Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

16.07.2019 позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона згідно договору дарування будинку від 11.10.2002 набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] . З даного часу позивач зі своєю сім`єю зареєстровані та проживають в даному будинку. Однак, в ньому залишилась проживати відповідач [PERSON] Постановою Волинського апеляційного суду від 04.02.2019 відповідача визнано такою, що втратила право користування будинком. На прохання виселитися [PERSON] не відреагувала, дозволу на проживання їй не надавали. Дана обставина створює перешкоди їй, як власнику на власний розсуд розпоряджатися належним майном. А тому, позивач просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності будинком [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із зазначеного житлового будинку. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Додатково вказали, що відповідач обіцяє, що виселитись з будинку, однак так і не переїжджає, речі всі зібрані. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову фактично визнала, вказувала на те, що залишила б належний позивачу будинок, однак, не має куди переїхати. В даному будинку живе з народження, іншого житла не має. Заслухавши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 жовтня 2002 року між [PERSON] (даритель) та [PERSON] (обдарована) було укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано в установленому законом порядку за [PERSON] (а.с. 4). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5), позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Таким чином, матеріалами справи стверджується, що житловий будинок [ADDRESS] , є приватною власністю [PERSON] . Відповідно до відомостей внесених у будинкову книгу А № 20433 (а.с. 11-15), відповідач [PERSON] , 1956 року народження, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Вищевказана обставина підтверджується і відомостями підрозділу УДМС України у Волинській області. В судовому засіданні встановлено та не оспорювалося сторонами у справі, що на даний час відповідач зареєстрована та проживає у будинку позивача. Договір про порядок користування житловим приміщенням, між сторонами не укладався. Позивач не надавала згоди на проживання відповідача [PERSON] на проживання у належному їй на праві власності будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З матеріалів справи вбачається, що позивач зверталася до суду за захистом порушеного права, а саме з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком. Постановою Волинського апеляційного суду від 04.02.2019 (а.с. 8-10) [PERSON] визнано такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Статтею 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На даний час, відповідач рішення суду залишила поза увагою та продовжує проживати у будинку позивача без її згоди. Статтею 150 Житлового кодексу України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункту 33 Постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив судам, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. На підставі вищевикладеного, того, що право власності є важливим атрибутом правової держави та демократичного суспільства, враховуючи ту обставину, що позивач не бажає надавати дозволу на проживання відповідача у будинку, а відповідач не заперечує факту необхідності виселення, суд дійшов висновку, що порушене право власника підлягає захисту шляхом виселення відповідача. Враховуючи, що позивач при зверненні до суду з позовною вимогою понесла судові витрати, а саме сплатила судовий збір в розмірі 768,40 грн., а відповідач позов визнала, суд вважає, що позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого нею при поданні позову судового збору в сумі 384 грн. 20 коп., а решту суми судового збору в розмірі 384 грн. 20 коп. стягнути з відповідача на її користь.

Outcome: approved