Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

16.10.2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ТОВ «СЗ Холдинг» про виплату всіх належних працівнику сум при звільненні та виплату заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, у якому просить суд: стягнути з ТОВ «СЗ Холдинг» на її користь не нараховану та не виплачену їй при звільненні грошову компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки за період роботи на підприємстві з 01.09.2008 року по 18.06.2018 року; стягнути з ТОВ «СЗ Холдинг» на її користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних їй сум при звільненні з 19.06.2018 року по день постановлення рішення. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [PERSON] з 01.09.2008 року по 18.06.2018 року працювала на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності в ТОВ «СЗ Холдинг» та наказом підприємства від 18.06.2018 року №Сз-9-У00003-23 була звільнена із займаної посади за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. При звільненні позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки, що підтверджується банківською випискою за період з 01.01. по 27.08.2018 року, з якої вбачається, що не зважаючи на те, що розмір середньомісячної заробітної плати становив 3059,00 грн., 15.06.2018 року позивачу виплачені 917,70 грн. Будь-яких виплат в день звільнення або в будь-який інший день ТОВ «СЗ Холдинг» не здійснювало. Кількість невикористаних днів щорічної відпустки складає близько 40 (з розрахунку 24 дні за 1 рік), оскільки позивачка декілька останніх років підряд у відпустці не була. Точної кількості днів щорічної відпустки встановити не вдалось, оскільки ТОВ «СЗ Холдинг» не надав запитуваної інформації, в тому числі і щодо кількості днів невикористаної щорічної відпустки за весь період роботи на підприємстві. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на положення ст. 24 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 116, 117, 238 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року та зазначає, що в разі вирішення спору про розміри належних до виплати сум при звільненні на користь позивача, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки належних до виплати сум при звільненні по день постановлення рішення. Мотивуючи позовні вимоги [PERSON] також посилається на положення ст.ст. 8, 43, 55, 124 Конституції України та вважає, що доступним і найбільш дієвим способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про захист своїх прав. Ухвалою суду від 24.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволено клопотання [PERSON] про витребування доказів від ТОВ «СЗ Холдинг». Ухвалою суду від 05.11.2018 року залишено без задоволення клопотання ТОВ «СЗ Холдинг» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 13.11.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ТОВ «СЗ Холдинг» до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, у якій ТОВ «СЗ Холдинг» просить стягнути з [PERSON] безпідставно отримані кошти в розмірі 3976,70 грн. та сплачений судовий збір за подання зустрічної позовної заяви. Вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що згідно наявної на підприємстві інформацією, 01.09.2008 року ТОВ «СЗ Холдинг» було видано наказ про прийняття [PERSON] на посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності. 18.06.2018 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України. На початку травня 2018 року засновники підприємства почали здійснювати перевірку господарської діяльності підприємства в результаті чого було з`ясовано, що, зокрема, [PERSON] на роботу не з`являється, але отримує заробітну плату та користується всіма пільгами працівників. 31.05.2018 року засновниками підприємства було прийняте рішення про відсторонення колишнього директора товариства та призначення тимчасово виконуючим обов`язки директора [PERSON] . Перед початком виконання своїх обов`язків [PERSON] збирав нараду всіх працівників, однак, зокрема, [PERSON] на робочому місці не було. Починаючи з 05.06.2018 року бухгалтер [PERSON] намагався зв`язатись з [PERSON] і з`ясувати причини її відсутності на роботі, однак вона не виходила на зв`язок і причини неявки на роботу не повідомляла. За вказаних обставин підприємством було прийняте рішення про звільнення [PERSON] за прогул. При цьому, товариство продовжувало здійснювати виплату [PERSON] заробітної плати та зарахувало на картрахунок [PERSON] заробітну плату за травень 2018 року і половину червня 2018 року. В результаті перевірки діяльності підприємства, яка фактично розпочалась з 02.05.2018 року, було встановлено, що [PERSON] безпідставно виплачується заробітна плата, оскільки на роботу вона не з`являється, своїх обов`язків не виконує, трудова книжка на підприємстві зберігається формально, тільки для збереження стажу роботи, а тому формально виплачується і заробітна плата у мінімальному розмірі. З моменту виявлення формальності оформлення до моменту звільнення [PERSON] , їй безпідставно було виплачено заробітну плату у розмірі 3976,70 грн., тому, на думку представника ТОВ «СЗ Холдинг», безпідставно отримані [PERSON] кошти в розмірі 3976,70 грн. мають бути повернуті підприємству. 13.11.2018 року до суду надійшло клопотання представника ТОВ «СЗ Холдинг» про застосування строку позовної давності, у якому представник просить відмовити [PERSON] у задоволенні її позову з підстави пропуску строку позовної давності посилаючись на положення ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України. Представник вказує, що звернення до суду із позовом про стягнення належної до виплати заробітної плати не обмежене будь-яким строком, однак будь-яке звернення до суду не може виходити за межі загального строку позовної давності. Поряд з цим, представник зазначає, що [PERSON] просить стягнути на її користь суми за всі невикористані дні відпустки за 10 років, тобто з 2008 року, отже в даному спорі звернення до суду відбулось після 9 років порушення прав [PERSON] , про які їй було достеменно відомо. Таким чином, позов [PERSON] заявлений з порушенням строку позовної давності. 13.11.2018 року до суду надійшов відзив ТОВ «СЗ Холдинг» на позовну заяву [PERSON] зі змісту якого вбачається, що підприємство не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] посилаючись на те, що товариство категорично не погоджується з вимогами [PERSON] , вважає їх надуманими та безпідставними. Згідно наявної на підприємстві інформації, 01.09.2008 року ТОВ «СЗ Холдинг» було видано наказ про прийняття [PERSON] на посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності. 18.06.2018 року [PERSON] було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України. З позовних вимог [PERSON] про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки вбачається, що [PERSON] нібито жодного разу за всі 10 років не перебувала у відпустці. Однак вказане не відповідає дійсності, оскільки за наявними на підприємстві наказами про надання відпустки, [PERSON] перебувала у відпустках з 06.10.2010 року по 29.10.2010 року, з 01.11.2010 року по 24.11.2010 року, з 01.06.2012 по 25.06.2012 року. Окрім того, за усною домовленістю [PERSON] з попереднім директором, вона перебувала у відпусках, однак без оформлення наказів про це, що підтверджується її закордонним паспортом, в якому є відмітки про виїзд за кордон в робочий період, отже фактично [PERSON] всі відпустки свої використала. На думку представника ТОВ «СЗ Холдинг», підтвердженням того, що [PERSON] використала свої відпустки є і сам зміст її позовної заяви у якій остання зазначає, що кількість днів щорічної відпустки становить близько 40, тому ТОВ «СЗ Холдинг» не вбачає підстав для стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за всі 10 років. На початку травня 2018 року засновники підприємства почали здійснювати перевірку господарської діяльності підприємства в результаті чого було з`ясовано, що, зокрема, [PERSON] на роботу не з`являється, але отримує заробітну плату та користується всіма пільгами працівників. 31.05.2018 року засновниками підприємства було прийняте рішення про відсторонення колишнього директора товариства та призначення тимчасово виконуючим обов`язки директора [PERSON] . Перед початком виконання своїх обов`язків [PERSON] збирав нараду всіх працівників, однак, зокрема, [PERSON] на робочому місці не було. Починаючи з 05.06.2018 року бухгалтер [PERSON] намагався зв`язатись з [PERSON] і з`ясувати причини її відсутності на роботі, однак вона не виходила на зв`язок і причини неявки на роботу не повідомляла. За вказаних обставин підприємством було прийняте рішення про звільнення [PERSON] за прогул. При цьому, товариство продовжувало здійснювати виплату [PERSON] заробітної плати та зарахувало на картрахунок [PERSON] заробітну плату за травень 2018 року і половину червня 2018 року. [PERSON] не оскаржує причину звільнення чим фактично погоджується із тим, що відносно неї наявні підстави для звільнення за прогул. Остання виплата [PERSON] . була 15.06.2018 року у розмірі 917,70 грн., тобто фактично за відпрацьований по документах час, тому заборгованість ТОВ «СЗ Холдинг» перед [PERSON] відсутня. [PERSON] в день звільнення не працювала, вимога [PERSON] в порядку ст. 116 КЗпП України до підприємства не подавалась, тобто за виплатою всіх належних, на її думку, їй сум вона не зверталась. Крім того, ТОВ «СЗ Холдинг» вважає, що [PERSON] пропущено строк позовної давності за її позовом. Ухвалою суду від 26.11.2018 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом, у зв`язку із чим суд постановив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 19.12.2018 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] на зустрічну позовну заяву зі змісту якого вбачається, що позовні вимоги ТОВ «СЗ Холдинг» [PERSON] не визнає та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що доводи зустрічного позову є безпідставними, надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Жодного доказу, розрахунку або будь-якого іншого документу, що підтверджував би твердження позивача за зустрічним позовом про те, що [PERSON] безпідставно отримувала кошти, ТОВ «СЗ Холдинг» не надано. Єдиними письмовими доказами на підтвердження відсутності [PERSON] за незрозумілий період є доповідні бухгалтера [PERSON] про відсутність [PERSON] на робочому місці з 11.06 по 15.06.2018 року, але зі змісту зустрічного позову вбачається, що за вказані дні заробітна плата [PERSON] не нараховувалась та не виплачувалась. Не відомо за який період розрахована сума, що пред`явлена ТОВ «СЗ Холдинг» до стягнення, та виходячи з якої середньомісячної чи середньоденної заробітної плати проводився розрахунок цієї суми коштів. Ухвалою суду від 22.01.2019 року задоволено клопотання представника ТОВ «СЗ Холдинг» про витребування доказів від Державної міграційної служби України. Ухвалою суду від 22.01.2019 року задоволено клопотання представника ТОВ «СЗ Холдинг» про допит в судовому засіданні свідка [PERSON] Ухвалою суду від 22.01.2019 року задоволено клопотання представника [PERSON] про допит в судовому засіданні свідка [PERSON] Ухвалою суду від 22.01.2019 року закрито підготовче засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні представник [PERSON] просить суд задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що [PERSON] дійсно працювала у ТОВ «СЗ Холдинг» та 18.06.2018 року була звільнена із займаної посади, однак їй не було нараховано та виплачено компенсацію невикористаної відпустки за 161 день у сумі 30590,00 грн. з розрахунку 190,00 грн. середньоденної заробітної плати. З вимогою про виплату всіх належних їй сум [PERSON] могла би звернутись, якщо б їй було відомо, яка саме сума належить їй до виплати, але їй про це не було відомо, хоча це обов`язок саме підприємства повідомити працівника про суми, що належать працівнику до виплати. У відповідності до положень ст. 238 КЗпП України в даному випадку строк позовної давності на спірні правовідносини не застосовується та є необмеженим. Представник просить відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що відсутні будь-які докази або розрахунки, є лише доповідні з 11.06. по 15.06.2018 року, більше жодних дат не встановлено, однак за вказані дати заробітна плата [PERSON] не виплачувалась. Сума до стягнення за зустрічним позовом є незрозумілою та у зустрічному позові відсутні посилання на норми закону у зв`язку з якими [PERSON] мала би бути винною підприємству кошти. У відповідності до положень ст. 116 КЗпП України відсутні докази того, що в день звільнення (18.06.2018 року) [PERSON] не працювала. В судових дебатах представник зазначив, що просить стягнути з ТОВ «СЗ Холдинг» компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 30590,00 грн. за 161 календарний день, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47690,00 грн. за 251 день, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. Представник ТОВ «СЗ Холдинг» в судовому засіданні заперечує проти задоволення первісного позову, просить суд відмовити у його задоволення та задовольнити зустрічний позов про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів в сумі 3976,70 грн., а також сплачений підприємством судовий збір за подання зустрічного позову. В обґрунтування своєї позиції представник посилається на те, що [PERSON] було звільнено за прогул і цю підставу звільнення вона не оскаржує. У день звільнення [PERSON] не працювала, тож у відповідності до положень ст. 116 КЗпП України мала звернутись до підприємства за виплатою належних їй при звільненні сум, однак з відповідною вимогою не зверталась, і, на думку представника, така вимога до підприємства не пов`язана із тим чи знала [PERSON] чи не знала, яка конкретна сума підлягає до виплати при її звільненні. Отже, у відповідності до положень ст. 117 КЗпП України, за твердженням представника, вина підприємства відсутня. У травні 2018 року було з`ясовано, що [PERSON] на роботу не ходить, однак отримує заробітну плату, тож з моменту виявлення цієї обставини по день звільнення її з роботи виплачені їй кошти є безпідставно отриманими та підлягають до стягнення. Підприємство не повідомляло письмово [PERSON] про суми належні їй при звільненні, оскільки [PERSON] не працювала і жодних сум товариство їй не винно. За твердженням представника, [PERSON] не виходила на роботу з моменту її прийняття на роботу, а збитки у зв`язку з відсутністю працівника на роботі підприємство нарахувало з 02.05.2019 року коли її відсутність на роботі була виявлена офіційно. При цьому, чому прогул [PERSON] зафіксований письмово лише за кілька днів у червні 2018 року представник пояснити не змогла. Про те, що саме у день звільнення [PERSON] не працювала зможе підтвердити свідок, а саме бухгалтер підприємства [PERSON] Саму суму безпідставно отриманих коштів було розраховано бухгалтерією. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він працював директором ТОВ «СЗ Холдинг» з 2006 року до 30 травня 2018 року. Саме він, як директор приймав [PERSON] на роботу і вона дійсно працювала весь цей час, тобто до моменту поки сам свідок як директор не був відсторонений від посади. Після цього він вже не був на підприємстві та не бачив чи була там [PERSON] . До 30.05.2018 року [PERSON] точно працювала. Стосовно відпусток свідок зазначив, що на підприємстві було заведено так, що відпустки надавались лише за заявами працівників, тобто якщо працівник із заявою не звертався, то і відпустка не надавалась, а якщо працівник звільнявся, йому здійснювали грошову компенсацію невикористаних відпусток. Заявлений стороною ТОВ «СЗ Холдинг» до допиту свідок [PERSON] в судовому засіданні не допитувався, оскільки представник ТОВ «СЗ Холдинг» відмовилась від попиту цього свідка та відкликала своє клопотання про допит свідка посилаючись на те, що це людина похилого віку, має незадовільний стан здоров`я і не може з`явитись до суду. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії трудової книжки [PERSON] , остання була прийнята на роботу до ТОВ «СЗ Холдинг» 01.09.2008 року на посаді менеджера з зовнішньоекономічної діяльності, а 18.06.2018 року Висоцьку було звільнено із займаної посади за прогул без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7-10). 23.08.2018 року [PERSON] звернулась до ТОВ «СЗ Холдинг» та посилаючись на положення ст.ст. 49, 110, 116 КЗпП України просила терміново надати їй довідку про середню заробітну плату за перше півріччя 2018 року, а також інформацію за червень, травень, квітень 2018 року про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, та про суму заробітної плати, що належить виплати і кількість днів невикористаної відпустки за весь період її роботи в ТОВ «СЗ Холдинг». Вказану вимогу ТОВ «СЗ Холдинг» отримало 29.08.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 12, з.б.а.с. 12). За змістом доповідної бухгалтера [PERSON] від 11.06.2018 року, що була адресована т.в.о. директора ТОВ «СЗ Холдинг», менеджер зовнішньоекономічної діяльності [PERSON] станом на 11 червня не вийшла на роботу. Причина відсутності не відома. На телефонний дзвінок на її мобільний вона не відповідає (а.с. 53). За змістом доповідної бухгалтера [PERSON] від 12.06.2018 року, що була адресована т.в.о. директора ТОВ «СЗ Холдинг», менеджер зовнішньоекономічної діяльності [PERSON] станом на 12 червня не вийшла на роботу. Причина відсутності не відома. На телефонний дзвінок на її мобільний вона не відповідає (а.с. 54). За змістом доповідної бухгалтера [PERSON] від 13.06.2018 року, що була адресована т.в.о. директора ТОВ «СЗ Холдинг», менеджер зовнішньоекономічної діяльності [PERSON] станом на 13 червня не вийшла на роботу. Причина відсутності не відома. На телефонний дзвінок на її мобільний вона не відповідає (а.с. 55). За змістом доповідної бухгалтера [PERSON] від 14.06.2018 року, що була адресована т.в.о. директора ТОВ «СЗ Холдинг», менеджер зовнішньоекономічної діяльності [PERSON] станом на 14 червня не вийшла на роботу. Причина відсутності не відома. На телефонний дзвінок на її мобільний вона не відповідає (а.с. 56). За змістом доповідної бухгалтера [PERSON] від 15.06.2018 року, що була адресована т.в.о. директора ТОВ «СЗ Холдинг», менеджер зовнішньоекономічної діяльності [PERSON] станом на 15 червня не вийшла на роботу. Причина відсутності не відома. На телефонний дзвінок на її мобільний вона не відповідає (а.с. 57). Відповідно до довідки ТОВ «СЗ Холдинг» від 09.11.2018 року, [PERSON] працювала у ТОВ «СЗ Холдинг» з 01.09.2008 року по 18.06.2018 року на посаді менеджера зовнішньоекономічної діяльності: за квітень 2018 року нараховано 3800,00 грн. - виплачено 3059,00 грн.; за травень 2018 року нараховано 3800,00 грн. - виплачено 3059,00 грн.; за червень 2018 року нараховано 1140,00 грн. - виплачено 917,70 грн. (а.с. 64). Згідно копії наказу №СЗ-00000051 від 01.11.2010 року, [PERSON] було надано щорічну відпустку з 01.11.2010 року по 24.11.2010 року, протягом 24 календарних днів. За який період роботи надавалась відпустка не зазначено (а.с. 78). Згідно копії наказу №СЗ-00000050 від 05.10.2010 року, [PERSON] було надано щорічну відпустку з 06.10.2010 року по 29.10.2010 року, протягом 24 календарних днів. За який період роботи надавалась відпустка не зазначено (а.с. 79). Згідно копії наказу №СЗ-00000032 від 01.06.2012 року, [PERSON] було надано щорічну відпустку з 01.06.2012 року по 25.06.2012 року, протягом 24 календарних днів. За який період роботи надавалась відпустка не зазначено (а.с. 80). Відповідно д положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Позивач за зустрічним позовом просить стягнути з [PERSON] безпідставно отримані кошти у вигляді заробітної плати в розмірі 3976,70 грн. Однак, як вбачається з матеріалів справи та не оспорювалось учасниками судового розгляду, заробітна плата виплачувалась ТОВ «СЗ Холдинг» добровільно, будь-які посилання на наявність рахункової помилки при сплаті відповідної суми з боку товариства відсутні. Стосовно аргументів сторони товариства про те, що [PERSON] не виходила на роботу, а тому безпідставно отримувала заробітну плату, суд зазначає, що у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Натомість товариством не надано належних, достатніх та достовірних доказів того, що [PERSON] не виходила на роботу з часу її призначення, або ж з початку травня 2018 року, як про це зазначалось товариством у своїх заявах по суті справи. Доказами відсутності [PERSON] на роботі з 11.06.2018 по 15.06.2018 року є доповідні бухгалтера [PERSON], тож лише за цей період суд має змогу дійти обґрунтованого висновку про відсутність працівника на робочому місці. При цьому, із наданих сторонами розрахункових документів вбачається, що розмір заробітної плати [PERSON] за півмісяця у березні, квітні та травні 2018 року становив до виплати по 1529,50 грн. Поряд з цим, за пів місяця червня 2018 року товариство сплатило [PERSON] 15.06.2018 року - 917,70 грн. Отже, оплату заробітної плати за півмісяця червня 2018 року було здійснено підприємством за вирахуванням одноденної заробітної плати за період її відсутності 11, 12, 13, 14, та 15 червня 2018 року. За відсутності будь-яких доказів безпідставності отримання [PERSON] грошових коштів у сумі 3976,70 грн. отриманих нею як заробітна плата, позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог за первісним позовом, суд приходить до наступного висновку. Вирішуючи по суті спір за первісним позовом, суд не приймає до уваги посилання представника [PERSON] на конкретні розміри грошових стягнень, що мають бути здійснені з підприємства, та конкретну кількість календарних і робочих днів, що відповідають таким стягненням, оскільки такі посилання були здійснені представником усно при наданні пояснень та в судових дебатах. Жодних письмових уточнень позовних вимог матеріали справи не містять, тому суд на виконання вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України вирішує первісний позов виключно в межах заявлених позовних вимог, які викладені в письмовій формі у прохальній частині позову. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У суду відсутні дані про те чи була щорічна відпустка [PERSON] за час роботи на підприємстві, визначена трудовим договором, більшою ніж передбачено ст. 6 Закону України «Про відпустки», або чи мала [PERSON] . законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена вказаною нормою закону, тому суд вирішує спір в межах вимог закону про те, що щорічна основна відпустка працівника не може бути меншою 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працювала у ТОВ «СЗ Холдинг» з 01.09.2008 року по 18.06.2018 року, тобто 9 років 9 місяців та 18 днів. Із наявних у справі письмових доказів вбачається, що [PERSON] тричі надавалась щорічна відпустка тривалістю по 24 календарні дні, однак накази про надання відпусток не містять періоду роботи за який надавались відпустки (78-80). У такому випадку здійснюючи розрахунок днів невикористаних щорічних відпусток за період роботи з 01.09.2008 року по 18.06.2018 року, суд вираховує з вказаного періоду роботи три роки, поскільки [PERSON] тричі надавалась щорічна відпустка тривалістю по 24 календарних днів кожна, що підтверджується матеріалами справи. Отже, компенсація днів невикористаної відпустки має бути розрахована за 6 років 9 місяців та 18 днів роботи [PERSON] на підприємстві. Відповідно до положень п/п а) п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень п. 2 Розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень ч. 3 п. 3 Розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до положень п. 7 Розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Отже, нарахування компенсації за невикористані дні відпустки має бути проведене в даному випадку виходячи з доходу [PERSON] за 12 календарних місяців, що передують місяцю, у якому мала відбутись виплата компенсації, тобто червню 2018 року, місяцю її звільнення із займаної посади. Проаналізувавши наявні у справі докази суд вбачає, що матеріали справи містять підтвердження нарахування [PERSON] заробітної плати разом з обов`язковими податками та зборами у 2018 році за січень, лютий, березень, квітень та травень у розмірі 3800,00 грн. щомісячно (а.с. 11, 58- 59, 64-66, 90-91, 143-144). Для здійснення розрахунку також має бути врахований дохід [PERSON] за червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад та грудень 2017 року, однак у матеріалах справи відсутні дані про розмір доходу за цей період, тому, ураховуючи відсутність між сторонами спору про дійсне отримання [PERSON] від ТОВ «СЗ Холдинг» заробітної плати у 2017 році щомісячно, суд застосовує для розрахунку законодавчо визначений мінімальний розмір заробітної плати у 2017 році, що становить 3200,00 грн. щомісячно. Таким чином, розрахований судом загальний розмір доходу з червня 2017 по травень 2018 року становить 41400,00 грн. з урахуванням обов`язкових податків та зборів. Вказаний розмір доходу слід розділити на відповідну кількість календарних днів року, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством. При цьому, у даному випадку такі святкові і неробочі дні передбачені ст. 73 КЗпП України За відповідний період червень 2017 - травень 2018 року святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, було всього 12, тож розрахунок виглядає наступним чином 41400,00 грн. : (365 - 12) = 117,28 грн. Одержаний результат слід перемножити на число календарних днів відпустки, які підлягають компенсації при звільненні. За шість років тривалість відпусток становить 144 календарних дні. За чотири місяці 2008 року тривалість відпустки становить 8 календарних днів. За п`ять місяців та 18 днів 2018 року тривалість відпустки становить 11 календарних днів. Загалом кількість календарних днів щорічних відпусток, які мають бути компенсовані при звільненні, становить 163 календарних днів. Таким чином, грошова компенсація невикористаних днів щорічної відпустки [PERSON] за період роботи у ТОВ «СЗ Холдинг» становить 117,28 грн. х 163 = 19116,64 грн. Вказана сума має бути стягнута з ТОВ «СЗ Холдинг» на користь [PERSON] На думку суду, виключення з періоду нарахування компенсації за невикористані дні відпусток трьох років, не є підставою для зазначення у резолютивній частині рішення про те, що позов щодо цих вимог задоволено частково, оскільки аналіз змісту позовної заяви та її прохальної частини вказує на те, що позивачем визначався період роботи на підприємстві в межах якого їй не надавались в повній мірі відпустки відповідно до вимог законодавства і трудового договору. Тобто позивачу, як вбачається зі змісту позову, не було відомо точних даних за вказаний період і нею не зазначалось, що у цей період вона взагалі не мала відпусток. До такого викладення позовних вимог призвів той факт, що позивачка на своє звернення не отримала від підприємства даних про кількість днів невикористаної відпустки за весь період роботи на підприємстві (а.с. 12). За таких умов суд приходить до висновку, про необхідність зазначення, що позовні вимоги стосовно стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні підлягають до повного задоволення. Стосовно посилань ТОВ «СЗ Холдинг» на те, що у відповідності до положень ст. 116 КЗпП України [PERSON] не зверталась з вимогою до підприємства про здійснення розрахунку, з якою мала звернутись, оскільки в день звільнення не працювала, суд зазначає, що жодним належним, достатнім та допустимим доказом факту відсутності [PERSON] на роботі у день звільнення (18.06.2018 року) не підтверджено. Крім того, підприємство не було позбавлене можливості здійснити розрахунок з працівником у день звільнення шляхом перерахування належних їй сум на картковий рахунок, як це відбувалось під час виплати заробітної плати працівнику, натомість товариство взагалі заперечує, що винно [PERSON] будь-які кошти, у зв`язку із чим і виник спір. Також, суд звертає увагу, що звертаючись до підприємства з вимогою, [PERSON] посилалась, зокрема, на положення ст. 116 КЗпП України, однак жодної відповіді на своє звернення від підприємства не отримала. За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність вини товариства у нездійсненні належного та повного розрахунку з [PERSON] в день її звільнення. Не заслуговують на увагу посилання підприємства на те, що відмітки у закордонному паспорті [PERSON] можуть свідчити про використання нею відпусток, та на те, що [PERSON] використовувала свої відпустки за усною домовленістю з попереднім директором товариства, оскільки за змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В даному випадку належними доказами є лише накази про надання відпусток. Слід також зазначити, що допитаний в судовому засіданні в якості свідка бувший директор товариства, таких даних ТОВ «СЗ Холдинг» не підтверджував. Відмітки у закордонному паспорті в будь-якому випадку не можуть бути належним підтвердженням використання відпусток, до того ж [PERSON] займала посаду менеджера з зовнішньоекономічної діяльності. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. ТОВ «СЗ Холдинг» не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні таких вимог посилаючись, зокрема, також на пропущення позивачем строку звернення до суду із відповідними позовними вимогами, що передбачений ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України, отже відповідач за первісним позовом просить суд застосувати до вказаних позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. З такою позицією сторони відповідача за первісним позовом суд не погоджується, з наступних підстав. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вимога про стягнення грошової компенсації всіх днів невикористаної відпустки при звільненні, як і оплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає працівнику право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком. Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, враховуючи, що суд прийшов до висновку про невиплату працівнику всіх належних до виплати сум в день звільнення та необхідність стягнення з підприємства грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 19.06.2018 року по день постановлення у справі рішення, є законними. Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу [PERSON] за травень та квітень 2018 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у червні 2018 року. За змістом наявних в матеріалах справи копій розрахункових листків нарахованого позивачу доходу, у квітні 2018 року йому нараховано дохід, який має включатись до розрахунку середнього заробітку в загальному розмірі 3800,00 грн., та у травні 2018 року в загальному розмірі 3800,00 грн. Відповідно до п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 7600,0 грн. (сума заробітної плати за травень і квітень 2018 року) : 40 (кількість робочих днів у травні та квітні 2018 року згідно даних розрахункових листів працівника) = 190,00 (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 19.06.2018 року по день постановлення рішення у справі становить 251 робочий день. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого позивачем періоду нарахування становить: 190,00 грн. (середньоденна заробітна плата) х 251 (робочі дні в період заявленого часту затримки розрахунку при звільненні) = 47690,00 грн. Отже, підприємство має сплатити своєму колишньому працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47690,00 грн. Підсумовуючи викладене суд констатує, що первісний позов підлягає до задоволення в повному обсязі, натомість у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Здійснюючи розподіл між учасниками справи судових витрат у відповідності до положень ст.ст. 137, 141 ЦПК України, суд зазначає, що судові витрати ТОВ «СЗ Холдинг» відшкодуванню за рахунок [PERSON] не підлягають, з огляду на те, що у задоволенні зустрічного позову товариства відмовлено в повному обсязі. Натомість суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ТОВ «СЗ Холдинг» на користь [PERSON] понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн., оскільки про такий попередній розмір витрат було зазначено у договорі про надання правової допомоги, що був поданий разом із позовною заявою та в подальшому, у строки визначені цивільним процесуальним законом, представник [PERSON] подав до суду розрахунок витрат на правову допомогу із підписаним сторонами актом приймання-передачі виконаних послуг на суму 7000,00 грн., а також прибутковий касовий ордер про прийняття адвокатом від [PERSON] грошових коштів в сумі 7000,00 грн. на підставі договору про надання правової допомоги. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. мають бути їй компенсовані за рахунок ТОВ «СЗ Холдинг». На підставі викладеного,

Outcome: approved