Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

16.07.2019 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання їхньої спільної дитини, [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , мотивуючи це бажанням створити для дитини добробут та якнайкращі умови для проживання, відношенням сина до нього та умовами розвитку, які він як батько здатен, на відміну від матері, створити для дитини. Крім того, він як засновник двох товариств з обмеженою відповідальністю має можливість сам встановлювати собі графік роботи, а отже має час відводити сина [PERSON] до школи, приділяти йому увагу вечорами; має стабільний дохід (що підтверджується довідками про доходи), завдяки якому може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; має трикімнатну квартиру, загальною площею 190,0 кв.м, за адресою [ADDRESS] , де і зареєстрований син [PERSON] ; постійно піклується про дитину, вони разом відпочивають, займаються спортом, відвідують культурні заходи. У судовому засіданні позивач, представник позивача позов підтримали та просили задовольнити. Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи висловила згоду з висновком, затвердженим рішенням Деснянської районної у м. Чернігові ради, яким визнано за доцільне визначити місце проживання дитини сторін саме з позивачем. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що 07 лютого 2008 року [PERSON] уклав шлюб з Коритною ( [PERSON] , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 129 та видано свідоцтво про шлюб. 03 вересня [INFO] від даного шлюбу народився син, [PERSON] , про що Чернігівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 22 вересня 2008 року складено актовий запис № 08 та видано свідоцтво про народження Серія [NUMBER] . Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 березня 2018 року у справі № 750/720/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання сторонами шлюбу відповідач 19.01.2019 уклала новий із [PERSON] , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу [INFO] народилася дитина - [PERSON] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] ). На даний час син [PERSON] мешкає з матір`ю, її чоловіком, [PERSON] , доньками відповідача - [PERSON] та [PERSON] , проте сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання [PERSON] . Позивач, вважаючи, що проживання дитини саме з ним буде найкращим чином відповідати її інтересам, звернувся з даним позовом до суду. Позивач є співзасновником та директором ТОВ «НВП «Агротехнології» та ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт», має позитивну характеристику з місця роботи - ТОВ «НВП «Агротехнології». У березні 2019 року [PERSON] ТОВ «НВП «Агротехнології» виплатило 640 942,50 грн дивідендів (довідка від 12.06.2019 № 12/06). Відповідач є співзасновником ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт». Характеристики з місця роботи відповідача матеріали справи не містять. Згідно з наказом №8-Б від 17.07.2017 [PERSON] ТОВ «Центр впровадження інноваційних технологій «Цвіт» виплачено 1 584 825,00 грн дивідендів, [PERSON] - 1 584 825,00 грн дивідендів. На даний час відповідач знаходиться у відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. Позивач має у власності та проживає у квартирі [ADDRESS] , відповідач є власником квартири [ADDRESS] , житлового будинку [ADDRESS] , 1/3 частки будинку [ADDRESS] та проживає у квартирі [ADDRESS] . Згідно з актами обстеження умов проживання у помешканнях як позивача, так і відповідача малолітньому [PERSON] створені усі умови для навчання та відпочинку. Починаючи з народження дитини до теперішнього часу батько бере активну участь у вихованні дитини, що підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він товаришує та займається спортом з [PERSON] та [PERSON], спорт [PERSON] дуже подобається та батько сприяє сину в цьому. Крім того, пояснив, що він професійно займається настільним тенісом, батько приводив [PERSON] один раз до нього, він навіть знайшов для [PERSON] тренера, оскільки хлопчик зацікавився цим видом спорту також, проте мати відмовилася возити сина на заняття, про що в телефонному режимі повідомила сестра [PERSON] - [PERSON] . Також свідок суду повідомив, що він займається із [PERSON] картингом в одній секції, яка є любительською, а не професійною. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він знає [PERSON] давно. Із [PERSON] він познайомився в серпні 2017 року. В період, коли сторони розлучалися, він часто спілкувався із [PERSON] , вони спільно їздили відпочивати разом, на такі відпочинки [PERSON] неодноразово брав і [PERSON] . Вказав, що його син також почав займатися картингом разом з [PERSON], а тому він часто спілкується як із хлопчиком, так і з його батьком і з упевненістю може сказати, що [PERSON] дуже подобається займатися цим видом спорту та він розвивається в цьому напрямку. У [PERSON] з батьком дуже хороші відносини, батько пріоритет віддає сину і спілкується з ним як з дорослим, все йому пояснює і він ніколи не чув, щоб [PERSON] при сину говорив щось погане про матір. В будинку по [ADDRESS] , де проживає [PERSON] відчуває себе як власник та як у себе вдома, де він виріс. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є двоюрідною сестрою [PERSON] та коли її брат перебував у шлюбі із [PERSON] вони не спілкувалися, і лише останні два роки вона спілкується із дитиною та має з ним дуже хороші відносини. [PERSON] різносторонній хлопець: він любить займатися картингом, грати у настільний теніс, кататися на велосипеді, готувати та співати. Крім того, повідомила, що коли мати не пустила [PERSON] поїхати разом з батьком до Болгарії, він дуже засмутився і в дитини була травма. З батьком у [PERSON] дуже гарні відносини, він його дуже любить. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є головою батьківського комітету в класі, де навчається [PERSON]. Повідомила, що спілкується з матір`ю, яка постійно цікавиться домашніми завданнями сина та регулярно відвідує батьківські збори. Пояснила, що у вайбері є група батьків дітей із [PERSON] , в якій учасниками є, як мати, так і батько [PERSON] . Крім того, повідомила, що на її думку дитина прихильна до обох батьків. Свідок [PERSON] суду повідомила, що [PERSON] любить обох батьків, і при спілкуванні з ним він їй говорив, що не хоче жити з кимось з батьків окремо, а хоче жити з обома. Проте на її думку [PERSON] є більш схильним до матері, оскільки мати з малечку займалася його вихованням, коли батько був на роботі. Свідок [PERSON] суду повідомив, що він є чоловіком відповідача. Пояснив суду, що в будні дні [PERSON] проживає з матір`ю, а на вихідних з батьком. Він та його дружина ніколи не забороняли [PERSON] спілкуватися з батьком та не чинили в цьому ніяких перешкод. Незважаючи на те, що у них з дружиною народилася донька, [PERSON] отримує достатньо уваги матері і в будь-який час з донькою може посидіти його мати, яка перебуває на пенсії. Крім того пояснив, що він також займається вихованням [PERSON] , привчає його до дисципліни, займається його фізичним вихованням, англійською мовою, вкладає в нього фундаментальні речі, які необхідні для розвитку хлопчика, як майбутнього чоловіка та формування його як особистості та не намагається його задобрити розвагами, як це робить батько, та схилити прихильність дитини на свою сторону. Повідомив, що він із дружиною займаються з [PERSON] уроками, перевіряють, стан їх виконання. Крім того, вказав, що на його думку, [PERSON] буде краще проживати разом з матір`ю, оскільки він ще малий, йому лише 11 років і він потребує материнської опіки, оскільки батько не зможе бути завжди фізично вільним. Пояснив, що коли вони їздили відпочивати в Хорватію, [PERSON] не захотів їхати з ними, оскільки, на його думку, у нього є відповідальність перед батьком та відчуття вини, і тому він вирішив провести цей час з батьком, проте після того як вони повернулися з відпочинку, [PERSON] пошкодував, що не поїхав з ними і зараз їздить з ними залюбки на всі відпочинки. Крім того, пояснив, що раніше батько не пропонував, щоб [PERSON] проживав разом з ним, це питання виникло тільки після того, як дружина подала до нього на аліменти до суду. Також пояснив, що на його думку, активність батька у побаченнях із сином зростає перед судовими засіданнями або опікунськими радами, що є несправедливим по відношенню до дитини. На даний час, батько аліментів на утримання дитини не сплачує та додаткових коштів особисто йому чи його дружині на утримання [PERSON] не надає. При з`ясуванні думки дитини щодо місця його проживання, [PERSON] суду пояснив, що на даний час він з понеділка по п`ятницю проживає разом з матір`ю, а з п`ятниці по понеділок - з батьком. Проте, хоче проживати тиждень з матір`ю, тиждень з батьком, а на вихідних жити з бабусею та дідусем у селі. Також повідомив, що все ж таки на 1% хоче більше жити з батьком, оскільки він його рідко бачить. Крім того, розповів, що від батька йому ближче до школи та [PERSON] , а від матері він добирається до школи майже годину, проте інколи його підвозить до школи і дядько [PERSON] . Також розповів, що має оремо кімнату як і в батька, так і в матері, проте вдома у батька йому краще, оскільки там він виріс і почуває себе як вдома. На підставі зібраних у справі доказів суд вважав установленим, що відповідач, виїхавши на постійне місце проживання доквартири [ADDRESS] , створила іншу сім`ю, перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, від якого має доньку [PERSON] . Дитина сторін періодично проживає то у матері, то у батька. Висновком органу опіки та піклування, затвердженим рішенням Деснянської районної у м. Чернігові ради від 23.09.2019 №240, визнано за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком - [PERSON] . Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України віл 27.02.1991 року № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; за межами шкільного навчання дитина відвідує гуртки, є призером чемпіонату м. Чернігова з картингу; батько вчить з дитиною уроки; організовує постійний відпочинок для дитини, що підтверджується копіями путівок (а.с. 24-31), на час розгляду справи дитина надає більшої прихильності батькові; у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, де [PERSON] зареєстрований та з дня народження постійно проживав до початку 2018 року. Одночасно позивач створив умови належного виховання та розвитку дитини. За бажанням малолітнього [PERSON] батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю. При цьому, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а зібрані у справі докази з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування вказують на те, що проживання малолітнього [PERSON] з батьком найкраще забезпечить інтереси дитини. У статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи. Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, Законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Таким чином, суд доходить висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] .

Outcome: approved