Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

15 липня 2021 року (згідно з інформацією про відправку) позивач звернувся до Згурівського районного суду Київської області із вище вказаною позовною заявою в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь: грошові кошти в розмірі 37500,00 грн у рахунок повернення боргу за договором позики; пеню в розмірі 222750,00 грн; штраф у розмірі 37500,00 грн; відсотки за користування чужими грошовими коштами в розмірі 30462,33 грн; інфляційні втрати в розмірі 4372,50 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 листопада 2018 року він надав відповідачу [PERSON] позику у розмірі 37500,00 грн, що підтверджується договором позики № 28/011 від 28.11.2018 та оригіналом розписки від 28.11.2018, яка знаходиться у позивача. Починаючи з листопада 2019 року позивач постійно в усній формі вимагав повернення боргу, але відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання та до цього часу борг не повернув. Позивачем відповідачу було надіслано письмову вимогу (з описом вкладення від 05.07.2021) про повернення боргу в повному обсязі, проте відповідач її проігнорував, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. Положенням договору позики № 28/011 від 28.11.2018 встановлена відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань, зокрема, у разі прострочення повернення позики, на неповернуту частину позики нараховується пеня в розмірі 1% від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення повернення, а в разі прострочення повернення позики (або її частини) більш ніж на 15 днів - позичальник додатково сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 100% від суми неповернутих коштів. Нарахування штрафу не припиняє нарахування пені, яка нараховується до моменту повного повернення суми позики. Крім того, в разі прострочення повернення позики на неповернуту частину суми позики нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 50% річних. Нарахування процентів починається з першого дня прострочення і відбувається до дня повного повернення суми позики. Також, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 23 липня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У зв`язку зі звільненням [PERSON] з посади судді Згурівського районного суду Київської області у відставку, на підставі розпорядження керівника апарату від 17.09.2021 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 365/358/21, провадження номер 2/365/286/21. Ухвалою від 17.09.2021 суддя Хижний Р.В. прийняв справу до свого провадження зі стадії підготовчого судового засідання. 30 вересня 2021 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] , в якій він просить долучити до матеріалів справи пояснення до позовної заяви. У своїх поясненнях зазначає, що ним був підписаний договір позики № 28/011 та розписка від 28.11.2018. Позовні вимоги визнає в частині надання позики в розмірі 37500,00 грн. У 2018 році він офіційно працював в ТОВ «ВП» «САН». Одним із власників товариства був та є позивач. Оскільки він опинився у скрутному становищі, 28.11.2018 вимушений був укласти договір позики на суму 37500,00 грн, яку зобов`язувався віддати 28.11.2019. На той час і до весни 2021 року у нього з позивачем були хороші стосунки. У визначений договором термін повернути позику не мав змоги. Позивач казав, щоб він не хвилювався та поверне позику, коли будуть гроші. На момент підписання договору офіційно працював на позивача, а тому не приділив увагу тлумаченню, законності та наслідкам п. 6 та 7 Договору щодо нарахування штрафу та пені. Просить застосувати до вимог про стягнення неустойки строк позовної давності в один рік. Вказує на неможливість одночасного стягнення пені та штрафу. Просить суд застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки. Визнає позов в частині надання позики у розмірі 37500,00 грн. В іншій частині позовних вимог просить відмовити повністю. 05 листопада 2021 року (згідно з інформацією про відправку) позивач надіслав до суду відповідь на пояснення відповідача від 30.09.2021, в якій зазначає, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору та договір є обов`язковим до виконання. Проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження застосування яких законом не встановлено. Щодо застосування строку позовної давності, то вона застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Оскільки відповідач із такою заявою до суду не звертався, то підстав для зменшення розміру пені не вбачається. Окрім того, відповідач пропустив строк подачі відзиву на позовну заяву, що визнається та неоспорюється відповідачем. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом, а документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду. 07 грудня 2021 року суд постановив ухвалу, якою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Сєров В.М. позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення був належним чином повідомлений, попередньо направив до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає в частині позики у розмірі 37500,00 грн. Просить при ухваленні рішення врахувати його письмові пояснення. Суд визнав можливим розглядати справу за даної явки учасників справи, оскільки у справі є достатньо матеріалів про права та правовідносини сторін та неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.11.2018 сторони уклали договір позики № 28/011, згідно з яким позикодавець [PERSON] передає у власність позичальникові [PERSON] грошові кошти у розмірі 37500,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк (термін) до 28.11.2019 (а.с. 8 - копія договору). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт передачі грошових коштів за договором позики № 28/011 від 28.11.2018 у розмірі 37500,00 грн підтверджується розпискою відповідача [PERSON] від 28.11.2018 (а.с. 9 - копія розписки). Факт укладення договору позики № 28/011 від 28.11.2018 та підписання розписки відповідачем визнається. Відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 37500,00 грн (а.с. 59 - письмові пояснення відповідача). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Договором позики сторони визначили термін повернення суми позики у розмірі 37500,00 грн 28.11.2019. В силу положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у розмірі 37500,00 у встановлений договором строк не повернув. З огляду на вище викладене вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на його користь грошових коштів в розмірі 37500,00 грн у рахунок повернення боргу за договором № 28/011 від 28.11.2018 та розпискою від 28.11.2018 підлягає до задоволення повністю. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В Україні діє принцип свободи договору (ст. 3, 6, 627 ЦК України). Сторони узгодили, що у разі прострочення повернення позики на неповернуту частину суми позики нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 50% річних. Нарахування процентів починається з першого дня прострочення і відбувається до дня повного повернення суми позики (п. 7 Договору). В силу п. 8 Договору у всьому іншому, не передбаченому умовами цього договору сторони керуються чинним законодавством України (а.с. 8 - копія договору). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та, в даному випадку, 50% річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц та в постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Згідно з наданим позивачем розрахунком відсотків за користування грошовими коштами сума таких відсотків за період з 29.11.2019 по 14.07.2021 складає 30462,33 грн (а.с. 7 - розрахунок). Відповідач [PERSON] у своїх поясненнях жодним чином не обґрунтував свої заперечення щодо стягнення з нього відсотків за користування грошовими коштами на підставі п. 7 Договору. Здійснений позивачем розрахунок відповідає умовам договору та волі сторін в момент укладення договору, не суперечить нормам чинного законодавства, а тому вимога про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами в розмірі 30462,33 грн підлягає до задоволення в повному обсязі. Також, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 4372,50 грн. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що позивач заявляє до стягнення інфляційні втрати за період з 29.11.2019 по 14.07.2021, проте при проведенні розрахунку інфляційних втрат позивач не врахував індекс інфляції за грудень 2019 року (а.с. 6 - розрахунок). З огляду на це, суд здійснив перерахунок інфляційних втрат. Сукупний індекс інфляції (за період Грудень 2019 - Червень 2021) = 99,80% * 100,20% * 99,70% * 100,80% * 100,80% * 100,30% * 100,20% * 99,40% * 99,80% * 100,50% * 101,00% * 101,30% * 100,90% * 101,30% * 101,00% * 101,70% * 100,70% * 101,30% * 100,20% = 111,441% Інфляційні втрати = 37500,00 грн (сума боргу) ? 111,441% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 37500,00 грн. (сума боргу) = 4290,52 грн. З огляду на вище викладене, суд вбачає за необхідне вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати у розмірі 4290,52 грн. На підставі п. 6 Договору у разі прострочення повернення позики, на неповернуту частину позики нараховується пеня в розмірі 1 % від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення повернення, а в разі прострочення повернення позики (або її частини) більш ніж на 15 днів - позичальник додатково сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 100 % від суми неповернутих коштів. Нарахування штрафу не припиняє нарахування пені, яка нараховується до моменту повного повернення суми позики (а.с. 8 - копія договору). Згідно з наданим позивачем розрахунком пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 29.11.2019 по 14.07.2021 складає 222750,00 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача штраф у розмірі 37500,00 грн (а.с. 5 - розрахунок). У своїх поясненнях до позовної заяви відповідач [PERSON] просить суд застосувати строк позовної давності в один рік, на підставі ст. 61 Конституції України та ст. 549 ЦК України вказує на неможливість одночасного стягнення пені та штрафу як юридичної відповідальності одного виду. Також, просить суд застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір нарахованої пені, штрафу та процентів у 7,76 разів перевищує розмір зобов`язання (а.с. 59 - письмові пояснення відповідача). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. У частині 1 статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, свобода договору не є безмежною та в окремих випадках законом можуть встановлюватись імперативні норми, які мають враховуватись сторонами при укладенні договору. Окрім того, сторони при укладенні договору мають дотримуватись вимог розумності та справедливості. Стаття 13 ЦК України визначає межі здійснення цивільних прав. Зокрема, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно, при укладенні сторонами договору має бути дотриманий баланс прав та обов`язків сторін таким чином, щоб умови договору не були дискримінаційними по відношенню до однієї із сторін. Згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ця норма є імперативною нормою прямої дії. Зі змісту ст. 549 ЦК України вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - прострочення повернення позики, як це визначено в п. 6 Договору, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Така правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15. Аналогічної правової позиці дотримується і Верховний Суд, зокрема у постановах від 19.09.2018 у справі № 664/2784/15-ц та від 18.04.2018 у справі № 705/6051/15-ц. Тобто підстав для одночасного стягнення з відповідача [PERSON] штрафу та пені за прострочення повернення позики немає. У постанові від 19.09.2018 у справі № 664/2784/15-ц Верховний Суд зазначає, що тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. При вирішенні того, який вид неустойки з передбачених в п. 6 Договору підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , суд враховує наступне. Відповідач [PERSON] у своїх поясненнях просить застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені). Представник позивача заперечує проти застосування строку позовної давності, мотивуючи свої заперечення тим, що відповідачем не подана відповідна заява, як це передбачено ст. 267 ЦК України. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, у статті 267 ЦК України не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у будь-якій формі, наприклад, у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. Така правова позиція відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 09.04.2019 у справі №912/1104/18 та підтриманій у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у справі № 904/4342/18. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Відповідно до п. 6 Договору штраф нараховується в разі прострочення повернення позики (або її частини) більш ніж на 15 днів, тобто на 16 день прострочення повернення позики, а саме 14 грудня 2019 року. Відповідно, позивач мав право звернутися з вимогою про стягнення з відповідача штрафу протягом одного року - до 14.12.2020. У зв`язку зі спливом строку позовної давності щодо вимоги про стягнення штрафу у розмірі 37500,00 грн, суд вбачає за необхідне відмовити в її задоволенні. Щодо стягнення з відповідача пені, то суд зазначає наступне. Відповідач, посилаючись на п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, просить суд відмовити також в задоволенні вимог щодо стягнення пені, оскільки на його думку пеня нараховується в межах одного року (а.с. 59 - письмові пояснення відповідача). Таке тлумачення норми п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України не відповідає дійсності, оскільки строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України), а не строк, протягом якого нараховуються штрафні санкції. Сторонами в договорі узгоджений розмір пені - 1 % від суми неповернутих коштів за кожен день прострочення повернення. При цьому, пеня нараховується до моменту повного повернення суми позики (а.с 8 - копія договору). Оскільки договір передбачає нарахування пені за кожен день прострочення на відповідну суму до моменту повного повернення суми позики, то позовна давність щодо вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на позов про стягнення такої санкції за кожен день прострочення виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Тобто, позивач [PERSON] , з урахуванням заяви позивача [PERSON] про застосування строку позовної давності, має право на стягнення пені в межах останніх 12 місяців перед зверненням позивача до суду. Така правова позиція відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 910/29752/15 та у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/17753/18. Сума пені в межах одного року складає 37 500,00 грн. (сума боргу) * 1,00000% (розрахункова ставка) / 100% * 366 (кількість днів, 2020 рік - високосний) = 137 250,00 грн. Відповідач [PERSON] просить суд застосувати до вимог про стягнення неустойки ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки заявлена до стягнення пеня значно перевищує розмір його зобов`язань за договором, і навіть при застосування строку позовної давності сума пені перевищуватиме суму боргу майже в чотири рази (а.с. 59 - письмові пояснення відповідача). На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Неустойка за своїм правовим призначенням є штрафною санкцією, засобом розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання. Санкції (у даному випадку - неустойка), визначені відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію позикодавця майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку позичальника. Наявність у позикодавця можливості стягувати із позичальника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення і неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для позичальника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків позикодавцем. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів пені, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами позичальника та позикодавця. У рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 у справі №1-12/2013 Конституційний Суд України зауважив, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. А положення договору про нарахування та сплату неустойки за договором позики, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Конституційний Суд України зазначає, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Зменшення неустойки (зокрема пені) є протидією необґрунтованому збагаченню однієї із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені спрямоване на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема, у постановах від 23.03.2021 у справі № 921/580/19, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18. З урахуванням вищевикладеного, на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру. З огляду на вище викладене суд вбачає за необхідне вимогу про стягнення з відповідача пені задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 37500,00 грн, який на думку суду є розумним та таким, що забезпечує виконання компенсаторної функції пені. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні доведено, що між сторонами укладено договір позики № 28/011 від 28.11.2018 та відповідачем [PERSON] видана розписка від 28.11.2018, якою підтверджується факт отримання коштів у розмірі 37500,00 грн на підставі Договору. Сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, зокрема врегулювали питання сплати процентів за користування чужими коштами у випадку неповернення позики у встановлені договором строки, а також штрафні санкції за прострочення повернення позики. Судом встановлено, що відповідач не виконав зобов`язання за договором щодо повернення позики у встановлені договором строки. Відповідно позивач має право на захист своїх порушених прав в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити частково. Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Згурівським РВ ГУ МВС України в Київській області 21 жовтня 2004 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) грошові кошти в розмірі 37500 (тридцять сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок у рахунок повернення боргу за договором позики № 28/011 від 28 листопада 2018 року та розпискою від 28 листопада 2018 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] пеню в розмірі 37500 (тридцять сім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за користування чужими коштами в розмірі 30462 (тридцять тисяч чотириста шістдесят дві) гривні 33 копійки). Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 4290 (чотири тисячі двісті дев`яносто) гривень 52 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовити. Позивач [PERSON] є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 2, у зв`язку з чим, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору (а.с. 19 - копія посвідчення). На підставі ч. 1 та 6 ст. 141 ЦПК України Стягнути з [PERSON] в дохід держави судовий збір у розмірі 1097 (одна тисяча дев`яносто сім) гривень 53 копійки. На підставі викладеного,

Outcome: partial