Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

15 вересня 2016 року позивач звернулася до суду з названим позовом до відповідача з вимогами: винести рішення про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачем 25 березня 1989 року, зареєстрований Солонецькою сільською радою Воройбовського району Воронезької області, актовий запис № 6; поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки «BYD» модель «F-3», 2007 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований Славутицьким РЕГ 3-го МРВ ДАІ УДАІ ГУ МВС у Київській області 10.08.2007 р., шасі (кузов, рама) № VIN [NUMBER], [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - С, колір - чорний. Позовні вимоги мотивувала тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох повнолітніх дітей. Між ними склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим спільне проживання та ведення спільного господарства припинено і подальше збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. За час спільного проживання ними було придбано автомобіль. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю, між ними не досягнуто. У зв'язку з наявністю спору вважає, що має право на визнання за нею права власності на ? частину автомобіля та виділення їй цієї частини автомобіля. 17 жовтня 2016 року позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, де крім вимоги про розірвання шлюбу просила поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме стягнути з відповідача грошову компенсацію ? частини вартості зазначеного автомобіля, що становить 57845,00 грн., мотивуючи цю заяву тим, що автомобіль перебуває у особистому користуванні відповідача, який проживає в м. Чернігові, а вона позбавлена можливості користуватися автомобілем. 17 листопада 2016 року до початку розгляду справи по суті представник позивача подала заяву про зміну позовних вимог, де крім вимоги про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації вартості ? частини майна, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини заробітку до досягнення 23 років за умови продовження навчання, мотивуючи її тим, що дочка навчається на першому курсі магістратури Севастопольського державного університету на денній бюджетній формі навчання і фактично перебуває на його утриманні. 17 жовтня 2016 року відповідач подав до суду заяву, у якій зазначив, що в останні роки сімейне життя з позивачкою не складалося і він вирішив з нею розлучитися. В липні 2016 року між ними відбулася розмова, під час якої вони домовились, що він відмовляється від своєї частки квартири, а автомобіль залишається у його користуванні, при цьому претензій по розподілу майна ніяких не буде. Відповідачка стверджувала, що автомобіль залишиться в його користуванні за умови, що він оформить договір дарування своєї частини квартири і випишеться з неї. 8 липня 2016 року був укладений договір дарування 1/5 частини квартири на користь відповідачки. Дещо пізніше він виписався з квартири і прописався за місцем свого проживання у м. Чернігові. Проте через деякий час відповідачка сказала, що ніякої домовленості між ними не було, на розірвання шлюбу через ЗАГС вона не згодна, тобто обманним шляхом заволоділа частиною квартири. Автомобіль був придбаний в кредит у 2007 році за 75000 грн., який виплачував особисто він. З експертною оцінкою автомобіля він також не згоден, оскільки він експертом не оглядався і його оцінка зроблена виключно по документах, з чим він не згоден. Просив винести рішення про розірвання шлюбу, а в іншій частині справу виділити в окреме провадження та відкласти її розгляд для надання всіх підтверджуючих документів, оскільки він не згоден з оцінкою заявленого позову. В судовому засіданні при розгляді справи по суті представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на те, що під час спільного проживання та ведення спільного господарства у зареєстрованому шлюбі було придбано автомобіль, який є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу, а про домовленість сторін про врегулювання спору їй нічого не відомо. Крім того, подружжя мають повнолітню дочку, яка навчається і потребує матеріальної допомоги батьків на її утримання. Позивач особисто в судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності у присутності її представника. Відповідач подав заперечення, де позовні вимоги щодо поділу майна подружжя не визнав, мотивуючи їх тим, що не відповідає дійсності посилання у позовній заяві на недосягнення угоди про добровільний поділ майна, яка насправді мала місце і яку він виконав, передавши позивачці за договором дарування від 08.07.2016 р. своє право власності на 1/5 частку квартири. Крім того, він не вважає, що спірний автомобіль є їх спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був куплений в кредит, який він виплатив за рахунок виключно свого грошового утримання військовослужбовця. Також не визнає позовну вимогу про стягнення грошової компенсації вартості ? частки автомобіля, визначеної на підставі звіту оцінювача, який не відповідає вимогам п. 3.2. та 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів. Ринкова вартість у звіті оцінювача визначена шляхом встановлення середньої ціни продажу аналогічного автомобіля без коригування, яке враховує різницю пробігу, комплектність, технічний стан, що можливо встановити лише під час огляду оцінюваного автомобіля, який не проводився. Автомобіль у вересні 2016 року був відремонтований, за що він сплатив 37750 грн., а тому визначена звітом середня ринкова вартість без урахування витрат на ремонт не відповідає дійсній вартості автомобіля. В судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки за умови навчання. В частині поділу майна подружжя та стягнення грошової компенсації позов не визнав, пославшись на обставини, викладені у запереченнях. Вислухавши пояснення, дослідивши докази, оцінивши доводи і заперечення, суд вважає правильним позовні вимоги задовольнити частково з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] [PERSON], який народився [INFO] року в селі Затон Воробйовського району Воронезької області і [PERSON], яка народилася [INFO] в м. Тахтаброд Чистопольського району Кокчетавської області, уклали шлюб 25 березня 1989 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 6. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловіку [PERSON]; дружині [PERSON] (а.с.11). Згідно статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється, зокрема, внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. За правилами частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як з'ясовано судом, подружжя тривалий час спільно не проживає, не підтримує сімейних стосунків, що не притаманно шлюбу та сім'ї. Відповідно до ч. 2 ст. 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з цього та враховуючи визнання відповідачем позову у цій частині позовних вимог, суд погоджується з позивачем і відповідачем, що подальше збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, тому його необхідно розірвати. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. В позовній заяві та в судовому засіданні про відновлення дошлюбного прізвища позивачкою чи її представником не заявлено, у зв'язку з чим немає підстав для його відновлення. Судом також встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] року в м. Славутичі, про що в книзі записів актів громадянського стані про народження зроблено відповідний запис за № 218. Її батьками у свідоцтві записані: батьком - [PERSON], громадянство України; матір'ю - [PERSON], громадянка України. Місце реєстрації: відділ РАГС Славутицького міського управління юстиції Київської області, Україна (а.с.12). Її батьки, - сторони по справі, спільно не проживають і не підтримують сімейних відносин. Місцем постійного проживання [PERSON] є місце проживання її матері, - позивачки по справі, що підтверджено довідкою ф. 3 від 31 серпня 2016 року (а.с. 23). Згідно статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу (частина 1). Право на утримання припиняється у разі припинення навчання (частина 2). Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (частина 3). На підтвердження навчання повнолітньої дочки сторін [PERSON] представником позивача суду надано довідку навчального закладу, видану органом влади тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим. За правилом частини 1 статті 59 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно положень частини 2 і 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасового окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами є недійсними і не створює правових наслідків. Разом з тим, за правилами частини 1 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Також відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем позову звільняє позивача від обов'язку доведення тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своєї вимоги. В судовому засіданні представник відповідача за договором про надання правової допомоги, який не містить обмежень повноважень представника, вимогу про стягнення аліментів визнав. Суд не має підстав для неприйняття визнання позову у цій частині, оскільки у судовому засіданні було з'ясовано, що він має постійне місце роботи, регулярний дохід, неповнолітніх дітей не має і за своїм матеріальним становищем може надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці за умови її навчання, але не більше як до досягнення 23 років. Виходячи з цього, позов у частині стягнення аліментів суд вважає правильним задовольнити, розчавши стягнення з дня подання до суду позову про стягнення аліментів, тобто з 17 листопада 2016 року, як це передбачено статтею 191 СК України. В частині вимоги про визнання права власності на ? частину автомобіля та стягнення грошової компенсації вартості цієї частини позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони по справі перебувають у шлюбі, зареєстрованому 25 березня 1989 року (а.с.11). У лютому 2016 року подружжя припинило спільне проживання і ведення спільного господарства, про що зазначено у поданій до суду заяві відповідача від 17.10.2016 р. (а.с. 56). Припинення спільного проживання та ведення спільного господарства між подружжям не заперечується на час складення позовної заяви, підписаної позивачкою 31.08.2016 р. (а.с.2-4). 13 серпня 2007 року між ВАТ «Мегабанк» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено кредитний договір № 71-24ПВ/2007, за предметом якого кредитодавець зобов'язується надати позичальникові кредит на придбання автомобіля BYD F-3 в розмірі 15500,00 дол. США на строк з 13.08.2007 р. до 12.08.2013 р., а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 13,00 % річних. Повернення кредиту здійснюється згідно з графіком погашення кредиту, наведеним у додатку № 1 до Договору, який є невід'ємною його частиною (а.с.15-18, 19). Сторони також уклали додаткову угоду до кредитного договору, якою внесли зміни до кредитного договору (а.с.20). 13 серпня 2007 року сторони також уклали договір застави транспортного засобу для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором (а.с.21-22). За змістом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (частина 1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 2). Відповідно до статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина 1). Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (частина 2). Разом з тим, згідно пункту 3 та пункту 4 частини 1 статті 57 цього Кодексу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В запереченнях проти позову у цій частині відповідач зазначає, що автомобіль був придбаний ним в кредит, який він повністю сплатив за рахунок свого грошового забезпечення військовослужбовця, а тому він є його особистим майном. На підтвердження цього представником відповідача суду надано архівну довідку про його грошове забезпечення військовослужбовця з 01.01.2007 р. по 09.03.2011 р. та виписку з його особового рахунку позичальника за період з 01.08.2007 р. по 21.05.2011 р., з якої видно, що кредит на суму 15000,62 дол. США був погашений повністю щомісячними платежами, останній з яких було внесено 21.03.2011 р. (а.с.81-90, 91). При цьому відповідач посилається на висновок Верховного Суду України у справі № 6-801 цс 16 від 7 вересня 2016 року про необхідність перевірки належності коштів на придбання майна під час шлюбу. Проте у названій справі судами були встановлені інші обставини справи, зокрема те, що спірний автомобіль було придбано в кредит під час шлюбу, частина якого була сплачена одним з подружжя хоча і під час шлюбу, але за рахунок особистих коштів, отриманих ним після припинення їх спільного проживання та ведення спільного господарства. У цій же справі судом встановлено, що спірний автомобіль було придбано в кредит, який був отриманий і погашений відповідачем за рахунок своєї заробітної плати у той час, коли сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали і вели спільне господарство і тому за правилами статті 60 СК України слід погодитися з тим, що спірний автомобіль належав їм на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, відмовляючи у позові в частині визнання за позивачкою права власності на ? частину автомобіля та стягнення з відповідача грошової компенсації на суму 57845,00 грн., суд виходить з правил статті 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, у позовній заяві та в судовому засіданні позивачка і її представник стверджували, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто, у зв'язку з чим існує спір про поділ майна подружжя. Однак посилання на докази зазначених обставин у позовній заяві відсутні і такі докази в судовому засіданні суду не надані. Відповідач у своїй заяві до суду та в запереченнях на позовні вимоги стверджував про наявність між ними усної угоди про поділ спільного майна подружжя у той спосіб, що він передає позивачці своє право власності на 1/5 частку приватизованої квартири вартістю 47013 грн. шляхом укладення між ними договору дарування, а вона відмовляється на його користь від своєї ? частки автомобіля, який залишається у його особистій власності. На підтвердження виконання цієї угоди представником відповідача суду надано копію договору дарування 1/5 частки квартири від 8 липня 2016 року, посвідченого Малашенко О.І., приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області згідно реєстр. № 621 (а.с. 76-78). В обґрунтування розміру компенсації вартості ? частки спірного автомобіля позивачем суду надано звіт № 328 про результати автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 31 серпня 2016 року, складеного оцінювачем - ФОП [PERSON] (далі Звіт), який визначив середню ринкову вартість колісного транспортного засобу - легкового автомобіля «BYD F-3», який був у вжитку, виготовленого у 2007 році, для ринку регіону - Київська область, м. Славутич, станом цін на 31.08.2016 р., на суму 115690 грн. (а.с.24-25, 26). Як зазначено у розділі 3 Звіту, середня ринкова вартість КТЗ - величина, яка визначається статистичними методами, еквівалентна найбільш вірогідній вартості продажу (пропозиції до продажу), сукупності КТЗ визначеної моделі з відповідними строком експлуатації і пробігом на визначений момент часу, у конкретному регіоні чи місцевості з дотриманням вимог, що відповідають поняттю «ринкова вартість». Середня ринкова вартість КТЗ не враховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався) (а.с.25). На відміну від середньої ринкової вартості КТЗ, ринкова вартість КТЗ, як зазначено у Звіті, ураховує його комплектність, укомплектованість і фактичний технічний стан, строк експлуатації, величину пробігу, умови, у яких він експлуатувався (зберігався), особливості кон'юнктури ринку регіону (а.с. 25). В запереченнях на позовні вимоги відповідач посилається на те, що спірний автомобіль оцінювачем не оглядався, тому визначена у звіті вартість не відповідає дійсній вартості спірного автомобіля і не враховує розмір його особистих коштів, сплачених ним за відновлювальний ремонт на суму 37750 грн. згідно акту виконаних робіт № 12 від 01.09.2016 р. та квитанції, які він додав до заперечень (а.с.79, 80). Суд погоджується з обґрунтованістю та доведеністю заперечень, беручи до уваги ті обставини, що після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства відповідачем було компенсовано позивачці вартість її частки у майні, що є об'єктом права спільної власності подружжя на суму 47013 грн. шляхом передачі їй у власність за договором дарування 1/5 частки квартири, яка належала відповідачу на праві особистої власності, а визначена у Звіті середня ринкова вартість спірного автомобіля на суму 115690 грн., ? частина якої становить 57845,00 грн. і є ціною позову, не є ринковою вартістю спірного автомобіля, за якою має здійснюватись поділ спільного майна подружжя. Крім того, вона не враховує вартість відновлювального ремонту автомобіля на суму 37750 грн., сплачених за рахунок особистих коштів відповідача після припинення спільного проживання та ведення спільного господарства. Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачкою та її представником не доведено факту порушення відповідачем її права на поділ спільного майна подружжя, у зв'язку з чим вимоги про визнання права власності на ? частину спірного автомобіля та стягнення грошової компенсації цієї частки задоволенню не підлягають. При розподілі судових витрат між сторонами, суд виходить з принципу пропорційності розподілу в залежності від розміру задоволених та відхилених вимог, закріпленого у статті 88 ЦПК України. За подання позовної заяви з вимогою про розірвання шлюбу, яка задоволена судом, позивачем сплачено судовий збір на суму 551,20 грн. і ці витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір на суму 551,20 грн. з вимоги про стягнення аліментів, задоволеної судом, від сплати якого позивач звільнена відповідно до Закону України «Про судовий збір». Судовий збір на суму 578,46 грн., сплачений позивачем за подання позову з вимогою про визнання права власності та стягнення грошової компенсації, у задоволенні якої судом відмовлено, відшкодуванню їй не підлягає.

Outcome: partial