Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

16.11.2021 позивач [PERSON] звернулась до суду з даною позовною заявою. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що її матері [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . Ще при житті, 19.02.2005 між позивачем [PERSON] та її матір`ю [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач зобов`язалась надавати матері матеріальне забезпечення довічно, а остання в свою чергу передала у власність позивача квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Наразі позивач переїхала мешкати до Російської Федерації та має та намір продати вищевказану квартиру, але нотаріус відмовив їй в укладанні угоди, посилаючись на те, що на час укладання договору довічного утримання вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] , а тому квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач [PERSON] зазначає, що з 07.12.2005, тобто після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] не спілкувалася та самостійно утримувала свою матір до смерті, понад десять років всі витрати по утриманню матері вона несла самостійно, тому вважає що квартира [ADDRESS] є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя. Крім того виявилося, що при складанні договору довічного утримання було допущено помилку в написанні ідентифікаційного номеру позивача [PERSON] , а саме було зазначено [NUMBER] , в той час як вірно [NUMBER] . На підставі викладеного, позивач [PERSON] просить суд встановити факт належності їй дублікату договору довічного утримання (догляду) від 19.02.2005 та визнати її особистою приватною власністю квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надавши письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, згодна на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.12.2021 постановлено проводити заочний розгляд справи. Судом встановлено, що 19.02.2005 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач зобов`язалась надавати [PERSON] матеріальне забезпечення довічно, а остання в свою чергу передала у власність позивача квартиру [ADDRESS] (а.с.17-18). [INFO] [PERSON] померла. Звернувшись до нотаріальної контори з приводу продажу квартиру [ADDRESS] , нотаріус відмовив позивачу в укладанні угоди, посилаючись на те, що на час укладання договору довічного утримання вона перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] , а тому квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, при складанні договору довічного утримання було допущено помилку в написанні ідентифікаційного номеру позивача [PERSON] , а саме було зазначено [NUMBER] , в той час як вірно [NUMBER] . Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Факт належності [PERSON] дублікату договору довічного утримання (догляду) від 19.02.2005 зареєстрованого в реєстрі за №1185 підтверджується паспортом [PERSON] (а.с.6-8) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.15-16). Згідно з частиною 3 статті\~368 ЦК\~України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини 3 статті\~61 СК\~України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, зокрема гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства в сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи було цей договір укладено саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, підлягають застосуванню передусім норми СК\~України. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, хто порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною\~3 статті\~61 СК\~України має довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 24\~травня 2017\~року у справі №\~6\-843цс17. Також, аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01.04.2021 у справі №185/3086/18. Враховуючи те, що метою укладення договору довічного утримання (догляду) від 19.02.2005 були власні, особисті інтереси позивача [PERSON] , оскільки відповідач [PERSON] під час нотаріального посвідчення даного договору участі не приймав, а також те, що позивач після розірвання шлюбу з відповідачем протягом 10 років до моменту смерті матері [PERSON] одноособово виконувала обов`язки, покладені на неї договором довічного утримання (догляду) від 19.02.2005 (а.с.20), тобто самостійно несла матеріальні витрати на виконання договору, суд вважає доведеними доводи позивача [PERSON] щодо належності квартири [ADDRESS] до її особистої приватної власності, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved