Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

15 червня 2017 року позивачі звернулись до суду з вказаним позовом, який обґрунтували тим, що 12 травня 2008 року помер їх батько - [PERSON], якому на праві власності належало домоволодіння за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27, яке складалося з 68/100 частин будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки площею 0,087 гектарів за цією ж адресою. Після смерті батька спадщину, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом та договору про поділ спадкового майна, прийняла їх мати [PERSON], до якої перейшло право особистої власності на 68/100 частин будинку з господарсько-побутовими будівлями, земельну ділянку площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27 та [PERSON] (онучка померлого), до якої перейшло право особистої власності на 10/100 частин квартири за адресою м. Дніпро, просп. Газети «Правда», буд. 18. Після смерті батька мати хворіла і не зареєструвала право власності на земельну ділянку та 10.11.2012 року - померла. Державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті матері [PERSON], яка складається з: 68/100 частин житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27, але разом з тим 8 грудня 2016 року державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовив їм у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27, оскільки [PERSON] за своє життя не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на цю земельну ділянку, що і стало причиною звернення до суду з вказаним позовом. \~В судовому засіданні позивачі підтримали позовну заяву. Представник відповідача - територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради заперечував проти позовних вимог. Відповідач [PERSON], яка у звязку з укладенням шлюбу змінила прізвище на Якименко, не заперечувала проти задоволення позовних вимог та підтвердила, що вона не претендує на спадщину у вигляді земельної ділянки та не бажала ніколи її отримувати. Третя особа - державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове не зявився, надала заяву з проханням слухати справу без її участі, а також копію спадкової справи. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 травня 2008 року помер батько позивачів - [PERSON] (а.с.8). Померлому [PERSON] належало на праві власності домоволодіння за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27, яке складалося з 68/100 частин будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27 для обслуговування зазначеного житлового будинку, господарських будівель та споруд. Вказана земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП Д* № 003724 84108001, виданого 22.08.1997 року Дніпропетровською міською Радою народних депутатів на підставі рішення виконкому Дніпропетровської міськради № 1153 від 17.07.1997 року, зареєстрованого 22.08.1997 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 003724 (а.с.17). З копії спадкової справи вбачається, що після смерті батька [PERSON] спадщину, відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом та договору про поділ спадкового майна, прийняла мати позивачів [PERSON], до якої перейшло право особистої власності на 68/100 частин будинку з господарсько-побутовими будівлями, земельну ділянку площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27 та відповідач [PERSON] (онучка померлого), до якої перейшло право особистої власності на 10/100 частин квартири за адресою м. Дніпро, просп. Газети «Правда», буд. 18 (а.с.18-24). В судовому засіданні встановлено, що мати позивачів [PERSON] після смерті батька тяжко хворіла, про що свідчать наданий консультативний висновок спеціаліста та виписка з історії хвороби. У звязку з тяжкою хворобою, [PERSON] не встигла після смерті чоловіка [PERSON] зареєструвати своє право власності на земельну ділянку, розташовану на території Самарського району, м. Дніпро, по вул. Кожедуба, 27 та 10 листопада 2012 року померла (а.с.7). 2 вересня 2016 року, державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, було видано позивачам [PERSON] та [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON], яка складається з: 68/100 частин житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що знаходяться в за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27. Разом з тим, 8 грудня 2016 року державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27, оскільки [PERSON] за своє життя не зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку (а.с.25). Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються нормами\~Цивільного Кодексу України. За правилами ч.1 ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України та ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальним правилами спадкування при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності успадковується на загальних підставах. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До майнових прав, які успадковують спадкоємці, відносяться у тому числі і права власності. Також до спадкоємця переходять ті особисті немайнові права, котрі тісно пов'язані з майновими правами. Сам по собі факт несвоєчасної реєстрації за померлою [PERSON] права власності на земельну ділянку, як спадкодавиці цього майна, не може бути підставою для відмови позивачам у визнанні права власності на ними в порядку спадкування, оскільки позивачі є спадкоємцями за законом після смерті своєї матері [PERSON], спадщину фактично прийняли, від неї не відмовлялися та спадковим майном фактично користуються, а тому у відповідності до ст. 1268 ЦК та ст.1225 ЦК успадковують право власності на цю земельну ділянку. З доводами представника відповідача про те, що померлій [PERSON] не належала вказана земельна ділянка, оскільки вона за життя не здійснила державної реєстрації свого права власності на неї, не можна погодитися. Так, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникне переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжує внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Тобто реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права. Таким чином, сам факт отримання померлою [PERSON] 26.05.2010 року свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON], яка складається з земельної ділянки площею 0,087 гектарів за адресою м. Дніпро, вул. Кожедуба, буд. 27 (а.с.19), вже свідчить про набуття права на неї, а отже наступне входження цього майна до спадкової маси. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно зі\~статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються (для позивачів - стаття 1 Першого Протоколу), має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, що діяли як офіційні особи. Передбачене приведеною нормою право особи на ефективний правовий захист у національному органі не передбачає її обов'язку використовувати неефективні способи, зокрема і судові. Отже, у даному випадку за Конвенцією позивачв мають право на такий обраний ними ефективний спосіб правового захисту, який унеможливлював би бездіяльність відповідних органів (нотаріату чи органів місцевого самоврядування). Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: approved