Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-19 00:00:00

15 травня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 16 травня 2019 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 17 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої заявником 28 травня 2019 року подано квитанцію про сплату судового збору. 03 червня 2019 року ухвалою судді відкрито проводження у справі та призначено справу до розгляду. В обґрунтування позову вказано, що відповідач зареєстрований з грудня 2017 року у квартирі позивача, у зв`язку із необхідністю при працевлаштуванні в Україні, проте приблизно з березня 2019 року не користується квартирою, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, його речей у квартирі немає, нею не цікавиться, чим право позивача як власника порушується. 20 серпня 2019 року представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала через Відділ документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату, місце судового розгляду повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 187 ЦПК України, проте із зазначеної адреси повернувся конверт з відміткою поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», тобто у суду відсутні відомості про його належне повідомлення. Відзив на позов та заяви з процесуальних питань від відповідача до суду надходили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Позивачеві на праві власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2011 року, зареєстрованого за № 1955 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмакою І. П., згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 29879691 від 06 травня 2011 року /а. с. 6/. Позивач 06 травня 2019 року звернулася до Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Печерської РДА із заявою про зняття з реєстрації місця проживання відповідача, у задоволенні якої було відмовлено так, як не надано компетентному органу рішення суду про втрату права користування житловим приміщенням /а. с. 7/. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва № 3264173, станом на 21 травня 2019 року, за адресою: [ADDRESS] , відповідач значиться зареєстрованим /а. с. 17/. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 319 Цивільного кодексу України закріплено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, право на що є непорушним, як передбачено статтею 321 вказаного Кодексу, і ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною першою статті 317 ЦК України. Так, частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї та інших осіб. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», надав роз`яснення, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Як встановлено судом, відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] , проте у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, як передбачено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, але не понад рік, не бере участі в її утриманні. Таким чином, встановлено, що факт перебування відповідача на реєстраційному обліку за адресою: [ADDRESS] , що є власністю позивача, порушує її право на володіння, користування та розпорядження на власний розсуд. Разом з тим, позивачем не надано доказів не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , понад рік, тому для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою № 37 за вказаною адресою, підстави відсутні. Частиною другою статті 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768, 40 грн. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial