Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

15.11.2019 позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 19.02.1995 року між сторонами був укладений шлюб, під час перебування у якому подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] . Вказує, що за спільною домовленістю сторін договір купівлі-продажу квартири було укладено відповідачем. Посилається, що після розірвання між сторонами шлюбу, з метою уникнення суперечок щодо розподілу даного майна, позивач запропонував відповідачу укласти договір про дарування спільної квартири спільному синові - [PERSON] , проте сторонами не було досягнуто згоди. Зазначає, що позивач у спірній квартирі після розірвання між сторонами шлюбу та 2017 році зверталася із позовом до Солом`янського районного суду про поділ майна подружжя, шляхом визнання права власності на квартиру за [PERSON] та виплатою [PERSON] грошової компенсації у вигляді вартості Ѕ квартири. [PERSON] не заперечував проти задоволення позовних вимог, проте у зв`язку із неявкою [PERSON] у судові засідання позовну заяву було залишено без розгляду. Враховуючи викладене вище позивач просить суд позовні вимоги задовольнити та визнати за ним, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на Ѕ частини квартири [ADDRESS] . 15.11.2019 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 20.11.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Копію ухвали про відкриття провадження від 20.11.2019 та копії позовної заяви із додатками представником [PERSON] - [PERSON] у приміщені суду 17.12.2019, що підтверджується відповідною розпискою, яка знаходиться у матеріалах справи (а.с. 22). У зазначений термін відзив на позовну заяву відповідачем не подано. 12.12.2019 позивачем подано до суду клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін та ухвалою судді Солом`янського районного суду від 19.05.2020 розгляд справи призначено у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася судовими повістками за місцем проживання та роботи відповідача. Вказані судові повістки були отримані відповідачем 14.07.2020 та 15.07.2020, що підтверджується відмітками на рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення, які знаходяться у матеріалах справи. Про причини неявки суд до відома не поставила. Враховуючи викладенні вище обставини та факт належного повідомлення сторін у справі про дату час та місце проведення судового засідання, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності. Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно ч. 1 статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували із 19.02.1995 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.12.2016, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.02.1995 року та копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 12.12.2016 (а.с. 5, 7). Також з копій даних свідоцтв вбачається, що відповідач [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » та після розірвання шлюбу змінили прізвище на дошлюбне « [PERSON] ». У період шлюбу з 19.02.1995 по 17.12.2016 подружжям було набуте майно - квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 16.11.2000 року укладеного між [PERSON] , [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, та який посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Соловйовим Г.Л. (а.с. 6). За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином, вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки було придбано під час перебування сторін у шлюбі, дані обставини були підтвердженні матеріалами справи. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). Таким чином, враховуючи, що вищезазначене майно набуте сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем і відповідачем відповідно право власності - в розмірі по 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 3 903,41 грн.

Outcome: approved