Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

15.03.2017 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на підставі ордеру №018345 від 04.08.1994 року в порядку обміну на сімю з пяти чоловік була надана трьохкімнатна кооперативна квартира №52 в будинку №361 по бул. Шевченко в м. Маріуполі на підставі рішення Виконавчого комітету [PERSON] народних депутатів від 03.08.1994 року №29. На підставі довідки ЖБК «Жовтневий-168» від 08.02.2016 року №9 про виплату вартості квартири (пайового внеску), 23.03.2016 року була проведена державна реєстрація його права власності на спірну квартиру. З моменту вселення він постійно проживає в спірній квартирі та зареєстрований в ній з 17.09.1994 року. Також у спірну квартиру водночас з ним вселились та були зареєстровані члени його родини, з яким був і відповідач. Однак, в 1997 року відповідач [PERSON] добровільно пішов з родини, та с цього часу в спірній квартирі не проживає, належного йому майна в квартирі не має. На прохання до відповідача знятися з реєстрації він відмовляється, мотивуючи тим, що він проживає в м. Москва та приїжджати в м. Маріуполь не збирається. Ухилення відповідача від зняття з реєстрації за адресою спірної квартири порушує його права, так як збереження його реєстрації створить для неї несприятливі наслідки, оскільки йому доводиться нести матеріальні витрати на оплату всіх комунальних платежів, у тому числі і за відповідача, що суттєво та негативно впливає на його матеріальний стан. У звязку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі № 52 в будинку № 361 по бул. Шевченко у м. Маріуполі Донецької області. Позивач у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність суду не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 224 ЦПК України, оскільки позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи. Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі ордеру №018345 від 04.08.1994 року (обмінний), була надана квартира №52, що знаходиться у будинку №361, розташованому по бул. Шевченко у м. Маріуполі. Ордер виданий на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] народних депутатів від 03.08.1994 року №29. Відповідно довідки ЖБК «Жовтневий-168» від 08.02.2016 року №9, була проведена повна виплата вартості квартири (пайового внеску). 23.03.2016 року була проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на спірну квартиру, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 29.03.2017 року. З довідки від 14.03.2017 року, виданої ЖБК «Жовтневий-168», виданої на імя [PERSON] вбачається, що [PERSON], [INFO] зареєстрований по бул. Шевченко[ADDRESS] у м. Маріуполі Донецької області. Відповідно до акту від 17.08.2016 року, виданого ЖБК «Жовтневий-168», складеного головою ЖБК «Жовтневий-168» та членами ЖБК «Жовтневий-168», встановлено наступне. Даний акт складений у тому, що [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: бул. Шевченко[ADDRESS], однак фактично по вказаній адресі не проживає з 1997 року. Таким чином, суд вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням у квартирі № 52 в будинку № 361 по бул. Шевченко у м. Маріуполі Донецької області, оскільки з 1997 року року не проживає за зазначеною адресою. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідач не є членом сімї позивача в розумінні положень Житлового кодексу Української РСР та Сімейного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 391 ЦК України одним із засобів захисту права власності є усунення перешкод у здійсненні власником майна права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд вважає, що оскільки відповідач з 1997 року не проживає у спірній квартирі, останній добровільно не припиняє своєї реєстрації, тим самим порушує право позивача користуватись та розпоряджатись майном на свій власний розсуд, тому вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод із змінами та доповненнями, внесеними Протоколом № 11 від 11.05.1994 року, який діє для України з 11.09.1997 року, ч.1 ст. 319, ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71,72, 150, 163 ЖК Української РСР,

Outcome: approved