Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

16 грудня 2015 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування вимог зазначала, 15 квітня 2015 року померла [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді кооперативної квартири [ADDRESS]. Позивач є спадкоємцем майна померлої за заповітом від 13.11.1997 року. Випробовуючи труднощі у оформленні своїх прав на спадкову нерухомість, оскільки померлою за життя не було своєчасно зареєстровано право власності на квартиру, просила визнати зазначену нерухомість власністю померлої [PERSON], а також визнати за собою право власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом. В ході судового розгляду справи позивач [PERSON] уточнила позовні вимоги, в остаточній редакції яких просила визнати за собою, як єдиним спадкоємцем за заповітом, право приватної власності на квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити. Представник відповідача - Маріупольської міської ради у судове засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти задоволення позовних вимог не заперечував. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов'язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 ро-ку) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну си-лу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. Пунктами 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до розяснень, наведених п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Встановлено, що згідно із ордером серії КО № 000143 від 26.06.1992 року на підставі списків Житлово-будівельного кооперативу «8 [PERSON]» квартира [ADDRESS] була надана для проживання [PERSON] та членам її сімї. Відповідно до свідоцтва про смерть І-НО № 914030, виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ Донецької області від 18.04.2015 року, [PERSON] померла 15 квітня 2015 року, про що вчинено актовий запис за № 694. Відповідно до ст. 328 ЦК України (в редакції 2003 року) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із довідкою № б/н, наданою Житлово-будівельним кооперативом «8 [PERSON]» від 19.11.2015 року, пайова частка за квартиру [ADDRESS] була у повному обсязі виплачена у 1991 році. Згідно із реєстраційним посвідченням, виданим Маріупольським БТІ від 01.09.1992 року на підставі довідки ЖБК від 04.08.1992 року, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON]. Отже, суд вважає, що [PERSON] за життя правомірно набула права власності на вказане нерухоме майно . Та ж обставина, що вона за життя не отримала правовстановлюючий документ на майно, не може бути розцінюватися судом як підстава для відмови позивачеві у позову. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Враховуючи перелічені норми, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обовязкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що саме на підставі ордеру на вселення [PERSON] отримала право на користування спірною кооперативною квартирою, а у подальшому не отримала свідоцтва про право власності на це майно, у даному випадку існує спір щодо підтвердження права власності померлої на вказану квартиру. За змістом ст. 392 ЦК України в редакції від 2003 року, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Згідно із ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кількох фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з заповіту серії НВ № 0339109, посвідченого Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою від 13.11.1997 року за реєстровим № 2-1383, за життя [PERSON] зробила розпорядження на випадок своєї смерті та все належне їй майно, де б воно не знаходилося, та з чого б не складалося, та взагалі все те, на що матиме право за законом, заповіла [PERSON]. Матеріалами спадкової справи, витребуваної від Третьої маріупольської державної нотаріальної контори, встановлено, що 09.07.2015 року, тобто в межах передбаченого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку для прийняття спадщини, [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] При цьому 04.11.2015 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади, що знаходяться на рахунках ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПАТ «КБ «ПриватБанк». Крім того, 04.11.2015 року державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову № 2279/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу померлої особи на дану нерухомість. Наявність осіб, визначених ст. 1241 ЦК України, які б мали право на обовязкову частку у спадщині, судовим розглядом не встановлена. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд дійшов висновку, що у позивача [PERSON] на сьогодення існують реальні перешкоди у оформленні своїх спадкових прав на спірне нерухоме майно через неможливість підтвердження відповідними правовстановлюючими документами права власності спадкодавця [PERSON] на це майно, правомірно набутого останньою у власність за життя. Відтак, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON], визнавши за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Разом із тим, як вбачається з наданого позивачем звіту про оцінку майна від 09.12.2015 року, вартість спірної квартири становить 135564,00 гривень, при цьому при зверненні до суду із позовом про визнання права власності на дану нерухомість позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір у розмірі 487,20 гривень. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру, що подається фізичною особою, встановлюється у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня року, у якому подається відповідна заява. З урахуванням наведеного та відповідно до положень ст.ст. 79,88 ЦПК України суд стягує з позивача [PERSON] на користь держави суму недоплаченого нею при зверненні до суду суму судового збору у розмірі 868,44 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved