Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

15.06.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, в якому просить суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 82800,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка помилково перерахувала на картковий рахунок відповідача: 29.05.2020 року грошові кошти в розмірі 2800,00 грн.; 16.06.2020 року грошові кошти в розмірі 5000,00 грн.; 30.07.2020 року грошові кошти в розмірі 30000,00 грн.; 03.08.2020 року грошові кошти в розмірі 5000,00 грн.; 31.08.2020 року грошові кошти в розмірі 29000,00 грн.; 02.09.2020 року грошові кошти в розмірі 6000,00 грн.; 27.10.2020 року грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., всього на загальну суму 82800,00 грн. Позивачка стверджує, що жодних правочинів з відповідачем не укладала, жодних товарів та послуг у відповідача не придбавала та й взагалі ніколи не бачила відповідача, не підписувала із ним жодних документів, і тому отримані відповідачем вищезазначені грошові кошти є безпідставно отриманими та підлягають поверненню. У зв`язку з цим, 20.05.2021 року відповідачу була надіслана претензія про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. Вказану претензію відповідач отримав 21.05.2021 року, однак претензію проігнорував і жодних дій щодо повернення безпідставно отриманих грошових коштів не здійснив. Ухвалою суду від 29.06.2021 року відкрито провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Як вбачається з матеріалів справи, направлена на останню відому адресу відповідача копія ухвали суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами повернулась до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Повідомлення для відповідача про наявний в провадженні суду позов розміщувалось на офіційному Інтернет-сайті судової влади відповідно до положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається із наявних в матеріалах справи копій дублікатів квитанцій АТ КБ «Приватбанк»: - 16.06.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 5000,00 грн.; - 29.05.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 2800,00 грн.; - 03.08.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 5000,00 грн.; - 30.07.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 30000,00 грн.; - 02.09.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 6000,00 грн.; - 01.09.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 29000,00 грн.; - 27.10.2020 року позивачка здійснила перерахування особистих коштів на ім`я відповідача в сумі 5000,00 грн.; Всього перераховано 82800,00 грн. (а.с. 3-4). За змістом наявної в матеріалах справи претензії від 19.05.2021 року, представник позивача звертався до відповідача з проханням повернути безпідставно отримані грошові кошти у сумі 82800,00 грн. (а.с. 5-7). Будь-яких даних які б свідчили про повне або часткове повернення коштів матеріали справи не містять. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст.ст. 1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Узагальнюючи викладене, можна сказати, що норми ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Проаналізувавши викладені норми чинного законодавства України та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявності між сторонами будь-яких договірних правовідносин, що зумовлювали б перерахування позивачем відповідних коштів відповідачу. Відповідно, набуття цих коштів відповідачем є абсолютно безпідставним як на час набуття, так і на моменту розгляду справи, враховуючи, що іншого стороною відповідача не доведено, а матеріали справи не підтверджують будь-якої підставності набуття відповідачем коштів позивача. В даному випадку безпідставне збагачення відповідача за рахунок коштів позивача не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, оскільки наявності договірних або деліктних відносин між сторонами судом не встановлено. Ураховуючи положення ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, наявність попереднього розрахунку судових витрат та наявні в матеріалах справи докази на понесення позивачем витрат з отримання професійної правничої допомоги (копія договору про надання правової допомоги №18 від 18.05.2021 року, копія ордеру від 18.05.2021 року, копія замовлення №1 від 18.05.2021 року, копія детального опису робіт (наданих послуг) №1 від 15.06.2021, копія виписки з рахунку від 10.06.2021 року про сплату послуг у сумі 15000,00 грн.), стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати з професійної правничої допомоги в сумі 15000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved