Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-12 00:00:00

17.07.2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 07.12.2010 року банк, назва якого змінена на Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК», надав відповідачу кредит у розмірі 15000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач взяла на себе зобов`язання на умовах договору та у визначені договором строки повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених Договором, який складається з Заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Тарифів Банку. У порушення умов кредитного договору, відповідач не виконала свої зобов`язання, в наслідок чого станом на 10.06.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 595375,12 грн., з яких заборгованість за кредитом 15220,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 577882,04 грн., заборгованість за пенею та комісією 2273,08 грн. Оскільки відповідач ухиляється від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, просить стягнути з нього заборгованість частково, у розмірі 121984,79 грн., а саме: заборгованість за кредитом 15220,00 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом з 07.12.2010 року по 01.07.2017 року у розмірі 106764,79 грн., судові витрати у розмірі 1921,00 грн. У судове засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнав. Представник відповідача адвокат Байрачний О.І. позовні вимоги визнав в частині заборгованості за кредитом у розмірі 15220,00 грн. В частині заборгованості по процентам за користування кредитом не визнав, посилаючись, що відповідні умови договору сторонами не узгоджені. В Заяві позичальника відомості про узгоджену відсоткову ставку відсутні. Надані позивачем «Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою» відповідачем не підписані, відповідно їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання Заяви-анкети позичальника. Відповідний висновок міститься у постанові від 03 липня 2019 року Великої Палати Верховного суду у справі № 342/180/17. одностороння зміна позивачем процентної ставки з 30 % до 27,6 %, потім 32,40 % та 42 % також свідчить про неузгодженість між сторонами умов кредитного договору у цій частині, та є незаконною. До позовної заяви долучена роздруківка Довідки про умови кредитування від 25.06.2011 року, яка не є належним доказом взагалі, а також не є доказом узгодження сторонами умов кредитного договору відносно відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки Довідка про умови кредитування як доказ у позовній заяві не зазначена позивачем, не є оригіналом, відповідач свій підпис на роздруківці не визнає, дата її підписання відмінна від дати укладання 07.12.2010 року кредитного договору, оригінал Довідки про умови кредитування позивач на запит суду не надав, що виключає можливість проведення судової почеркознавчої експертизи, на дослідження якої повинні надаватися тільки оригінали документів. Більш тому, саме позивач зазначає у позовній заяві, що невід`ємною частиною кредитного договору є Тарифи банку, а не Довідка про умови кредитування. Тоді як Тарифи банку до позовної заяви не долучені. Представник позивача також зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення відсотків необґрунтовані також з тих підстав, що позивач звернувся до суду 17.07.2019 року, відповідно до наданої позивачем Виписки по картковому рахунку відповідач здійснив останній платіж 24.06.2015 року у сумі 1000 грн., що є самостійною підставою для застосування спливу строку позовної давності до вимог щодо щомісячних платежів, строк виконання яких наступив до 17.07.2016 року. Наявні у Розрахунку заборгованості відомості щодо погашення кредиту після 24.06.2015 не відповідають дійсності. Суд, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 07.12.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з відповідачем, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 15000,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с8). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 10.06.2019 року становить 595375,12 грн., з яких заборгованість за кредитом 15220,00 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 577882,00 грн., заборгованість за пенею та комісією 2273,08 грн. (а.с.5-7). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 18 вересня 2019 року, справа №221/5080/16-ц,) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у вказаній постанові та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору». Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватись нарахування платежів. У заяві-анкеті позичальника від 07.12.2010 року відсоткова ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Оскільки у заповненій і підписаній відповідачем анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, пені і штрафу, на неї не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості. Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 106764,79 грн. через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. До позовної заяви долучена Довідка про умови кредитування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування. Не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ухвалою суду від 18.10.2019 року у позивача витребувані оригінали кредитного договору, у тому числі Довідка про умови кредитування. Позивач надав суду виписку по картковому рахунку відповідача, довідку про видачу кредитних карток, довідку про встановлення кредитного ліміту, з яких вбачається, що останній платіж на картковий рахунок відповідач зробив 24.06.2015 року у сумі 1000 грн. Кредитні картки видавались відповідачу 07.12.2010 року, 14.06.2011 року, 09.07.2013 року, 13.07.2017 року зі строком дії до 04/21. Оригінали кредитної справи не надані. Враховуючи, що оригінали кредитної справи позивачем не надано, у матеріалах справи наявна тільки роздруківка Довідки про умови кредитування від 25.06.2011 року, відповідач свій підпис у ній не визнає, дата підписання Довідки про умови кредитування 25.06.2011 року не співпадає з датою укладання кредитного договору 07.12.2010 року, позивач не посилається у позовній заяві та у судовому засіданні на зазначену Довідку про умови кредитування як доказ узгодження умов кредитного договору щодо відсоткової ставки, суд не приймає її як належний та допустимий доказ. Однак безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 07.12.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а строк виконання такого зобов`язання, який не встановлено, починається з моменту пред`явлення відповідної вимоги, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 15220,00 грн. Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при зверненні до суду позивач оплатив судовий збір в розмірі 1921 грн. за ціною позову 121984,79 грн. Оскільки під час розгляду справи розмір заборгованості відповідача перед банком визначено в сумі 15220,00 грн., то пропорційно до задоволених вимог розмір відшкодування судового збору становить 239,74 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial