Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

16 грудня 2020 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до [PERSON] з позовом, в якому вказують, що [PERSON] на праві власності належить 67% квартири [ADDRESS] . Крім них, у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] , який за вказаною адресою не проживає з 2010 року, оскільки виїхав за кордон. Реєстрація останнього порушує їх права як власників житла користуватись, володіти та розпоряджатись своєю власністю. Посилаючись на викладені обставини, просять постановити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за зазначеною вище адресою. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги просить задовольнити, проти постановлення заочного рішення не заперечує (а. с. 45, 47). Відповідач [PERSON] за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відсутній, інформації щодо своєї адреси не надав, а тому відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судовий виклик вручений йому належним чином (а. с. 20, 37, 46). У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзиву не подав, за згодою позивача було проведено заочний розгляд справи. Заслухавши позивача [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (а. с. 32-34). Згідно з довідкою КП «Житловик Білопілля» від 10 грудня 2019 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] та її сини [PERSON] , [PERSON] (а. с. 15). Свідки [PERSON] , [PERSON] показали, що [PERSON] більше 10 років не проживає в квартирі позивачів, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З квартири виїхав добровільно, перешкод у користуванні йому ніхто не чинив. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Частиною 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 12 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 2 ст. 386 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Вказаний вище Закон є спеціальним актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 даного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язана з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачами спосіб захисту свого права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, не суперечить положенням ст. 391 та ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідач [PERSON] хоча і є сином [PERSON] та братом [PERSON] , але не є власником або наймачем квартири, яка належить на праві власності позивачам, у помешканні не проживає більше 10 років. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі понад встановлені строки, його особистих речей у квартирі не має, а тому [PERSON] необхідно визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] слід стягнути по 768 грн. 40 коп. понесених та документально підтверджених судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved