Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

15.06.2017 до суду, в порядку ст. 45 ЦПК України, надійшов позов заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області, в якому позивач зазначає, що 17.06.2014 між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та громадянином [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 28,4925 га, що розташована на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Дані про цей договір того ж дня внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Станом на 15.05.2017 відповідач [PERSON] фермерське господарство не зареєстрував. Виходячи з чого позивач вважає, що спірний договір укладено з порушенням вимог ст.1 закону України «Про фермерське господарство», що на його думку є підставою для визнання цього договору недійсним та застосування правових наслідків його недійсності у вигляді повернення земельної ділянки, що є предметом спірного договору у власність Держави. Тому, позивач звернувся до суду з вимогами: 1. Визнати недійсним договір оренди землі від 17.06.2014, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та громадянином [PERSON]. 2. Зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку сільськогосподарського призначення розміром 28,4935 га, що знаходиться на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області у власність Держави. Судові витрати просить покласти на відповідачів судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача за зазначеними ним реквізитами. В судове засідання зявився прокурор Балюк Б.С., який підтримав позов у повному обсязі. Проти постановляння по справі заочного рішення не заперечував. Представник Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, належними чином повідомленої про час та місце розгляду справи (а.с.54) в судове засідання не зявились,причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON], будучи в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.56), в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, належними чином повідомленого про час та місце розгляду справи (а.с.55) в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. 16.08.2017 електронною поштою до суду надійшло заперечення від цього позивача проти позову, в якому він просив розглянути справу без участі представника та у задоволенні позовних вимог відмовити. Проте, належними чином електронним підписом цей відзив підписано не було. Враховуючи думку прокурора, суд ухвалив постановити рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи: -платіжне доручення на оплату судового збору в сумі 3393,00 грн. (а.с.1); -позовну заяву (а.с.2-14); -копію листа Зачепилівської РДА Харківської області від 18.04.2017 №01-29/167 (а.с.15); -копію розпорядження Зачепилівської РДА Харківської області від 06.05.2011 №127 (а.с.16); -копію заяви [PERSON] від 28.04.2011 (а.с.17); -копію витягу №3 з протоколу №1 засідання комісії з питань створення фермерського господарства (а.с.18); -копію листа ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 22.03.2017 №10-20-14-6356/19-17 (а.с.20); -копію договору оренди землі від 17.06.2014 (а.с. 21-25); -копію листа Зачепилівської районної ради від 01.03.2017 №01-22/67 (а.с.26); -копію листа відділу Держгеокадастру у Зачепилівському районі Харківської області від 02.03.2017 (а.с.28); -копію листа Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 20.04.2017 №1020/10/20-16-17-20 (а.с. 30, 31); -копію листа Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківськоїх області від 02.03.2017 №80/02-12 з копіями виписок про оплату [PERSON] (а.с.33-35); -копію листа Південної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області від 19.05.2017 №1072/10/20-16-13 (а.с. 37); -копію листа Зачепилівської районної ради від 19.05.2017 №01-22/129 (а.с.39); -Відомості з державних реєстрів станом на 16.05.2017 (а.с.41-45); -копію повідомлення прокурора в порядку ч. 4 ст. 23 закону України «Про прокуратуру» Новомажарівському сільському голові від 15.06.2017 №03-04-1775-17; -поштові повідомлення та кореспонденцію; -заперечення відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 16.08.2017 (а.с.57-65); вважає доведеними прокурором наступні фактичні обставини справи: 17.06.2014 між Головним управлінням Дерземагентства у Харківській області та громадянином [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 28,4925 га, що розташована на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Дані про цей договір того ж дня внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Станом на 16.08.2017 відповідач [PERSON] фермерське господарство не зареєстрував. Нормативна грошова оцінка землі, що є предметом спірного договору станом на 16.08.2017 відсутня. Заборгованість зі сплати орендної плати відсутня. Суд вважає, що спірні правовідносини повинні регулюватись наступними нормами: -ч. 1 ст. 8 Конституції України: «В Україні визнається і діє принцип верховенства права»; -ч. 1 та ч.2 ст. 13 Конституції України: «Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону»; -ч.1 та ч.2 ст. 14 Конституції України: «Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону»; -ч. 3 ст. 17 Цивільного Кодексу України: «3. Орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом»; -ч.1 ст. 3 Земельного кодексу України: «1. Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами»; -ст. 125 Земельного кодексу України: «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав»; -ст. 143 Земельного кодексу України: «Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі: а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням…»; -ст. 152 Земельного кодексу України: « 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів»; -ч.1 ст. 8 закону України «Про фермерське господарство»: «Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб». -ч.1 ст. 2 закону України «Про оренду землі»: «Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі»; -ч.1 ст. 8 закону України «Про оренду землі»: «Орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду»; -ч.1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного Кодексу України: «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним»; -ч.1 та ч.3 ст. 215 Цивільного Кодексу України: «1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)»; -ч.1 та ч.5 ст. 216 ЦК України: «1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 5. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи»; -ч.1 та ч.2 ст. 228 Цивільного Кодексу України: «1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. 2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним»; -ч.3 ст. 228 Цивільного Кодексу України: «3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави»; -ч.1 та ч.2 ст. 235 Цивільного Кодексу України: «1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили»; -ч.1 ст. 236 Цивільного Кодексу України: «1. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення»; -ч.1 та ч.3 ст. 207 Господарського Кодексу України: «1. Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. 3. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє»; -ч.1 ст. 208 Господарського Кодексу України: «1. Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави»; -п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України: «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9: «18. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК … 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо» За таких обставин суд вважає, що відповідач [PERSON], отримавши землю для ведення фермерського господарства, не використовує її за цим призначенням так як до цього часу фермерське господарство не зареєстрував. Отже, [PERSON] під час отримання дозволів на відведення йому в оренду землі та під час укладання та подальшого виконання спірного договору не мав на меті ведення фермерського господарства, а використовує в інших, на встановлених судом, цілях. Отже, спірний договір укладено з боку [PERSON] з ознаками удаваного. При цьому, цим правочином прикрито інший не встановлений судом. Таким чином сам цей факт є достатньою підставою для визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. При цьому, інші доводи прокурора, зокрема, щодо відсутності нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є предметом спірного договору, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу та не мають значення для правильного вирішення спору. Суд також відкидає доводи відповідача Головного управління Держгеокадастру в харківській області. Так, суд повністю згоден з тим твердженням, що відповідачами формально дотримано вимоги закону під час укладання спірного договору та плата за землю надходить у повному обсязі до бюджету належного рівня. Проте, отримання [PERSON] землі з іншою, не встановленою судом метою, ніж та що визначена законом та спірним договором, є дією, що порушує суспільний порядок та істотно шкодить інтересам Держави. Правомірність дій відповідача Головного управління Держгеокадастру в Харківській області цим рішенням суду жодними чином під сумнів не ставиться. Однак, навіть якщо закон порушує лише одна із сторін правочину, це має наслідком визнання такого недійсності відповідно до закону. Відсутність у спеціальному законі норми, яка встановлює граничний термін реєстрації фермерського господарства, не є підставою, що дає право особі зволікати з реєстрацією такого статусу довше, ніж можна визнати розумним. На момент звернення прокурора з позовом від дня укладання спірного договору минуло майже три роки. Отже, суд не має підставі вважати, що існували певні обєктивні обставини, що перешкоджали б відповідачу [PERSON] протягом трьох років зареєструвати фермерське господарство. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого судового збору слід стягнути з відповідачів в рівних долях на рахунок, з якого позивачем цей збір було сплачено відповідно до платіжного доручення від 12.06.2017 №1253. На підставі викладеного,

Outcome: approved