Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

16 січня 2015 року, представниця позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який згідно із договором кредитного портфелю від 29.06.2010 р. між ними та ПАТ «ОТП Банк», які в свою чергу є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк» - перейшло в порядку ст.ст. 512,514 ЦК України право вимоги за кредитним договором № ML-500/242/2007 від 27.12.2007 р. укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], звернулися до суду з позовом, в якому зазначили, що відповідно до умов вказаного договору про надання кредиту, відповідачка отримала кредит на споживчі цілі для придбання нерухомого майна у розмірі 25725 дол. США під 5,99 % річних зі строком повернення до 27.12.2022 р. Згідно із п. 1.1 ч. 2 вказаного кредитного договору, позичальник зобовязаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту та сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, визначені у договорі. При чому, порядок виконання боргових зобовязань за договором встановлений п. 1.5 (з підпунктами) ч. 2 кредитного договору, яким передбачено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісячно, у розмірі та строках, визначених графіком повернення кредиту та сплати процентів (додаток № 1 до договору), шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів. Банк повністю виконав свої кредитні зобовязання та видав відповідачці кредит в сумі 25725 дол. США, що підтверджується кредитною заявкою на видачу кредиту від 27.12.2007 р. з підписом відповідачки. Однак, у звязку з невиконанням відповідачкою своїх кредитних зобовязань перед банком, у неї виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 18.11.2014 р. складає : 2224965,72 грн., які складається з тіла кредиту 390277,73 грн., відсотків за користування кредитом 88309,53 грн., пені, нарахованої за період з 18.11.2013 р. по 18.11.2014 р. 1746478,46 грн., які представниця позивачів просила суд стягнути з відповідачки та судовий збір у розмірі 3654 грн. Представниця позивачів в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки, але надіслала до суду заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі та на підставі ч. 2 ст. 158 ЦПК України, просила суд слухати справу за її відсутності, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення по справі (а.с. 127,129). Відповідачка [PERSON] позов не визнала повністю, пославшись на те, що сам кредитний договір не дає підстав позивачам стягувати з неї суму боргу та просила суд, застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, який позивачі, на її думку, пропустили з неповажних причин. Заслухавши пояснення відповідачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Приписами статті 61 ЦПК України передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 524 ЦК України передбачено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно із ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.ст. 19,47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п. 1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). У відповідності до п.п. 11,21 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів та таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Також, п. 17 вказаної Постанови передбачено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст. 599-601,604-609 ЦК України. Згідно із ст.ст. 512-516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, до якого переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлено зобовязання позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання, відповідно до ч.3 цієї статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За умовами ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 617 ЦК України передбачено особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обовязків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобовязання, відсутність у боржника необхідних коштів. Стаття 610 ЦК України зазначає порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно із статтями 611,612 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Статтею 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суд встановив, що до позивачів ТОВ «ОТП Факторинг Україна», який згідно із договором кредитного портфелю від 29.06.2010 р., укладений між ними та ПАТ «ОТП Банк», які в свою чергу є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк» - перейшло в порядку ст.ст. 512,514 ЦК України право вимоги за кредитним договором № ML-500/242/2007 від 27.12.2007 р. укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] (а.с. 28-61). Відповідно до умов вказаного договору про надання кредиту, відповідачка отримала кредит на споживчі цілі для придбання нерухомого майна у розмірі 25725 дол. США під 5,99 % річних зі строком повернення до 27.12.2022 р., що підтверджується кредитною заявкою на видачу кредиту від 27.12.2007 р. з підписом відповідачки, що вона підтвердила в судовому засіданні (а.с. 13-21,27). Згідно із п. 1.1 ч. 2 вказаного кредитного договору, позичальник зобовязаний своєчасно повернути суму отриманого кредиту та сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, визначені у договорі. При чому, порядок виконання боргових зобовязань за договором встановлений п. 1.5 (з підпунктами) ч. 2 кредитного договору, яким передбачено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісячно, у розмірі та строках, визначених графіком повернення кредиту та сплати процентів (додаток № 1 до договору), шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок. Нараховані в порядку, передбаченому кредитним договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту в строк, передбачений в графіку повернення кредиту та сплати процентів. Однак, у звязку з невиконанням відповідачкою своїх кредитних зобовязань перед банком, у неї виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 18.11.2014 р. складає : 2224965,72 грн., які складається з тіла кредиту 390277,73 грн., відсотків за користування кредитом 88309,53 грн., пені, нарахованої за період з 18.11.2013 р. по 18.11.2014 р. 1746478,46 грн., що підтверджується відповідним розрахунком боргу, зробленого позивачами у відповідності з діючим законодавством та умовами вказаного кредитного договору, перевіреного судом (а.с. 6-12). У звязку з порушенням відповідачкою умов кредитного договору та неповерненням кредиту, відсотків за його користування, позивачами, на адресу [PERSON] була надіслана досудова вимога № 200149772 від 29.07.2014 р., яку отримала відповідачка, що вона підтвердила в судовому засіданні, однак залишила її без відповіді та задоволення (а.с. 73). На день винесення судом рішення, жодного доказу оплати відповідачкою на рахунок позивачів заборгованості за вищевказаним кредитом, суду не надано. При чому, в судовому засіданні відповідачка, заперечуючи проти позову та нарахованої позивачами суми боргу за кредитним договором, підтвердила суду, що в неї дійсно існує заборгованість перед банком на певну суму, однак не надала суду свій обґрунтований розрахунок суми позову, який вона вважає правильним. Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідачки за застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який нібито пропущений позивачами без поважних причин з огляду на ч. 7 вищевказаного кредитного договору, яким передбачено, що вказаний договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору (дата договору) і діє до виконання сторонами взятих на себе зобовязань по цьому договору в повному обсязі, що на думку суду повністю відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України, з у рахуванням того, що відповідачка особисто підтвердила суду факт існування у неї заборгованості за вказаним кредитним договором, який вона не сплачувала. Також, на думку суду є хибними посилання відповідачки на нібито подвійне стягнення позивачами з неї суми боргу, яка нібито вже була стягнута з неї шляхом звернення стягнення на іпотечне майно за рахунок земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, смт. Овідіополь, вул. Сонячна, 36, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за виконавчим написом нотаріуса № 7871 від 25.06.2009 р. на вказану ділянку, враховуючи, що згідно повідомлення ОФ ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» на адресу ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області, боржниці [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» - повторні прилюдні торги, призначені на 16.11.2010 р. по вищевказаній земельній ділянці не відбулися у звязку з відсутністю бажаючих придбати це майно, а тому лот був знятий з торгів. В судовому засіданні відповідачка підтвердила суду, що дійсно торги не відбулися, борг перед банком за рахунок нерухомого майна погашений не був і вона до цього часу є власницею вищевказаної земельної ділянки, яка є предметом іпотеки за вищевказаним кредитним договором (а.с. 132-145). Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки щодо нібито ще одного подвійного стягнення з неї кредитного боргу ПАТ «ОТП Банк», які вже зверталися до суду з названим позовом у 2010 р., з огляду на те, що ухвалою Овідіопольського райсуду від 12.04.2011 р. позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором був залишений без розгляду на підставі ст. 207 ч. 1 п. 3 ЦПК України (а.с. 146-148). За таких обставин суд вважає вимоги позивачів про стягнення всієї суми заборгованості обґрунтованими, підтвердженими документально, такими, що знайшли своє підтвердження у судових засіданнях та відповідають умовам зазначених кредитних договорів і приписам статті 1050 ЦК України, згідно яких, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн., які були підтверджені позивачами документально (а.с. 1,2).

Outcome: approved