Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

15 березня 2016 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД Банк» про захист прав споживача та визнання окремого положення кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21 грудня 2007 року між ним та ПАТ «Родовід Банк» було укладено кредитний договір № 77.1/АА-00298.07.2, а 26 листопада 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до кредитного договору, якою змінено відсоткову ставку за кредитом та Розділ 7 «Особливі умови». Відповідно до п. 1.1 кредитного договору відповідач відкрив позивачеві кредитну лінію на загальну суму 15\~877,78 дол. США з процентною ставкою 12.5 відсотків річних, яка була змінена додатковою угодою до 16 процентів річних. Проте, відповідно до п.3.9 кредитного договору за порушення строків повернення чи сплати процентів позичальник зобовязується сплачувати банку пеню у розмірі 1.6 відсотків від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочки, що становить 584 процента річних та суперечить передбаченому законодавством розміру, який не може перевищувати пятдесят відсотків вартості продукції, що в даному випадку становить 8 процентів. Позивач вважає, що пункт п. 3.9 договору грубо порушує чинне законодавство, зокрема, Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до споживача умови, що є підставою для визнання його недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк» (на момент укладання договору Відкрите акціонерне товариство «Родовід Банк») та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 77.1/АА-00298.07.2, відповідного до якого банк відкрив [PERSON] відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 15\~877, 78 дол. США з процентною ставкою 12.5 процентів річних. 26 листопада 2008 року між сторонами укладена додаткова угода до Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 21.12.2007 року, відповідно до якої змінено відсоткову ставку за кредитним договором на 16 процентів річних. За прострочення позичальником строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків пунктом 3.9 Договору № 77.1/АА-00298.07.2 передбачена відповідальність у вигляді пені в розмірі 1,6% від суми заборгованості за кожен день прострочення. Визначаючи наявність або відсутність ознак «несправедливих умов» в оскаржуваному пункті 3.9 кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 суд виходить з наступного. Згідно із ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пп. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Пленум Верховного Суду України у свої постанові від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7). Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями частини пятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. За правилами\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до змісту Кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 від 27.12.2007 року, а саме пункт 3.9, який передбачає , що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобовязаний сплачувати банку за кожен день просрочки пеню у розмірі 1.6 процентів від суми простроченої заборгованості. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до\~ст. 4 цього Закону\~є договір про надання кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст.\~11, ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до п.5 ч.3\~ ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. З огляду на наведене вбачається, що визначений у п. 3.9 кредитного договору розмір підвищеної процентної ставки - 584 % річних (1,6% *365 днів = 584%) перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. 1,2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Вищевказана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, яка враховується судом при вирішенні справи. Крім того, аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13 та від 16.09.2015 року у справі № 6-12674св15, яка з огляду на положення\~ст.360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для застосування судами України. Оскільки умови п. 3.9 кредитного договору № 77.1/АА-00298.07.2 є явно несправедливими по відношенню до боржника, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. При цьому, суд не враховує клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, яке обґрунтоване тим, що кредитний договір був укладений 21 грудня 2007 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише у 2016 році, тобто поза встановленим статтею 257 ЦК трирічним строком позовної давності. Так, позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України, а саме перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Спірним п.3.9 договору на божника покладається зобовязання сплатити пеню за прострочення строку виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, тобто правовідносини, що виникли між сторонами при виконанні умов кредитного договору, у тому числі спірного пункту 3.9, є зобовязальними, тобто такими, що містять право вимоги і відповідний їй обов'язок. Кредитним договором № 77.1/АА-00298.07.2 строк виконання зобовязань визначений не пізніше 21.12.2014 року. Крім того, Пленум Верховного Суду України у\~постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої\~статті 261 ЦК\~- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 28). Таким чином, суд констатує, що початок перебігу строку позовної давності не пов'язаний з моментом укладення правочину, тому позивач звернувся до суду в межах визначеного строку позовної давності. Оскільки позивач, на користь якого ухвалено рішення на підставі\~ст.88 ч.3 ЦПК України\~та на підставі вимог\~ Закону України «Про судовий збір»\~ звільнений від сплати судового збору, суд вважає за необхідним стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved