Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

16.08.2018 р. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ «Перший\~Український Міжнародний\~Банк»,\~третя особа\~приватний нотаріус\~Київського міського\~нотаріального округу\~Хара Наталія\~Станіславівната просив суд виконавчий напис № 4820 від 31.05.2018р. вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. визнати таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача 50000 грн. моральної шкоди.В обгрунтування поданого позову покликається на те, що відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Маковецького З.В. від 12.07.2018р. відкрито виконавче провадження за № 56764014. Вказане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису № 4820 від 31,05.2018р. вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. У виконавчому написі зазначено, що строк платежу за кредитним договором №5858800 від 14.11.2007р. настав. Боржником (позивачем) допущено прострочення платежів на суму 303 372.08 грн., в тому числі: заборгованість за сумою кредиту - 7 983.61 дол. США, що за курсом НБУ становить 208 941.00 грн.; заборгованість за процентами - 3 608,20 дол. США, що за курсом НБУ становить 94 431,08 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 31.05.2017р. по 15.05.2018р. Зазначає, що виконавчий напис нотаруса є таким, що не підлягає виконання з наступних підстав. 14.11.2007р. за №5858800 між позивачем та відповідачем укладений кредитний договір, за яким відповідач, надав позивачу, як позичальнику, строком до 14.11.2022р. кредит у розмірі 13580 дол. США. Повернення кредиту повинно було здійснюватися частинами в розмірах, в порядку та строки, визначені кредитним договором. У зв`язку з неможливістю виконання умов п.1.4 кредитного договору відповідач, відповідно до ст.ст. 1050, 1054ІДК України, звернувся до суду з позовом про дострокове звернення - стягнення з позивача 14830.06 дол.США позики та сплати належних йому процентів. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 5.10.2011р. у справі № 2-1839/11 позов задоволено повністю - вирішено стягнути з мене 14830.06 Дол.США та 24260 грн. заборгованості за кредитним договором від 14.11.2007р. № 5858800. На виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 5.10.2011р. судом. виданий виконавчий лист за яким відкрито виконавче провадження № 35292701. У зв`язку із оплатою заборгованості у повному обсязі, що підтверджується виписками банку, постановою державного виконавця від 12.10.2016р. виконавче провадження № 35292701 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1839 від 5.10.2012р. закінчено, а також припинена чинність арешту на майно та скасовані інші заходи примусового виконання рішення. Позивач зазначає, що його зобов`язання за кредитним договором, відповідно до рішення суду особисто ним виконанні повністю та належним чином. Посилаючись на постанову КМУ №1172 від 29.06.1999 року зазначає, що на підставі виконавчих написів нотаріусів проводиться стягнення заборгованості у спірному порядку, проте стягнення сум санкцій (пені, відсотків, інфляційних втрат) можливе лише в судовому порядку. Також зазначив про безпідставне нарахування заборгованості в сумі 303372, 08 грн. за період з 31.05.2017 р. по 15.05.2018 р. У зв`язку із неправомірними діями відповідача, приватним виконавцем накладено арешт на все майно позивача. Зазначене викликало душевні хвилювання, переживання, погане самопочуття. Крім цього, контрагенти позивача припинили з ним співпрацю, внаслідок чого принижена ділова репутація позивача. Завдану моральну шкоду оцінює в 50000 грн. Позовні вимоги просить задовольнити повністю. Ухвалою суду від 17.08.2018 року відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 17.08.2018 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Ухвалою від 22.10.2018 р. суддею Радченко В.Є. прийнято до провадження справу та призначено до судового розгляду. Ухвалою судового засідання від 15.01.2019 р. судом відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про прийняття зустрічного позову ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості до розгляду з первісним. Позивач та представник позивача в судове засідання 10.06.2019 р. не прибули. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Від представника позивача поступила заява про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні, що відбулось 15.01.2019 р. позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю. Надали аналогічні викладеним у позові пояснення. Позов просили задовольнити повністю. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» в судове засідання 10.06.2019 р. не прибув. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника відповідача в іншому судовому засіданні та зазначив, що направити іншого представника банку до суду немає можливості. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку якщо перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Судом неодноразово, а саме 22.03.2019 р. та 07.05.2019 р., відкладався розгляд справи за клопотання представника відповідача. В судове засідання, що призначене судом на 10.06.2019 р., представник відповідача не прибув та втретє поспіль подав клопотання про відкладення розгляду справи. При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься письмові пояснення представника відповідача по суті спору, що зареєстровані судом 13.02.2019 р. Крім цього, в судовому засіданні, що відбулось 15.01.2019 р. представник відповідача [PERSON] .В. надавав пояснення по суті спору та заперечив проти задоволення позов. Зазначив, що кредит повністю не виплачений і тому нараховуються відсотки по заборгованості. Зазначив про безпідставність позовних вимог. Враховуючи те, що представником відповідача надавались пояснення по суті спору в попередньому судовому засіданні, в матеріалах справи містяться письмові пояснення представника відповідача, та те, що представник відповідача в судове засідання втретє поспіль не прибув, банк є юридичною особою та вправі направляти до суду інших представників, - суд проводить розгляд справи за відсутністю представника відповідача. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна в судове засідання не прибула. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. В матеріалах справи міститься заява третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору про розгляд справи за її відсутності. Суд, вважає за можливе слухати справу у відсутності позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, які належним чином повідомлені про судове засідання, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. В силу положень ч.1\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України або договором. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1, п.11 ч.3\~ст.2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий,неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб,прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.9 Конституції України, ст.2\~ЦПК України та ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» до даних правовідносин також можна застосувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (п.1 ст.6), в якій закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та [PERSON] ( [PERSON] ) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що 14 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «Перший Український міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», укладено кредитний договір №5858800. 31 травня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. було вчинено виконавчий напис, який зареєстрований в реєстрі за №4780, яким звернуто стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 31 травня 2017 року по 15 травня 2018 року в сумі 303372,08 грн., в тому числі: -заборгованість за сумою кредиту - 7 983.61 дол. США, що за курсом НБУ становить 208 941.00 грн.; -заборгованість за процентами - 3 608,20 дол. США, що за курсом НБУ становить 94 431,08 грн. За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.\~\~ Відповідно до\~статті 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої\~статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат»\~(далі - Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим\~Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється\~Законом «Про нотаріат»\~та іншими актами законодавства України (частина перша\~статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом станом на час виникнення спірних правовідносин була, зокрема, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України\~від 22 лютого 2012 року\~\~№ 296/5\~ (далі - Інструкція). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19\~статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена\~Глава 14 Закону України «Про нотаріат»\~та Розділ 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Відповідно до п.283 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення виконавчого напису стягувачем або уповноваженим представником нотаріусу подається заява. У разі\~якщо нотаріусу\~буде необхідно\~отримати іншу\~інформацію чи\~документи,\~які мають\~відношення до\~вчинення виконавчого\~напису,\~нотаріус вправі\~витребувати їх\~у стягувача. Вчинення\~виконавчого напису\~в разі\~порушення основного\~зобов`язання\~та (або)\~умов іпотечного\~договору здійснюється\~нотаріусом після\~спливу \~тридцяти \~днів \~з \~ моменту\~ \~одержання іпотекодавцем\~та боржником,\~якщо він\~є відмінним\~від іпотекодавця,\~письмової вимоги\~про усунення\~порушень. Виконавчий напис на іпотечному договорі, що передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя за основним зобов`язанням, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами основного зобов`язання, вчиняється нотаріусом за умови подання іпотекодержателем документів, достатніх для встановлення безспірності заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. В п.284 Інструкції вказано, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо, зокрема, подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172\~(далі - Перелік документів). Так, згідно зі\~статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Ця умова перевіряється на підставі представлених документів, що вказані в Переліку і які підтверджують існування зобов`язання та безспірність заборгованості.\~За відсутності безспірності суми заборгованості нотаріус повинен був відмовити у вчиненні нотаріальної дії (ст. 49 Закону України «Про нотаріат» в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» передбачено умову вчинення виконавчого напису: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Для одержання виконавчого напису відповідно до п.1 Переліку документів (в редакції, яка діяла станом на дату вчинення виконавчого напису), за якими стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в\~Законі України «Про нотаріат»\~та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. При цьому\~стаття 50 Закону України «Про нотаріат»\~передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Саме до таких висновків прийшов Верховний Суд у Постанові від 24.05.2018 року у справі № 61-884св17. Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05.10.2011 року стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» 14830,06 доларів США та 24260,37 грн. заборгованості за кредитним договором від 14.11.2007 року № 5858800. На виконання вказаного рішення суду 19.11.2012 р. державним виконавцем Сихівського ВДВС ЛМУЮ відкрито виконавче провадження, котре постановою державного виконавця 12.10.2016 року закрите у зв`язку з оплатою боржником боргу в повному обсязі. Представник відповідача в письмових поясненнях посилався на те, що постанова державного виконавця від 12.10.2016 р. про закінчення виконавчого провадження є незаконною, оскільки заборгованість стягнена в національній валюті у зв`язку з чим внаслідок курсової різниці грошові кошти банком отримані не в повному обсязі. Крім цього, представник відповідача зазначав, що приватному нотаріусу банком надані всі необхідні документи, та виконавчий напис вчинено правомірно. Такі підтвердження безспірності суми заборгованості станом на час вчинення виконавчого напису суд вважає необґрунтованими враховуючи наступне. Заборгованість позивача по кредитному договору стягнута за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 05.10.2011 року та, згідно постанови державного виконавця, повністю сплачена боржником позивачем [PERSON] У оскаржуваному виконавчому написі заборгованість стягувалась за період з 31 травня 2017 року по 15 травня 2018 року. Суду не надано доказів того, що при здійсненні виконавчого напису нотаріусом врахована сума погашеної заборгованості [PERSON] за рішенням суду від 15.01.2011 року. Представником відповідача не надано суду будь-яких розрахунків суми заборгованості з розбивкою складових загальної суми, що у свою чергу не дає суду підстав зробити висновок про наявність безспірної суми заборгованості на дату вчинення виконавчого напису. Незгода представника відповідача із постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із сплатою боргу, не може свідчити про безспірність виконавчого напису. У суду відсутні відомості, що така постанова державного виконавця скасована чи визнана незаконною у встановленому законом порядку. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів\~. Безспірною є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована.\~ Документами, які можуть підтверджувати наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені у відповідності до норм ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки тільки первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і складені під час здійснення господарської операції є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Відтак, заборгованість позивача перед банком на момент вчинення виконавчого напису не була безспірною. Вчинення виконавчого напису нотаріусом з порушенням вимог закону порушує права та охоронювані законом інтереси позивача на мирне володіння належним йому майном. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей\~15,\~16,\~18 ЦК України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат»\~захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей\~87,\~88\~Закону «Про\~нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. В силу ч.1\~ст.17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини застосовуються судами при розгляді справ. Так статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна «в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом». Вона може також «вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів» або для забезпечення сплати різних штрафів, податків та ін. Європейський суд з прав людини самостійно оцінює визначення терміна «майно», при цьому воно може відрізнятися від того, яке зазвичай застосовується у внутрішньому (національному) праві. Цей метод «автономного» тлумачення широко застосовується Європейським судом. Так, у справі Беєлер проти Італії (2000), Суд зазначив, що поняття «майно» у ст.1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності й, таким чином, як «майно» в цілях даного положення. Визначальними критеріями для оцінки майна є його економічна цінність, тобто грошова оцінка на підставі об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна\~майно має бути наявним, оскільки Європейська конвенція не захищає майбутні права. Факт установлення законом підстав для позбавлення права власності Європейський суд з прав людини вважає недостатнім для обґрунтування втручання в право власності. Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства й захистом основних прав особи. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.82 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 1.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. З наявних у матеріалах справи доказів слідує, що у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед банком, суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у написі, є безспірними, у зв`язку з цим виконавчий напис вчинено без дотриманням вимог закону, відтак позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а виконавчий напис нотаріуса визнанню таким, що не підлягає виконанню. При цьому, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди за недоведеністю. Позивачем не надано доказів щодо погіршення стану здоров`я та приниження ділової репутації саме внаслідок вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису. Спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу не доведено жодними доказами по справі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 352,40 грн. за подання позовної заяви та 704,80 грн. за подання заяви про забезпечення позову, а разом судові витрати складають 352,40 грн. + 704,80 грн. = 1057,20 грн. Оскільки судом задоволено Ѕ позовних вимог, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню Ѕ понесених судових витрат, що становить 1057,20 /2 = 528, 60 коп. Що ж стосується забезпечення позову, суд враховує ч.7 ст. 158 ЦПК України,\~згідно якої заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial