Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

15.10.2014 року до Краматорського міського суду звернувся [PERSON] з позовом до Публічного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 11.06.2014 року на підставі наказу №413-к від 11.06.2014 року він був звільнений за п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні позивачу не виплатили заборгованість по заробітній платі за травень 2014 року у розмірі 3050 грн. 38 коп. та компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за час розрахунку при звільненні. Також діями відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, яку позивач оцінює у 500 грн. Просить винести рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за травень 2014 року у розмірі 3050,38 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 6 670,62 грн., суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2425,68 грн., моральну шкоду у сумі 500 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позові та додатково суду пояснив, що коли він подав позов до суду, йому було виплачено 3600 грн. Компенсація за невикористану відпустку йому виплачена не була. Просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що дійсно з 01.03.2011 року по 11.06.2014 року позивач перебував у трудових відносинах із Відповідачем. Звільнення позивача прийшлося на час активної стадії антитерористичної операції у м. Краматорську. Відповідно до висновку Донецької торгово - промислової палати від 06.09.2014 року на відповідача діють обставини не переборної сили (форс - мажорні обставини), які є підставою для відстрочення грошових зобов'язань, в тому числі для відстрочення розрахунків по оплаті праці. Моментом настання обставин не переборної сили по виконанню своїх зобов'язань для ПАТ «КЗВВ» є дата 14.05.2014 року. У зв'язку з тим, що затримка розрахунку по заробітній платі сталася через форс - мажорні обставини, на які Відповідач не міг вплинути будь - яким чином, відсутня і його вина. А отже, Відповідач не несе відповідальність за затримку розрахунків при звільнені, що передбачена у ст. 117 КЗпП. Розрахунок по заробітній платі із позивачем проведено у повному обсязі. Оскільки позивачем не доведено факт заподіяння йому моральних страждань та втрат немайнового характеру з вини Відповідача, вважає, що і вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Тому просить у позовних вимогах позивача відмовити у повному обсязі. Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Правовідносини по даному позову регулюються Кодексом законів про працю України. Перевірив надані докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій частині строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Підставою відповідальності власника (підприємства) - є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Не слід думати, що вина власника виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Водночас не можна вважати, що вину власника виключає лише непереборна сила, що розуміється як надзвичайна і невідворотна за даних умов подія. Усяке явище, яке перешкоджає власникові належне виконати свої обов'язки перед працівником, якщо власник проявляв належну дбайливість щодо цього, виключає вину власника. У відповідності зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівникові провадиться у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. П. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений ст. 23 ЦК України, згідно ч.3 якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що на підставі наказу № 54 - к від 17.03.2011 року [PERSON] був 01.03.2011 року прийнятий на роботу учнем зуборізника (а.с.24). Наказом № 413 - к від 11.06.2014 року позивач був звільнений за ст. 38 ч. 1 КЗпП України за власним бажанням (а.с. 25). Згідно довідки ПАТ «КЗВВ» на момент звільнення 11.06.2014 року заборгованість по заробітній платі з вирахуванням податків та інших загальнообов'язкових платежів [PERSON] становила 6012,36 грн., яка складається: 2499,48 грн. - заборгованість по заробітній платі за травень 2014 року та 3512,88 грн. - заборгованість по заробітній платі червня 2014 року, у тому числі компенсація за невикористану відпустку. Дана заборгованість у розмірі 6012,36 грн. була погашена частками 1241,65 грн. - 20.06.2014 року, 4770,71 грн. - 15.09.2014 року. Заборгованість по сплаті заробітної плати відсутня (а.с. 51). Факт перерахування заробітної плати у розмірі 6012,36 грн.. на платіжну картку [PERSON] підтверджується платіжними відомостями, платіжними дорученнями та виписками з карткового рахунку позивача (а.с.36, 37-38, 48-50 ) Судом встановлено, що дійсно станом на 15.09.2014 року позивачу відповідачем була сплачена заборгованість по заробітній платі у повному обсязі. Згідно висновку Донецької торгово - промислової палати № 2199/12.12.-03 від 06.09.2014 року Донецька торгово - промислова палата вважає дійсним настання обставин не переробної сили (форс - мажорних обставин) з 14 травня 2014 року для ПАТ «Краматорський завод важкого верстатобудування» при здійсненні господарської діяльності на території м. Краматорськ та Донецької області, які свідчать про наявність загрози виникнення/накопичення податкового боргу та є підставою для відстрочення грошових зобов'язань/ податкового боргу. На момент видачі висновку Донецькою торгово - промисловою палатою обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо (а.с. 27-28). Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Оскільки вина є загальною підставою відповідальності за порушення зобов'язання (крім випадків, встановлених законом або договором), то особа, довівши, що вона вжила усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання і, зокрема, що порушення сталося внаслідок випадку чи непереборної сили, звільняється від цивільно - правової відповідальності. Згідно чинного законодавства доказами, що підтверджують факт настання (існування) форс - мажорних обставин, є висновок Торгово - промислової палати. Відповідно до розділу ІІ Постанови КМУ від 27.12.2010 р. N 1235 Про затвердження переліку обставин, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу, і доказів існування таких обставин - Обставини непереборної сили, дія яких може бути викликана винятковими погодними умовами і стихійним лихом (ураган, буря, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, землетрус, пожежа, просідання і зсув ґрунту, замерзання моря, закриття морських проток, які трапляються на звичайному морському шляху між портами відвантаження і вивантаження, інше стихійне лихо тощо) або непередбаченими ситуаціями, що відбуваються незалежно від волі і бажання заявника (війна, блокада, страйк, аварія). Доказами, що підтверджують факт настання (існування) зазначених обставин, є: висновок Торгово-промислової палати про настання обставин непереборної сили чи стихійного лиха на території України; рішення Президента України про оголошення окремих місцевостей України зоною надзвичайної екологічної ситуації, затверджені Верховною Радою України. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що не виплата належних працівнику сум при звільненні позивача відбулася не за виною відповідача ПАТ «КЗВВ», а в наслідок настання обставин непереборної сили, що було доведено в судовому засіданні відповідачем, та станом на 15.09.2014 року ПАТ «КЗВВ» було сплачено позивачу заборгованість по заробітній платі у повному обсязі, тому суд, вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні слід відмовити. Суд також вважає, що оскільки вини відповідача в несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільнені немає, тому в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слід відмовити, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed