Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

16 квітня 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та моральної шкоди. 20.09.2018 року позивач уточнила позов просила встановити факт трудових відносин між нею та Ізмаїльським державним гуманітарним університетом у період з 01.12.2017 року по 12.02.2018 року, зобов`язати Ізмаїльський ДГУ оформити належним чином трудові відносини між нею та навчальним закладом у період з 01.12.2017 року по 12.02.2018 рік на посаді лаборанта, з окладом 0,5 ставки, пояснивши, що працювала на різних посадах в ІДГУ з 01.09.2016 року за строковими договорами. Після видачі наказу про звільнення продовжувала працювати, виконувати всі доручення ректора включаючи командировки в інші навчальні заклади, їй обіцяли постійну роботу але питання про її працевлаштування не було вирішено. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки між нею та ректором Ізмаїльського державного гуманітарного університету склалися безстрокові трудові відносини. 12 лютого 2018 року їй видали трудову книжку з якої позивач дізналась, що остаточно звільнена з 30 листопада 2017 року. За таких обставин, вважає що вказаний період має бути оплаченим, в розмірі середньої заробітної плати та оскільки будь-яких коштів за виконану роботу їй не виплатили, тому вона звернулась до суду. В судовому засіданні позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та доводи зазначені в позові. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову вказавши, що трудову книжку позивач отримала 12.02.2018 року, хоч до цього їй неодноразово пропонувалось її отримати, але позивач відмовлялась, (про що маються акти) проте до суду звернулась 16.04.2018 року тобто з пропуском встановленого законом строку протягом якого можна звернутися з заявою до суду за захистом свого порушеного права, вважають нема поважних причин для поновлення строку і в поновлені на роботі слід відмовити, а встановлення факту трудових відносин не передбачено чинним законодавством. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON]працювала тимчасово на посаді старшого лаборанта на 0,5 ставки кафедри музичного та образотворчого мистецтва з 04.10.2017 року по 30.11.2017 року. Наказом №100-о від 10.11.2017року була звільнена з вищевказаної посади у зв`язку з закінченням строку договору. Трудову книжку отримала 12.02.2018 року, що не оспорюються сторонами. До суду з вищевказаним позовом [PERSON] - звернулась 16 квітня 2018 року. Тобто з моменту звільнення 30.11.2017 до звернення прийшло 4 місяці 15 днів, з дня отримання трудової книжки та звернення до суду пройшло понад два місяці. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 233 КЗпП України «Строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів» встановлено строк протягом якого можна звернутися з заявою до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк, з дня коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається із отриманих позивачем відповідей на її звернення до Міністерства освіти і науки (а.с. 33), Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації (а.с.34), Головного управління Держпраці в Одеській області (а.с.71-75) і долучених до матеріалів справи це все вказує, що в зазначений період позивач мав можливість вчасно звернутись до суду з позовом для захисту свого порушеного права. Відповідно до ст. 234 КЗпП України - у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки, позивач, поважних причин пропуску строку не вказала та не просила його поновити. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідки спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки позивач пропустив передбачений ст. 233 КЗпП України, термін позовної давності для звернення до суду, тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача.

Outcome: dismissed