Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

16 листопада 2016 року позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначає, що він на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.1993 року є власником домоволодіння по [ADDRESS]. Його сусідом, яка мешкає по [ADDRESS] є відповідач - [PERSON], яка в порушення земельного та цивільного законодавства, на прикінці 2015 року знесла паркан, який розмежовував земельні ділянки та збудувала вбиральню (туалет) з вигрібною ямою, який розташований впритул до його господарської споруди, що розташована по [ADDRESS]. Зазначені самочинно збудовані споруди знаходяться поза межею земельної ділянки відповідачки, на земельній ділянці позивача, що на його думку порушує вимоги п.3.25* ДБН 360-92 (Державні будівельні норми України) «Планування і забудова міських і сільських поселень». Тим самим сусідка порушує його права, як землекористувача. Добровільно усунути незручності остання відмовляється. А тому позивач просить суд зобов'язати [PERSON], усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: 11001 [ADDRESS], шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача, шляхом перенесення збудованих з порушенням норм і правил споруди, а саме вбиральні та вигрібної ями на відстань не менше ніж 1 метр від межі земельних ділянок та встановлення на місце знесеного паркану, і стягнути на його користь документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просить суд постановити рішення про задоволення позовних вимог та стягнення судових витрат, посилаючись на обставини, які зазначені у позовній заяві. Рішення Олевської міської ради Житомирської області щодо виділення йому земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд він не має і Державного акту на власну земельну ділянку у нього також нема. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні проти позовних вимог заперечує та суду пояснила, що вона проживає за адресою: [ADDRESS] по сусідству із позивачем. У приватній власності вона має земельну ділянку, площею 0.048 га., для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за вказаною адресою, на підтвердження чого надала суду копії свідоцтва про право власності на земельну ділянку та витяг з Державного реєстру речових прав від 28.10.2015 року. Житловий будинок вона придбала 13.11.2013 року і вбиральня (туалет), яка/ий розташований впритул до господарської споруди позивача, що розташована по [ADDRESS] вже була збудована попереднім власником. Вона лише добудувала вигрібну яму, однак зазначені споруди під час розгляду справи були нею перенесені. Доказів стосовно перенесення самочинно збудованих споруд вона не має. Паркан, на який посилається позивач взагалі відсутній. А вимога про усунення перешкоди в користуванні земельною ділянкою позивача, яка розташована за адресою: 11001 [ADDRESS], шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача є безпідставною, оскільки межі її земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] встановлені і затверджені сесією Олевської міської ради у відповідності до розробленої технічної документації землеустрою на земельну ділянку за вищевказаною адресою. За таких обставин вимоги позивача вважає надуманими, а претензії позивача наявністю між ними неприязних стосунків. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], надав суду свідчення про те, що він працює на посаді заступника голови Олевської міської ради Житомирської області. Так дійсно на початку 2016 року позивач та відповідачка зверталися до міської ради із заявами: позивач з приводу самочинного будівництва вбиральні (туалету) та вигрібної ями з порушенням санітарних та будівельних норм на прибудинковій території по [ADDRESS]; відповідачка з приводу дерева [PERSON], яке росте біля її будівлі. Дані заяви були розглянуті у присутності [PERSON], та [PERSON], і в результаті розгляду заяв виявлено порушення норм забудови. Рекомендовано обом сторонам дотримуватися добросусідських відносин, а спір вирішувати в судовому порядку, оскільки орган місцевого самоврядування не має правових підстав розглядати спори власників (користувачів) сусідніх земельних ділянок. Вважає позов позивача в частині перенесення збудованих відповідачкою, з порушенням норм і правил споруд, а саме вбиральні та вигрібної ями є підставним. Свідок [PERSON], у судовому засіданні надав суду свідчення про те, що він працює на посаді начальника архітектури та містобудування Олевської міської ради. В комісію щодо приватизації земельних ділянок він не входить, дані питання розглядають депутати. Проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил. Таким чином відповідачкою порушено норми Державних будівельних норм (ДБН) 360-92 щодо самочинного будівництва вбиральні (туалету) з вигрібною ямою, який розташований впритул до господарської споруди позивача, що розташована по [ADDRESS]. Заслухавши пояснення позивача на підтримку позовних вимог, заперечення відповідачки, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.11 та ст.60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд встановив, що сторони є сусідами та суміжними землекористувачами. Позивач [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу від 26.01.1993 року придбав житловий будинок по [ADDRESS] у [PERSON], право власності на нього не оформив. В даний час проживає у ньому та є землекористувачем земельної ділянки на якій розташований будинок,(а.с.8-12). Відповідачка [PERSON], відповідно до правовстановлюючих документів та технічного паспорту є власником житлового будинку і прибудинкової земельної ділянки, площею 0.048 га., для його обслуговування за адресою: [ADDRESS], (а.с.25-30). Між земельними ділянками сторін існує межа, (а.с.31). Згідно ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Судом також встановлено, що відповідачка 13.11.2013 року придбала житловий будинок [ADDRESS] і вбиральня (туалет), яка/ий розташований впритул до господарської споруди позивача, що розташована по [ADDRESS] вже була збудована попереднім власником. Вона лише добудувала вигрібну яму, однак зазначені споруди під час розгляду справи були нею перенесені. Місце побудови вказаної надвірної вбиральні та вигрібної ями суперечить будівельним нормам, а доказів про те, що вказані споруди перенесені відповідачкою суду не подано. Вищенаведені споруди порушують санітарний стан господарської споруди позивача, створюють йому незручності та порушують його право проживати в нормальних санітарних умовах, обслуговувати належним чином дану будівлю, оскільки відсутній доступ з боку побудованої вбиральні. В силу ст.ст.4, 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» громадяни мають право на безпечні для здоров'я і життя умови побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище. Законодавством України громадянам можуть бути надані й інші права щодо забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя. Підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих об'єктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектування і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших об'єктів зобов'язані дотримувати вимоги санітарного законодавства. Згідно п.3.25а, п.3.26 Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських сільських поселень» ДБН 360-92» (примітка 5) вигрібні ями дворових вбиралень повинні бути виконані з конструкцій, які запобігатимуть фільтрації фекальних стоків у ґрунті; відповідно до санітарних вимог дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м., від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб. Відповідно до роз'яснень, наданих Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012 року, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 Цивільного кодексу України, статтею 103 ЗК України. При вирішенні справи по суті, суд бере до уваги пояснення позивача щодо порушення відповідачем норм і правил при будуванні зазначених споруд, створення йому певних незручностей та перешкоджання тим самим вільно користуватися своєю власністю, позаяк ці його пояснення збігаються зі змістом відповіді на звернення сторін органу місцевого самоврядування від 29.03.2016 року № 311, (а.с.15), з якої вбачається, що саме власником садиби по [ADDRESS] будівництво вбиральні (туалету) здійснено впритул до господарської будівлі, яка розташована по [ADDRESS], що є порушенням ДБН. Твердження відповідачки, що нею перенесено вбиральню та вигрібну яму, суд не приймає до уваги, оскільки такий факт не підтверджений жодними доказами, а позивач заперечує щодо цих обставин. Відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За правилами ч.7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, у випадку якщо проведення перебудови будівництва є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення суд може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила самовільне будівництво, провести відповідну перебудову. Отож, саме ця норма закону є підставою для прийняття рішення про знесення самочинного будівництва у зв'язку із порушенням норм ДБН 360-92* Містобудування. При цьому, слід акцентувати особливу увагу на тому, що для прийняття рішення про знесення об'єкта слід було б обов'язково встановити наявність умов, передбачених згаданою ст.376 ЦК України, а саме: істотне відхилення від проекту; суперечність суспільним інтересам або порушення права інших осіб; істотного порушення будівельних норм і правил; неможливість проведення перебудови. Якщо проведення такої перебудови є неможливим, або особа відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В силу ст.ст.103,104 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, на повітря та інше. Відповідно до п.3.2.6 ДБН 360-92* Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень у відповідності із санітарними вимогами ділянки для компосту, дворові вбиральні повинні бути вглибині двору та не ближче 15 метрів від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї та утримання худоби та птиці - не ближче 12 метрів. Аналізуючи подані сторонами суду докази, суд робить висновки про те що позивач та його сім'я має право на безпечне проживання та на дотримання сусідами санітарних та будівельних норм, а відповідачем їх права і інтереси порушені, і це порушення суд вважає істотним, тому позовні вимоги в частині знесення (демонтажу) самовільно збудованої надвірної вбиральні (туалету) та вигрібної ями, який розташований впритул до господарської споруди позивача, що розташована по [ADDRESS] є підставними. Таким чином, відповідач у справі порушила права користувача сусідньої земельної ділянки, з сусідом в стосунках добросусідства не перебуває та заважає здійсненню останнім прав користувача земельної ділянки, тим самим чинить перешкоди. Щодо позовних вимог позивача про відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача та встановлення на місце знесеного паркану, слід зазначити те, що у судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів існування паркану та доказів його знесення відповідачем, а подані до суду разом із позовною заявою письмові докази позивачем також не свідчать про наявність паркану і його знесення відповідачем. Стосовно відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав позивача, у судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON], відповідно до правовстановлюючих документів та технічного паспорту є власником житлового будинку і при будинкової земельної ділянки, площею 0.048 га., для його обслуговування за адресою: [ADDRESS] та відповідно до відповіді Олевської міської ради Житомирської області від 29.03.2016 року № 309 межі її земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] встановлені і затверджені сесією міської ради у відповідності до розробленої технічної документації землеустрою на вказану земельну ділянку. Позивач же є, відповідно до договору купівлі-продажу від 26.01.1993 року власником житлового будинку по [ADDRESS], на даний час проживає у ньому та є землекористувачем земельної ділянки на якій розташований будинок. Рішення Олевської міської ради Житомирської області щодо виділення позивачу земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та Державного акту на власну земельну ділянку позивачем до суду подано не було, а встановлено судом у судовому засіданні, що останніх позивач немає. Клопотання щодо збільшення (уточнення) позовних вимог в цій частині позивачем заявлено не було. За таких обставин суд, в силу ст.ст.11, 57-60 ЦПК України відмовляє в задоволенні зазначеної частини позовних вимог. Крім того у відповідності до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 275.60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial