Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

15.06.2015 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року в розмірі 276479,04 грн. та судових витрат в розмірі 2764,79 грн., посилаючись на те, що 07.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №DN81AR15790206, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 55453 грн. на термін до 06.02.2015 року зі сплатою відсотків, комісії та інших витрат згідно договору. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором. Відповідач сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місць, нараховані від суми непогашеної у строк заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязання за кредитним договором не виконала, в звязку з чим, станом на 26.05.2015 року має заборгованості в розмірі 276479,04 грн., з якої 33517,21 грн. заборгованість за кредитом, 37330,37 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 15198,29 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 177029,41 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, а також штрафи відповідно до договору, 250 грн. штраф (фіксована частина), 13153,76 грн. штраф (процентна складова). [PERSON] не погодившись з первісним позовом, звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та про розірвання кредитного договору, в якому просила визнати незаконним підняття ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки по кредитному договору у розмірі 21% на рік з 01.02.2009 року, зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок з 01.02.2009 року відсоткової ставки по кредитному договору у відповідності з розмірами, встановлених кредитним договором 9,60% річних, здійснити перерахунок суми заборгованості по кредитному договору з урахуванням суми 19781,51 грн. утриманої банком як штраф за зберігання та утримання предмета застави (автомобіля) на майданчику банку в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту та здійснити перерахунок суми заборгованості по кредитному договору. Відсотків та санкцій з урахуванням цієї суми, як сплаченої нею по кредитному договору та визнати кредитний договір розірваним, посилаючи на те, що 07.02.2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитно-заставним договором №DN81AR15790206. Листом від 05.01.2009 року позивач повідомив її про збільшення розміру процентної ставки за вищевказаним кредитним договором з 9,60% (оговорених кредитним договором) до 21%, починаючи з 01.02.2009 року. Також збільшення відсоткової ставки за користування кредитом: суперечить вимогам ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони фінансовим установам в односторонньому порядку збільшувати розмір процентів та інших платежів, передбачених кредитним договором, який вступив у дію з 10.01.2009 року. Тому вона вважає за необхідне зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок з 01.02.2009 року відсоткової ставки по кредиту у відповідності з розмірами, встановленими кредитним договором у розмірі 9,60%. Вона у 2008 році виконувала умови вищевказаного кредитного договору,однак у звязку з світовою фінансовою кризою, яку вона розцінює як обставину непереборної сили, вона не змогла виконувати свої зобовязання за кредитним договором у повному обсязі. Оскільки позивач вимагає повернення кредиту в повному обсязі, у звязку з суттєвою зміною обставин, вважає, що кредитний договір повинен бути розірваний. Вимагаючи дострокового стягнення суми кредиту в умовах фінансової кризи та підвищення відсоткової ставки за користування кредитом, яка була передбачена умовами договору при його укладенні, банк фактично змінює зміст договору щодо права та обовязків сторін та його строку дії. Право на дострокове стягнення суми кредиту передбачено умовами договору, але воно тягне за собою таку суттєву зміну прав та обовязків сторін, що втрачається сенс договору. В ході переговорів вони не досягли згоди щодо реструктуризації боргу, банк наполягає на поверненні всієї суми. ПАТ КБ «Приватбанк» у липні 2013 року нарахував йому штраф за зберігання і утримання предмета застави (автомобіля) на майданчику банку у сумі 19781,51 грн., посилаючись на вимоги п.12.2.5 договору. Але даний пункт договору стосується факту передачі предмета застави (автомобіля) із володіння банку у користування відповідача, а не навпаки (адже в даному випадку предмет застави було вилучено у відповідача та передано у володіння позивача, а тому нарахування суми штрафу у розмірі 19781,51грн. є безпідставним та не ґрунтується на умовах кредитного договору, а тому ця сума повинна бути врахована в погашення основної суми заборгованості по тілу кредиту. Також просила застосувати строк позовної давності до вимог ПАТ КБ «Приватбанку» щодо стягнення з неї заборгованості по кредиту в частині неустойки (пені, штрафу) за період з 07.02.2008 року по 30.05.2014 року та відмовити в задоволенні у цій частині позовних вимог. Представник позивача за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав в повному обсязі, надав виписки по рахунку за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 за період з 07.02.2008 року по 29.10.2015 року, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки у звязку з невиконанням відповідачем за первісним позовом умов кредитного договору, була нарахована сума заборгованості за кредитом, а також сума штрафу за зберігання і утримання предмета застави на майданчику банку, що передбачено п.12.2.5 кредитного договору. Грошові кошти після вилучення 30.07.2009 року заставного автомобіля та його реалізації 09.10.2012 року, були зараховані банком в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Що стосується самостійного підвищення банком відсоткової ставки, зазначив, що підвищення процентної ставки було передбачене вимогами чинного законодавства та п.2.3.1. кредитного договору, згідно якого банк в односторонньому порядку мав право збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні конюктури ринку грошових ресурсів в Україні, про що і було повідомлено відповідача шляхом надсилання письмового повідомлення за день до такої заборони. Заперечував проти розірвання договору та застосування строків позовної давності про стягнення пені, оскільки вважає вказані вимоги позивача за зустрічним позовом безпідставними та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та умов кредитного договору. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог позивача за первісним позовом та застосувати до вказаних правовідносин строк позовної давності, наполягали на задоволенні зустрічних позовних вимог та просили визнати кредитно-заставний договір №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року недійсним в звязку з незаконним підняттям позивачем процентної ставки та розірвати його. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №DN81AR15790206, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 55453 грн., з якої 49000 грн. - на придбання автомобіля марки ВАЗ21154, 2499 грн. - оплата перших страхових платежів, 34 грн. оплата за реєстрацію предмета застави, 3920 грн. оплата винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується з моменту видачі кредиту, на термін до 06.02.2015 року зі сплатою відсотків 9,6% річних. З метою виконання зобовязань за п.3.4. відповідачу відкривається кредитна лінія в розмірі 17493 грн. для сплати чергових страхових платежів, а саме: винагорода за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту в розмірі 3920 грн., винагорода за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісяця в період сплати у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту, винагорода за проведення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до ст.16.9, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,00% річних від суми зареєстрованих ресурсів з 7 по 11 число кожного місяця. Згідно п.17.8 договору, щомісяця в період сплати відповідач зобовязана сплатити щомісячний платіж в розмірі 1190,23 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування кредитом (а.с.7-11). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути кредитору надані грошові кошти та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Уклавши кредитний договір, сторони взяли на себе певні зобовязання. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Пунктом 6.3.1 кредитно-заставного договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року передбачено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. Згідно ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», прийнятим 12.12.2008 року та який набрав чинності 09.01.2009 року, цивільний кодекс доповнено статтею 1056-1 та стаття 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» доповнена частиною четвертою, зі змісту яких банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати мови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом». Листом від 05.01.2009 року за вихідним №20.1.3.2/6-553958451 ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив [PERSON], що починаючи з 01.02.2009 року відсоткова ставка за кредитним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року, збільшується та складатиме 21% на рік (а.с.75-76,77). Враховуючи викладене, вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та розірвання в звязку з цим договору не підлягають задоволенню, оскільки відповідач за зустрічним позовом мав право на підняття процентної ставки по кредитно-заставному договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року, а припинення дії договору відповідно до п.15.4 здійснюється лише у відповідності до умов договору та діючого законодавства України. 30.07.2009 року службою безпеки ПАТ КБ «Приватбанк» згідно кредитно-заставного договору у [PERSON] був вилучений автомобіль [NUMBER] та який був переданий під реалізацію працівникам банку, що підтверджується відповідним актом (а.с.100). Заочним рішенням Держинського районного суду м.Харкова від 13.07.2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року звернув стягнення на предмет застави автомобіль [NUMBER], що належав на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с.101-104). Згідно звіту про оцінку транспортного засобу, яку була проведена майже через три роки, вартість автомобіля ВАЗ 21154, державний номер [NUMBER] станом лише на 26.07.2012 року складала 38000 грн. (а.с.81-87). Згідно листа ПАТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-20151029/3079 від 30.10.2015 року, сума від реалізації заставного автомобіля склала 40095 грн. та яка 09.10.2012 року була розподілена наступним чином: 20047,50 грн. погашення заборгованості за кредитним договором, 19781,51 грн. штраф за зберігання і утримання предмета застави (стоянку) на майданчику банку , 265,99 грн. витрати за підготовку авто до продажу (а.с.78). Станом на 26.05.2015 року, згідно розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року та виписки по рахунку 29093052310890 [PERSON], за період з 07.02.2008 року по 29.10.2015 року, відповідач за первісним позовом 09.06.2009 року здійснив останнє погашення заборгованості по кредиту в сумі 696,28 грн. В подальшому відповідач [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та відсотків за користування кредитом (а.с.4-6,36-42,79,80). Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. ?У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. ? Враховуючи правові позиції Верховного суду України викладені в постановах у справах №6-31цс15 від 03.06.2015 року, №6-190цс14 від 21.01.2015 року, №6-246цс14 від 11.02.2015 року, №6-239цс14 від 04.02.2015 року, суд дійшов висновку, що перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами, що випливають з умов кредитного договору №DN81AR15790206 від 07.02.2008 року розпочався саме з 07.07.2009 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу по кредиту. Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги суд вважає, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Позивач за первісним позовом звернувся до суду лише 15.06.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, відсотках, пені та штрафів. Позивач за первісним позовом у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року по справі щодо офіційного тлумачення положень Закону України «Про відповідальність за несвоєчасно виконання грошових зобовязань» від 22 листопада 1996 року дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Вимога позивача за первісним позовом про стягнення штрафної санкції в розмірі, який не відповідає вимогам ч.2 ст.549 ЦК України, та становить майже 177029,41 грн. від суми заборгованості за кредитом в сумі 33517,21 грн., спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституційний Суд України визначив, що захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини 3 статті 551 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було розяснено права та обовязки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм Цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» судам слід неухильно дотримуватись вимог ст.ст.58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Відповідно до ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилались позивачі за первісним та за зустрічним позовом, як на підставу своїх вимог, на які посилалися відповідачі, як на підставу своїх заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, суд знаходить позовні вимоги позивача за первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічні позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання незаконним підняття процентної ставки за кредитним договором та про розірвання кредитного договору такими, що не підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed