Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

15 грудня 2018 року позивач звернулась до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши третьою особою [PERSON] В своєму позові [PERSON] посилалась на те, що їй та її сину [PERSON] на праві спільної власності належить квартира № 1 домоволодіння № 18 по вул. Севаспопольській у місті Дніпрі, в якому з 11 жовтня 2001 року зареєстрована колишня дружина сина [PERSON] Після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] у червні 2009 року відповідачка не мешкає за адресою реєстрації. У звязку із зазначеним позивач вважає, що реєстрація відповідача у їхній із сином квартирі перешкоджає вільному користуванню та розпорядженні приватним майном, а тому просила суд з урахуванням уточнень позбавити [PERSON] права користування квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS]; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У судове засідання представник позивача і третьої особи адвокат [PERSON] через канцелярію надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного порядку розгляду справи не заперечувала. Відповідач, місце реєстрації якої відповідно до відомостей квартального комітету є у спірному домоволодінні (а.с.14), в судове засідання викликалась за місцем реєстрації, а також шляхом надання оголошення на веб-сайті суду, але в судове засідання не з'явилась, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслала. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін і третьої особи та без фіксування процесу технічними засобами. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 вересня 1997 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за № 2-6036 [PERSON] і [PERSON] набули право власності на 55/100 частин домоволодіння № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпропетровську (а.с.6, 84). Згідно з домовою книгою на домоволодіння № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпропетровську, заведеною у 1974 році, у зазначеному домоволодіння з 11 жовтня 2001 року прописана [PERSON], [INFO] (а.с. 7-11). Відповідно до актів від 14 грудня 2017 року, 17 квітня 2018 року, 06 червня 2018 року, складених мешканцями квартири [ADDRESS] [PERSON], квартири № 1 будинку № 20 по цій же вулиці [PERSON], квартири №3 будинку № 11 цієї вулиці [PERSON], [PERSON] не проживає за адресою домоволодіння № 18, квартира № 1 по вул. Севастопольській у місті Дніпрі, її особисті речі відсутні (а.с. 13, 54, 83). Дані акти завірені штемпелем квартального комітету № 6 і підписом його голови [PERSON] Згідно з приписами ст. 163 Житлового кодексу Української РСР У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України зобов'язаний протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Однак відповідач не дотримуються цих вимог. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, за відсутності поважних причин у мешканця житла щодо його постійного не проживання за місцем знаходження житла, він може бути визнаний судом особою, такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно з п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав» передбачено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме: від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що вищезазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідач фактично не проживає у домоволодінні № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпрі понад шість місяців, що підтверджується зазначеним вище актами про не проживання, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог, а саме: вважає за можливе визнати [PERSON], 975 року народження, такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодіння № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпрі. Проте, що стосується позовних вимог про позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням, то відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідач саме втратила право користування житловим приміщенням, підстав для позбавлення її права користування позивачем не наведено, судом не встановлено. Крім того,\~що стосується\~позовних вимог\~в частині\~адреси,\~за якою\~[PERSON]\~зареєстрована і\~за якою\~позивач просила\~суд позбавити\~відповідачку права\~користування житлом,\~а саме:\~квартира [ADDRESS],\~то в\~ході судового\~розгляду справи,\~а також\~з наданих\~позивачем в\~обґрунтування своїх\~вимог документів\~встановлено,\~що позивачу\~і третій\~особі направі власності належить 55/100 частин домоволодіння № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпрі, і відповідач, згідно з домовою книгою, також зареєстрована саме в домоволодінні № 18 по вул. Севастопольській у місті Дніпрі, а не в квартирі № 1 цього домоволодіння. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується довідки № 284, виданої головою квартального комітету № 6 Жовтневого райвиконкому [PERSON] 14 грудня 2017 року, в якій зазначено осіб, зареєстрованих в [INFO], слід зауважити, що даний документ не є належним доказом у цій справі з огляду на те, що довідка не завірена Соборною районною у місті Дніпрі ради та більше того, відповідача не зазначено в переліку зареєстрованих за вказаною адресою осіб. Судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial