Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

15.06.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулось ТОВ «Лан-Агро» із вказаним позовом, згідно прохальної частини якого просить визнати недійсним укладений 15.03.2019р. між [PERSON] та [PERSON] договір оренди земельної ділянки площею 1,9382га., із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер 0521686300:06:000:0282, що був зареєстрований за рішенням державного реєстратора Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області від 28.03.2019р., індексний номер 46294076, а також стягнути з відповідачів на його користь всі понесені ним судові витрати. В обґрунтування цієї вимоги зазначило, що 02.02.2009р. між ТОВ «Лан-Агро» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки площею 1,9382га., із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер 0521686300:06:000:0282, строком на 10 років, що був зареєстрований у відділі Держкомзему у Калинівському районі Вінницької області, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.11.2012р. за №052168634005975, дія якого відповідно закінчується 26.11.2022р., в межах якого ТОВ «Лан-Агро» має право самостійно господарювати на спірній земельній ділянці в обсязі встановленому договором, що гарантується нормами законодавства України. Однак, у 2020 році позивачу стало відомо, що [PERSON] всупереч діючому договору та актам цивільного законодавства України, що регулюють відносини пов`язані з орендою землі, 15.03.2019р. уклала договір оренди землі, державна реєстрація якого проведена 28.03.2019р. із іншою особою, а саме [PERSON] . Таким чином, незважаючи на наявність діючого договору оренди землі укладеного із ТОВ «Лан-Агро», відповідачі підписали та зареєстрували новий договір щодо спірної земельної ділянки, у зв`язку із чим існує подвійна реєстрація права однієї земельної ділянки за рівними правонабувачами (орендарями). Дана обставина є підставою для визнання договору оренди землі віл 15.03.2019р. недійсним, а тому ТОВ «Лан-Агро» вимушене звернутись до суду із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.06.2020р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В. Відповідно до ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 17.06.2020р., задоволено заяву ТОВ «Лан-Агро» про забезпечення позову. Заборонено суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно земельної ділянки площею 1,9382га., із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер 0521686300:06:000:0282, та належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . На підставі ухвали судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 18.06.2020р., відкрите провадження у даній справі, розгляд позову визначено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, запропоновано відповідачам надати відзив на позовну заяву. 14.07.2020р. представник відповідача [PERSON] - адвокат Сидоров П.В. подав відзив на позов, в якому посилаючись на його безпідставність, просив позивачу у його задоволенні відмовити. Свою позицію мотивував тим, [PERSON] не могла підписати договір від 02.02.2009р. із ТОВ «Лан-Агро», оскільки на момент його укладення більше ніж два роки перебували під іншим прізвищем, яке змінила після реєстрації шлюбу, та мала інший паспортний документ. Про існування цього договору від 02.02.2009р. дізналась із вказаної позовної заяви, а тому стверджує, що його не укладала, та в договорі стоїть не її підпис. Більш того, даний договір був укладений під час дії іншого договору оренди цієї ж спірної земельної ділянки, який був укладений 01.03.2007р. між [PERSON] та СТОВ «Лан», строком на 10 років, що був зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах», про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2007р. за № 040786300773. Будь-яких правочинів з СТОВ «Лан» про розірвання вищезазначеного договору, відповідач не укладала, а тому вважала, що договір земельної ділянки від 01.03.2007р. закінчив свою дію 01.08.2017р. Одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, а тому договір оренди землі від 02.02.2009р. є недійсним. Аналогічні обставини та позиція щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Лан-Агро», викладена у відзиві відповідача [PERSON] на позов, який надійшов на адресу суду 14.07.2020р. за підписом представника - адвоката Сидорова П.В. 21.09.2020р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до ТОВ «Лан-Агро», згідно прохальної частини якого просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 02.02.2009р. між ТОВ «Лан-Агро» та [PERSON] , площею 1,9382га., із кадастровим номером 0521686300:06:000:0282, яка знаходиться на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також стягнути з ТОВ «Лан-Агро» на її користь судовий збір сплачений при зверненні до суду із вказаним позовом у розмірі 840,80грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00грн. В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що договір оренди земельної ділянки від 02.02.2009р. із ТОВ «Лан-Агро» не укладала та його не підписувала, а тому останній є недійсним в силу закону, оскільки вона не мала вільного, свідомого волевиявлення на його укладення, що згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним, та як наслідок, тягне за собою скасування запису про його державну реєстрацію. Підтвердженням того, що вона не підписувала оскаржуваний договір, є та обставина, що на момент його укладення, вона вже більше ніж два роки перебувала під іншим прізвищем, яке змінила після реєстрації шлюбу, та мала інший паспортний документ, а тому не могла укладати договір за дошлюбним прізвищем, та на підставі документу, який був вилучений у неї. Крім цього, даний договір був укладений під час дії іншого договору оренди цієї ж спірної земельної ділянки, який був укладений 01.03.2007р. між нею та СТОВ «Лан», строком на 10 років, що був зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах», про що в державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2007р. за № 040786300773. Будь-яких правочинів з СТОВ «Лан» про розірвання вищезазначеного договору, вона не укладала, а тому вважала, що договір земельної ділянки від 01.03.2007р. закінчив свою дію 01.08.2017р. Одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, а тому договір оренди землі від 02.02.2009р. є недійсним. Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 21.09.2020р., вказаний позов [PERSON] переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 22.09.2020р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження, призначивши підготовче судове засідання та запропонувавши відповідачу надати відзив проти позову із посиланням на докази, якими він обґрунтовується. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.11.2020р., об`єднано в одне провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро», в інтересах якого діє адвокат Мельник Юрій Миколайович, до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним (номер провадження 2/132/465/20, номер справи 132/1747/20), із позовом [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Сидоров Петро Віталійович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лан-Агро» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування його реєстрації (номер провадження 2/132/696/20, номер справи 132/3049/20), та присвоєно їм спільний номер 132/1747/20 (номер провадження 2/132/465/20). Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 11.12.2020р., у даній справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої визнано неможливим, з підстав зазначених у повідомленні судового експерту сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Побірської О.В. про неможливість проведення судової експертизи від 26.03.2021р. № СЕ-19/102-21/1286-ПЧ. У зв`язку із цим, ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 08.04.2021р., поновлено провадження у справі, а згідно ухвали від 19.05.2021р. у ній закрите підготовче провадження, та останню призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача ТОВ «Лан-Агро» (за первісним позовом) - адвокат МЕЛЬНИК Ю.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ТОВ «Лан-Агро», та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в поданому позові. Відносно позову [PERSON] , то просив у його задоволенні останній відмовити, оскільки нею не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що підпис який міститься в договорі оренди спірної земельної ділянки від 02.02.2009р., їй не належить. Щодо твердження про недійсність правочину через те, що зазначений договір був укладений під час дії попереднього договору оренди, укладеного 01.03.2007р. між [PERSON] та СТОВ «Лан», зазначив, що даний договір в передбаченому на той час законом порядку був розірваний, про що у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, була здійснена відповідна відмітка щодо угоди про розірвання договору оренди за взаємною угодою сторін, яку зареєстровано 24.12.2010р., а тому відсутні правові підстави для визнання цього правочину недійсним з цієї підстави. Згідно заяви від 23.07.2021р., просив завершити розгляд справи у його відсутність. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] (за первісним позовом) - адвокат СИДОРОВ П.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ТОВ «Лан-Агро» з підстав, зазначених у відзивах на позов. Щодо позовних вимог [PERSON] , то просив їх задовольнити, оскільки існують дві правові підстави, які викладені у поданому позові, для визнання оскаржуваного договору оренди земельної ділянки недійсним. Згідно заяви від 23.07.2021р., просив завершити розгляд справи у його відсутність. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, із заявою чи клопотанням з приводу відкладення розгляду справи не зверталися. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,9382га. у межах згідно з планом, яка розташована на території Пиківської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є ведення товарного сільськогосподарського товариства, кадастровий номер 0521686300:06:000:0282. До укладення шлюбу із [PERSON] , зміною прізвища після його реєстрації /Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 17.04.2007р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області/, та отримання нового документу, що посвідчує її особу /Паспорт громадянки України серії [NUMBER] , виданий 03.05.2007р. Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області/, відповідач уклала 01.03.2007р. із СТОВ «Лан» - договір оренди землі № 134, відповідно до умов якого [PERSON] надала, а СТОВ «Лан» прийняло в строкове платне користування вказану земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років (п.8 Договору). Даний договір оренди землі зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2007р. за №040786300773. Відповідно до п.43 вказаного Договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р., він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Частиною 1 ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, який регулює відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». Відповідно до статей 18 і 20 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, строк дії договору оренди землі починається після набрання ним чинності, тобто після державної реєстрації, а не з моменту його укладення. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17, а також постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі №702/764/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі №704/1413/16-ц. По справі встановлено, що договір оренди землі № 134 від 01.03.2007р., було зареєстровано у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центру державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах», про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2007р. за № 040786300773. З огляду на викладене строк дії договору оренди землі № 134, укладеного 01.03.2007р. між СТОВ «Лан» та [PERSON] , розпочався з моменту його державної реєстрації, тобто - з 30.07.2007р., та є чинним протягом 10 років з дня його державної реєстрації, тобто - до 30.07.2017р., що було погоджено сторонами під час укладення цього договору (п.8 та п.43 Договору). Не дивлячись на вищевказану обставину, в період дії зазначеного Договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р., - 02.02.2009р. між [PERSON] та ТОВ «Лан-Агро» укладено інший Договір оренди землі № 312, згідно умов якого, [PERSON] надала, а ТОВ «Лан-Агро» прийняло в строкове платне користування дану земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років (п.3.1 Договору). Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За частиною першою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК) . За частиною другою статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності ( стаття 93 ЗК України). Згідно статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Як встановлено судом, договір оренди землі № 312 від 02.02.2009р. укладений у період дії попереднього договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р. Позивач [PERSON] звертаючись до суду із позовною заявою до ТОВ «Лан-Агро», як однією із підстав для визнання договору оренди землі № 312 від 02.02.2009р. недійсним, посилається саме на дану обставину. В межах заявленої [PERSON] вимоги та наданих нею доказів, суд приходить до висновку про визнання оспорюваного договору оренди землі № 312 від 02.02.2009р. недійсним, оскільки він укладений у період дії попереднього договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р., укладеного між [PERSON] та СТОВ «Лан». Аналогічна правова позиція проте, що одна і та ж сама земельна ділянка не може одночасно бути об`єктом оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, висловлена Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року у справі №734/336/17. Твердження представника ТОВ «Лан-Агро» - адвоката Мельника Ю.М. про те, що на час державної реєстрації договору оренди землі № 312 від 02.02.2009р., попередній договір оренди землі № 134 від 01.03.2007р. вже було розірвано, судом не приймаються до уваги, за наступних обставин. Так, згідно листа за підписом в.о.начальника Відділу у Калинівському районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Логайчука М.В. від 09.11.2020р. № 0-2-0.181-719/124-20, у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі навпроти запису щодо реєстрації договору оренди земельної ділянки площею 1,9382га., з кадастровим номером 0521686300:06:000:0282, укладений між [PERSON] (орендодавець) та СТОВ «Лан» (орендар) здійснена відмітка щодо угоди про розірвання договору оренди за взаємною угодою зареєстровано 24.12.2010р. Натомість на підтвердження цієї обставини, в порушення вимог процесуального закону, ТОВ «Лан-Агро» не надано належного та допустимого доказу у вигляді документу (угоди про розірвання договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р.), на підставі якого була здійснена відповідна відмітка. Сам же Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державний реєстр Іпотек, Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, не містить жодних реєстраційних даних (записів) щодо договору оренди землі № 312, укладеного 02.02.2009р. між [PERSON] та ТОВ «Лан-Агро», та подальшого його розірвання на підставі угоди сторін. Натомість, як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 207494197 від 24.04.2020р., наявний реєстраційний запис № 30848577, внесений 19.03.2019р. державним реєстратором Черепашинецької сільської ради Калинівського району Вінницької області Демко С.В., про припинення речового права, а саме права оренди земельної ділянки площею 1,9382га., із кадастровим номером 0521686300:06:000:0282, яка знаходиться на території Пиківської сільради Калинівського району Вінницької області, за СТОВ «Лан» згідно укладеного 01.03.2007р. договору оренди землі № 134 із [PERSON] , на підставі п.37 цього ж Договору, який ТОВ «Лан-Агро» не оспорено в судовому порядку. Відповідно до положення п.37 Договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р., дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. З урахування встановлених судом обставин, договір оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р. є недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 216 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним. З прийняттям рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, воно вичерпує свою дію, а тому, належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обмежень, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частини 2 статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Такий висновок узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19). Частиною 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, договір оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р. був зареєстрований у Калинівському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центру Державного земельного кадастру при ДКУ по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26.11.2012р. за № 052168634005975. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Разом з тим, реєстрація договору оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р., порушує права та законні інтереси позивача на розпорядження своєю власністю. Отже, реєстрація права оренди ТОВ «Лан-Агро» на спірну земельну ділянку за недійсним договором оренди землі, не відповідає вимогам закону. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем [PERSON] спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечує реальне відновлення порушеного права. За встановлених судом обставин, виходячи з вимог закону, запис про державну реєстрацію визнаного судом недійсного правочину необхідно скасувати. За частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від З0 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. У справі, що розглядається, позивач [PERSON] другою із підстав для визнання недійсним договору оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р., зазначає те, що цей договір вона не підписувала, умови його не погоджувала. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В порушення зазначених вище норм процесуального права, позивачем [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог в частині не підписання договору оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р. та не погодження його умов, не надано суду жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження цих обставин. Від надання експертам необхідних матеріалів та документів, які потрібні були для проведення судової почеркознавчої експертизи, [PERSON] фактично ухилилась. Зміна прізвища після реєстрації шлюбу та отримання [PERSON] нового документу, що посвідчує її особу, як факт неможливості підписання договору оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р. та не погодження його умов, на що остання посилається у своїй позовній заяві, судом не приймається до відома, оскільки вищевказані обставини не виключають можливості підписання саме нею цього договору за своїм дошлюбним прізвищем. Враховуючи вищевикладене, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним договору оренди землі оренди землі № 312 від 02.02.2009р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лан-Агро», з підстав зазначених у мотивувальній частині цього рішення, беручи до уваги, що оскаржуваний ТОВ «Лан-Агро» договір оренди земельної ділянки б/н від 15.03.2019р., що підписаний між [PERSON] та [PERSON] , був укладений вже після припинення дії договору оренди землі № 134 від 01.03.2007р., то підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Лан-Агро» суд не вбачає. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] просить стягнути витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3000,00грн. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 509/550/17-ц, провадження №61-11518св19). Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на обґрунтування понесення витрат на правову допомогу, надано лише примірник договору про надання правової допомоги, та не надано детальний опис переліку робіт, які фактично виконав адвокат; вартість цих робіт та їх конкретний перелік, що підтверджують вчинення адвокатом відповідних процесуальних дій (акти виконаних робіт, журнали судових засідань), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги та розмір фактично понесених витрат. Таким чином, розмір витрат на правову допомогу не підтверджений документально, а відтак у задоволенні позовної вимоги в цій частині позивачу необхідно відмовити. З матеріалів цивільної справи встановлено, позивач [PERSON] при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 840,80грн., що підтверджується документально. Згідно ч.ч. 1, 6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з ТОВ «Лан-Агро» на користь [PERSON] повинні бути стягненні судові витрати у розмірі 840,80грн. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved