Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

15.09.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про звільнення з посади директора. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач працює у підприємстві відповідача на посаді директора з 01.08.2013 року. 06.08.2014 року позивач письмово шляхом поштового пересилання звернувся до засновника підприємства з заявою про звільнення за власним бажанням з 20.08.2014 року. Позивач зазначає, що він як до написання письмових заяв, так і після цього бачився з засновником підприємства, але всі розмови про звільнення закінчувались на обіцянках, що він приїде до офісу і мирно вирішить всі питання. Позивач вказує, що не дивлячись на всі обіцянки він до цього часу залишається не звільненим і складається враження, що засновник навмисне затягує процес звільнення з невідомих позивачу причин. Також позивач зазначає, що він, як добропорядний і відданий працівник, який сумлінно виконує покладені на нього обов'язки, не міг кинути всі справи підприємства, а тому був змушений доздавати всі звіти для того щоб не здійснювати проблем, ані підприємству, ані собі. За таких умов позивач просить визначити датою його звільнення 09.09.2014 року, оскільки останній звіт був зданий та підписаний власноручно позивачем, як директором підприємства саме 09.09.2014 року, тобто вказана дата є останнім днем коли працівник перебував у трудових відносинах з роботодавцем. До початку судового розгляду позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи суд визнає належним на підставі положень ст. 74 ЦПК України, враховуючи, що судова кореспонденція, яка направлялась за зареєстрованим місцем знаходження відповідача повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до протоколу №3 загальних зборів учасників ТОВ «ДЕЛМІР» від 31.07.2013 року та наказу №5 від 01.08.2013 року позивач був призначений на посаду директора товариства з 01.08.2013 року (а.с. 14, 15). Як вбачається з матеріалів справи, 06.08.2014 року позивач звернувся до відповідача за його фактичним місцем знаходження та за місцем проживання засновника товариства з письмовими заявами про звільнення з посади директора товариства на підставі положень ст. 38 КЗпП України з 20.08.2014 року «за власним бажанням» (а.с. 38-43). Однак, до теперішнього часу позивач не звільнений із займаної посади. За змістом положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Отже, ніхто не може примушувати особу працювати, якщо цього не бажає сама особа. Це є головним правилом закріпленим у ст. 43 КЗпП України. Особа, яка бажає звільнитися, має на це повне право, таке правило закріплене у ст. 38 КЗпП України, зокрема, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до положень ст. 2 КЗпП України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ст. 2-1 КЗпП України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. За змістом ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, вільний вибір виду діяльності. За наведених умов вимоги позивача до відповідача про звільнення його із займаної посади з 20.08.2014 року датовані 06.08.2014 року є законними та безпідставно не були виконані відповідачем. Стосовно вимог позивача про звільнення його з посади директора з 09.09.2014 року, на думку суду, є обґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 09.09.2014 року він, як директор товариства підписував податкову декларацію з податку на додану вартість реєстр виданих та отриманих податкових накладних та звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (а.с. 44-53). Враховуючи викладені обставини справи та наведені норми чинного законодавства України, вимоги позивача є законними та обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved