Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

16.10.2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати сум, що належать від підприємства. Посилався на те, що з працював у відповідача з 17.01.1997 року на посаді водія другого класу. Згідно наказу від 03.05.2017 року № 62-К був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відповідно до розрахункового листка, виданого ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», станом на травень 2017 року борг підприємства перед ним склав 19 318,20 грн. Вказав, що зазначена заборгованість із заробітної плати є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому, просив стягнути з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» заборгованості із заробітної плати у загальному розмірі 19 318,20 грн. та середній заробіток за період затримки виплати з 01.06.2017 року по 10.10.2018 року в розмірі (згідно наведеного у позовній заяві розрахунку) 82 051,28 грн. Ухвалою від 16.10.2018 року відкрито провадження у справі (а.с. 17-18). Ухвалою від 28.01.2019 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. (а.с. 50-51). Представник позивач надав суду заяву про проведення судового засідання без його участі, в якій просив суд позов задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи в установленому законом порядку повідомленим про час, дату та м'ясце судового розгляду, явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Подав до суду з відзив на позовну заяву, в котрому, не заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказав про те, що підприємство позбавлене можливості проводити будь-які операції через арешт рахунків, накладених в ході примусового виконання рішення Господарського суду м. Києва від 31.03.2014 року про стягнення з ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс» на користь ПАТ АКБ «Київ» 40 651 539,90 грн. заборгованості за кредитним договором (а.с. 21-42). Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 17.01.1997 року на посаді водія другого класу. Згідно наказу від 03.05.2017 року № 62-К був звільнений із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 13-14). Відповідно до розрахункового листка, виданого ПрАТ «Автомобільна компанія «Укртранс», станом на травень 2017 року борг підприємства перед ним склав 19 318,20 грн. (а.с. 15). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначеної суми заборгованості перед позивачем із заробітної плати не спростував, доказів, що заборгованість була погашена повністю чи частково, не надав, свого розрахунку заборгованості не навів, а лише посилався на обставини, які ускладнили проведення розрахунку з позивачем. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява № 38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовано відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 19 318,20 грн. підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з 01.06.2017 року по день звернення до суду - 10.10.2018 року (а.с. 16). При розрахунку сум середнього заробітку, суд виходить з наступного. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за ч. 3 п. 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно ч. 3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахунку, наданого позивачем в позовній заяві, розмір середньоденної заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, що передували дню звільненню позивача, становить 256,41 грн. Останній, суд, приймаючи до уваги те, що він здійснений у відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», та, зважаючи на те, що відповідач заперечень проти вказаного розміру середньоденного заробітку відповідача не надав, а тому вказана обставина не підлягаю доведенню іншими доказами, вважає за можливе покласти в основу судового рішення. Період затримки виплати заробітної плати, за який нараховується середній заробіток згідно ст. 117 КЗпП України, повинен вираховуватися у робочих днях. Вказане також вірно, на думку суду, визначено позивачем у своєму розрахунку. Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.06.2017 року по 10.10.2018 року слід використовувати період, визначений вірно позивачем, який становить 341 робочий день. Враховуючи викладене, виходячи з розміру середньоденного заробітку позивача, який становить 256,41 грн., та періоду затримки виплати заробітної плати у 341 робочий день, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України становить (256,41 грн. х 341 робочий дні) 87 435,81 грн. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, надходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню та з відповідача слід стягнути суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України в розмірі 82 051,28 грн. Відповідно до положень ч. 2 ст. 141 ЦПК України з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги, на користь держави підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 1 013,69 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved