Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

17.08.2017 року представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним та стягнення основного боргу та відсотків за користування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27.06.2014 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір №401628236. Позивач вважає, що договір не відповідає вимогам закону, суперечить чинному законодавству, укладений з порушенням її прав як споживача, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, оскільки [PERSON] являється інвалідом І групи по зору та не могла бути ознайомлена з умовами договору в силу свого фізичного стану. Тому просить визнати кредитний договір №401628236 від 27.06.2914 року недійсним, та стягнути з ПАТ «Альфа-банк» на користь [PERSON] 7 320 грн., сплачених нею за кредитним договором, основного боргу та 700 грн. - відсотків за користування ним. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір споживчого кредитування на суму 7 320 грн. під 0,01% річних плати за користування кредитними коштами на придбання ПВХ-конструкцій (вікон) за договором, укладеним між позивачкою та ФОП [PERSON] Недійсність правочину мотивує тим, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам закону, оскільки позивачці не було надано повної та достовірну інформацію про умови надання кредиту, оскільки вона являється інвалідом І групи по зору та не могла бути ознайомлена з умовами договору в силу свого фізичного стану, що умови кредитування є несправедливим по відношенню до позивача і є результатом нечесної підприємницької практики. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. При цьому представник відповідача посилалася на те, що банком під час укладання договору було дотримано всі вимоги чинного законодавства. Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 27.06.2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №01628236. На підставі цього договору позивач [PERSON] отримала від банку грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування в сумі 7 700 грн. за умови сплати 0,01 відсотків річних, строком до 01 липня 2016 року, грошові кошти банку в сумі 7238грн. були перераховані безготівково ФОП [PERSON] Після перерахунку коштів від банку до ФОП [PERSON] позивачка не повідомляла банк про відкликання згоди на укладення кредитного договору та про повернення отриманих коштів. А на вимоги банку повністю сплатила всю заборгованість за кредитним договором. Як вбачається з позовних вимог, позивачка просить визнати вищезазначений кредитний договір недійсним як такий, що суперечать чинному законодавству, укладений з порушенням права позивача як споживача, без надання повної та достовірної інформації про умови надання кредиту, оскільки вона являється інвалідом І групи по зору та не могла бути ознайомлена з умовами договору в силу свого фізичного стану. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 628 цього Кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Сплативши повністю заборгованість по договору, позивачка погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання чи визнання недійсним через ненадання кредитором своєчасної та достовірної інформації про послугу, отже її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З матеріалів справи вбачається, що факт виконання банком своїх зобов'язань перед позичальником за кредитним правочином у повному обсязі сторонами не заперечується і позивачка виконала зобов'язання погашення кредиту до подання позову до суду. В укладеному сторонами договорі кредиту доступно та зрозуміло передбачено: розмір коштів за кредитною лінією та строки її дії та кредитного ліміту; визначено величину річних відсотків за користування кредитом, комісійних платежів, тощо, тобто банком позичальнику банком була надана повна інформація про умови надання кредиту, його вартості та інших супутніх послугах і тарифах до них. Отже, твердження представника позивача та самої позивачки про те, що при укладенні спірного правочину банк не дотримав істотних умов договору щодо надання їй як позичальнику повної інформації про умови кредиту, на увагу не заслуговують. Відповідно до ч. 2 ст. 18 цього Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. 17.08.17 представник позивача [PERSON], звернувшись до суду з позовом до банку про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними та іншими вимогами, в своїй позовній заяві, як на правову підставу цих вимог, посилався лише на те, що [PERSON], будучи інвалідом І групи по зору в силу свого фізичного стану не могла бути ознайомлена з частиною умов договору, а саме в частині того, що за договором встановлено плату за надання виписок за рахунком за управління кредитом, передбачена комісійна винагорода за надання кредиту в розмірі 6% та комісійна винагорода за управління кредитом з період з 7-го по 24 місяць користування кредитом - 2% від суми кредиту. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. Відповідно до ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, предметом доказування у цій категорії справ є додержання сторонами в момент укладення договору вимог закону, а не виконання цього договору вже після його укладення. Проте таких обставин позивачкою у справі не доведено. Не розуміння позичальником запропонованих банком умов кредитного договору або неможливість їх оцінити в сукупності в момент укладення, щодо витрат на його обслуговування та здорожчання, не є обманом зі сторони банку. Здорожчання кредиту (в процесі його виконання, а не на час укладення) на думку суду, у випадку доведення обґрунтованості зазначених фактів може бути підставою для перерахунку позивачці кредитної заборгованості перед банком, а не для визнання спірного кредитного договору недійсним. Детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача та графік платежів позивачці на час укладення кредитного договору був наданий, тому їй було відомо яку суму та на який строк ще отримає позивачка в подальшому. Таким чином, надані докази, на які посилалась позивачка (а фактично лише текст договору та графік платежів), не свідчать про те, що: підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела позивачку в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею спірного правочину; умови спірного кредитного договору для позивачки були несправедливими та що наслідком цих умов став істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; відсоткова ставка та вартість кредиту, що були закладені сторонами у кредитному договорі та були відомі позичальнику, є тими обставинами, які обов'язково мали б перешкодити позивачці укласти спірний кредитний договір, а банк навмисно і цілеспрямовано своїми винними діями щодо відсоткової ставки та вартості кредиту ввів її в оману і це вплинуло на укладення позивачкою спірного правочину. На думку суду позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману. В судовому засіданні встановлено, що позивач за власною ініціативою звернулася до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомленні з текстом договору та інформацією про умови надання кредиту, його сукупну вартість і позивач мала можливість з ними ознайомитись. Добровільно підписавши договір, позивач висловила свою згоду з усіма умовами цього договору. Посилання позивача на те, що вона підписала вказані документи належно не прочитавши, не заслуговують на увагу. Оскільки на час укладання договору позивач могла зауважити відповідачу про свою інвалідність по зору, скористуватися допомогою інших осіб, натомість вона погодилась з умовами договору. Позивач, маючи на руках копію тексту договору та графіку платежів, вже після підписання договору, мала можливість додатково ознайомитися з наданими документами в тому числі і за допомогою інших осіб та повідомити банк про відкликання згоди на укладення кредитного договору та про повернення отриманих коштів, але цього не зробила. При цьому на вимогу банку позивач добровільно повністю сплатила кошти за договором, що теж підтверджує її згоду з усіма умовами цього договору. Тому, доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладанням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать її підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже немає підстав для визнання кредитного договору недійсним, та стягнення із відповідача сплачених позивачкою за даним договором коштів. За таких обставин, на переконання суду відсутні правові і фактичні підстави для задоволення пред'явленого позову, який, на думку суду був заявлений не для захисту порушеного права, а з метою зменшити або уникнути цивільно-правової відповідальності. Оскільки не має підстав для визнання кредитного договору не дійсним, то відповідно відсутні підстави для задоволення вимог, які випливають з цього, зокрема про повернення переплачених коштів На підставі викладеного,

Outcome: dismissed