Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

15.03.2018 року представник [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вказаною квартирою і підсобними приміщеннями; стягнути судові витрати. Як на підставу позову посилається на те, що [PERSON] на праві власності належить 1/3 частки житлової квартири [ADDRESS] . Співвласницею вказаної квартири є [PERSON] на 2/3 частки квартири. З 20.11.2012 по даний час у спірній квартири проживає відповідачка, яка одноособово користується нею. Крім того, відповідачка за час проживання в квартирі не оплачувала комунальні послуги, внаслідок чого виникла заборгованість. Добровільно пустити в квартиру, визначити порядок користування квартирою відповідачка відмовляється. Через її дії [PERSON] не має можливості користуватися своєю власністю. У зв`язку з цим, вимушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 20.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.05.2018 року надійшов відзив від відповідачки, в якому вона просила відмовити у задоволені позову, оскільки [PERSON] ніколи не звертався до неї з проханням вселити його до квартири [ADDRESS] , де вона мешкає. Зазначена квартира є однокімнатна, житловою площею 18,9 кв. метрів та не передбачає проживання в ній сторонніх осіб, які не перебувають у шлюбі та родинних стосунках, проживання таких осіб в одній кімнаті заборонено усіма нормами: санітарними, житловими і моральними. Виділити позивачу у користування ізольованого житлового приміщення у спірній квартирі, яке б відповідало його частці у праві спільної часткової власності - неможливо. З цих самих підстав, а також виходячи із того, що квартира знаходиться у багатоповерховому житловому будинку - її неможливо розподілити в натурі. Крім того, позивач, страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії параноїдной форми, внаслідок чого потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару. Вважає, що вселення [PERSON] в одну квартиру з нею є неможливим і може привести до наслідків, які будуть загрожувати її життю і здоров`ю. В судовому засіданні представник позивача пояснила, що в 2012 році помер батько позивача, відповідачка - [PERSON] була другою дружиною його батька. Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.09.2016 року позивачу належить 1/3 частина житлової квартири [ADDRESS] . Співвласником вказаної квартири є [PERSON] . Позивач не зустрічався з відповідачкою та не бажає з нею розмовляти, оскільки вважає, що вона винна у смерті батька. З питанням про вселення позивач не звертався до [PERSON] В травні 2018 року позивач зателефонував [PERSON] та просив вирішувати питання про продаж квартири, однак вона йому повідомила, що не міркувала на цю тему, однак якщо вирішить продати квартиру обов`язково його повідомить. [PERSON] є також власником квартири [ADDRESS] , яку він бажає продати, тому йому потрібно вселитися за адресою [ADDRESS] . для того, щоб отримати реєстрацію. З грудня 2018 році він не проживає у місті Харкові. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, з підстав зазначених у відзиві, крім того, додав, що [PERSON] ніколи не звертався до [PERSON] з питання про вселення. Був лише один раз телефонний дзвінок з погрозами. Вважає, що мети у позивача вселитися та проживати немає, він звернувся з цим позовом лише у зв`язку із тим, що у них не має домовленості про продаж квартири та розподіл компенсації. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 09.09.2016 року [PERSON] має право класності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . (а.с.5) Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу 98130351 від 22.09.2017 року, за [PERSON] зареєстровано 1/3 розмір частки квартири [ADDRESS] . (а.с. 6) Згідно довідки наданої ДОЗХМР КНП «Міський психоневрологічний диспансер№3» від 15.03.2019 р. [PERSON] у 2016 році знаходився на лікуванні у ХОКПЛ№3. (а.с.70) Згідно технічного паспорту квартира розташована на 6-му поверсі 9 поверхового будинку та складається з 1 кімнати житловою площею 18. 9 кв. м. (а.с. 7-8) Свідок [PERSON] пояснила, що вона разом із [PERSON] (представником позивача) у 2018 році декілька разів їздили за адресою [ADDRESS] , до квартиру вони не потрапили, двері ніхто не відчинив. Один раз вони приїжджали в день, другий раз у вечорі. Свідок [PERSON] пояснив, що він з [PERSON] та адвокатом Назаром в кінці липня 2017 р. приїздили за адресою [ADDRESS] , забрати ключі від квартири у [PERSON] . Однак ключі [PERSON] не віддала, пояснюючи це тим, що не буде надати ключі [PERSON] (перша дружина) оскільки вона немає ніякого відношення до цією квартири. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] не підтвердили, що [PERSON] бажав вселитися, а [PERSON] будь-яким чином чинила перешкоди у користуванні майном. Свідок [PERSON] взагалі не пояснила навіщо вона з [PERSON] приїздила до [PERSON] . З оглянуто відеозапису також вбачається, що позивач не звертався до [PERSON] з проханням вселитися. Суд не приймає у якості доказів документи подані до канцелярії суду після 03.10.2019, оскільки вони надані представником позивача, за відсутністю повноважень. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] є власником 1/3 частини квартири, [PERSON] є власницею 2/3 квартири [ADDRESS] , між сторонами у справі дійсно склалися неприязні стосунки, вони не є членами сім*ї, позивач має намір отримати компенсацію. В той же час, вимоги вселити його у житлову квартиру [ADDRESS] та зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою і підсобними приміщеннями в квартири задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами того, що [PERSON] будь-яким чином чинить перешкоди у користуванні майном. Крім того довіреність від 03.10.2016 року від імені [PERSON] своїй матері [PERSON] не містить право на вирішення питання щодо вселення. На підставі ст.141 ЦПК України понесені судові витрати покладаються на позивача. Відповідно до ст.ст. 319, 321, 391, ЦК України, та

Outcome: dismissed