Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

17.10.2017 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернулася [PERSON] з позовом до Державного підприємства «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 52 962,60 грн. 23.01.2018 року позивач [PERSON] уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66 229,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з вона працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» у відділі 125 на посаді юрисконсульта 1-ї категорії з 02.06.1997 року. За час праці на підприємстві вона зіткнулася з фактами систематичного невиконання вимог ст. 115 КЗпП України про виплату заробітної плати, невиконання вимог колективного і трудового договору. В зв'язку з чим, вона була вимушена звільнитися на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 68к від 30.06.2015 року) про що зроблено запис в її трудовій книжці. Однак її звільнення було проведено з порушенням діючого законодавства України, остаточний розрахунок на момент звільнення з нею не було проведено. На протязі 2015-2017 років вона неодноразово зверталася на підприємство з проханням виплатити їй заборгованість по заробітній платі, але кожен раз отримувала відповідь про відсутність коштів. Позивач зазначила, що в зв'язку з тим, що вона звільнена 30.06.2015 року, а остаточний розрахунок з нею було проведено лише 19.07.2017 року, то сума яка підлягає виплаті згідно з ст. 117 КЗпП України складає 66 229,00 грн. виходячи з наступного розрахунку: з/п за березень 2015 року згідно розрахункового листка - 2 623,11 грн.; з/п за квітень 2015 року згідно розрахункового листка - 2 392,19 грн. Кількість робочих днів у березні - квітні 2015 року - 39 днів. Таким чином середньоденна заробітна плата складає: 2 623,11 грн.. + 2 392,19 грн. = 5 015,30 грн. : 39 днів = 128,60 грн. Кількість днів затримки остаточного розрахунку з 01.07.2015 року по 19.07.2017 року складає 515 днів (2015 рік - 131 день, 2016 рік - 251 день, 2017 рік - 133 дні). Тому сума, яка підлягає виплаті: 128,60 грн. * 515 днів = 66 229,00 грн. Одночасно позивач повідомила, що на протязі всього часу вона працювала на ДП «ХПЗ ім. Т.Г. Шевченко» п'ятиденний робочий тиждень незважаючи на режим роботи підприємства. У зв'язку з цим, позивач звернулася до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з'явилась, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу без її участі. Представник відповідача Приходько З.Г., яка діє на підставі довіреності №120-27/173 від 29.12.2017 року, у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Не заперечувала про стягнення на користь позивача суми у розмірі 10 030,80 грн. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про наявність підстав щодо задоволення позову, виходячи з наступного. Статтями 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню (ч.1 ст. 82 ЦПК). Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г. Шевченка» з 12.06.1997 року у відділі 125 на посаді юрисконсульта 1-ї категорії. Наказом № 68 к від 30.06.2015 року [PERSON] звільнена з роботи за погодженням сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП, про що є відповідний запис в трудовій книжці (а.с. 5). В порушення вимог КЗпП України остаточний розрахунок на момент звільнення [PERSON] не було проведено. На протязі 2015-2017 років позивач неодноразово зверталася на підприємство з проханням виплатити їй заборгованість по заробітній платі, але кожен раз отримувала відповідь про відсутність коштів. Таким чином, відповідач фактично не розрахувався з позивачем по виплаті заборгованості із заробітної плати. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14). Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ( постанова у справі № 6-64 цс 13 від 03.2013року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Абз.2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Абз.3 п.8 Порядку встановлено, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяця згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Згідно розрахункового листа, заробітна плата позивача за березень 2015 року складала 2 623,11 грн.; заробітна плата за квітень 2015 року складала 2 392,19 грн. Кількість робочих днів у березні - квітні 2015 року - 39 днів (а.с.6). Таким чином середньоденна заробітна плата складає 5 015,30 грн. (сума з/п за березень-квітень 2015 року) : 39 днів (кількість робочих днів у березні-квітні 2015 року) =128,60 грн. Час затримки належних позивачеві як звільненому працівнику сум, складає період з 01.07.2015 року по 19.07.2017 року, що складається з повних 515 робочих днів (2015 рік - 131 день, 2016 рік - 251 день, 2017 рік - 133 дні). При визначенні кількості днів, які повинні бути оплачені позивачу на підставі ст. 117 КЗпП України, суд керується листами Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норм тривалості робочого часу» на 2015-2017 роки. Таким чином, з 01.07.2015 року по день фактичного розрахунку з позивачем, а саме - 19.07.2017 сума середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає: 515 днів. х 128,60 грн = 66082,08 грн. З огляду на вищевикладене суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. В абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved