беручи до уваги, що фактичною підставою для переплати позивачу сум пенсії слугував саме факт відсутності даних про те, що посада відповідача надає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «б» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», при цьому будь-якого зловживання або недобросовісності з боку позивача відповідачем виявлено не було, тому суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для утримання з відповідача сум зайво нарахованої пенсії. Ідентичній позицію суду є позиція Верховного суду України, яка викладена у постанові від 22.01.2014 року по справі №6-151цс13, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для виконання усіма субєктами владних повноважень та усіма судами України, оскільки є тотожною у даній справі. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України суди зобовязані привести свою практику відповідно до правової позиції Верховного суду України. Посилання позивача на п.17 роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України №17 від 17.05.1992 року судом до уваги не приймаються, оскільки вказаний підзаконний нормативний акт не виконує функцію правозастосовчого документу стосовно норм Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», відповідно до якого відбувається призначення усіх без винятку пенсій в Україні з 01.01.2004 року. Окремо суд зазначає, що відповідно до діючого законодавства (редакція ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», яка набрала законної сили 01.01.2016 року та діє з того періоду) відповідач не мала права на отримання пенсії за вислугу років за посадою, на якій вона працює, оскільки її стаж з 01.01.2016 року, визначений законодавцем, не дозволяв їй претендувати на такий вид пенсії, а тому підстав вважати, що вона працювала на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років у вказаний період у позивача взагалі не було. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України суд вирішує питання судових витрат, а саме, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду, компенсує вказані витрати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed