Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

15 грудня 2015 року позивач звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що постановою державного виконавця ВДВС Чугуївського міського управління юстиції від 29.04.2002 року накладено арешт на все майно, що їй належить та заборонено його відчуження. Про даний факт їй стало відомо при отриманні у нотаріуса витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, з метою продажу належного їй на праві власності нерухомого майна. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відділу державної виконавчої служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області в судовому засіданні пояснила, що всі виконавчі провадження, які були завершені у 2012 році, відділом знищені. На даний час у відділі відсутні будь - які відкриті виконавчі провадження стосовно позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача по справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. 15.04.2002 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню постанови №3-10/12, виданої 09.01.2002 року Київським райсудом м. Харкова, про конфіскацію автомобіля «Опель Кадет», 1988 року випуску, г/н [NUMBER], кузов [NUMBER], який належить [PERSON]. Постановою державного виконавця ВДВС Чугуївського міського управління юстиції від 29 квітня 2002 року серії АА №725060 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] Згідно інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 28.12.2015 року на все майно позивача накладено арешт. Судом встановлено, що на час розгляду справи у відділі державної виконавчої служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області відсутні відкриті виконавчі провадження стосовно позивача. Відповідно до облікової картки приватного ТЗ72914ХА 02.11.2001 року транспортний засіб автомобіль марки «Опель Кадет», 1988 року випуску, г/н [NUMBER], кузов [NUMBER], який належав [PERSON], знятий з обліку, тобто ще до винесення постанови №3-10/12 від 09.01.2002 року Київським райсудом м. Харкова. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 24.12.2015 року інформація стосовно [PERSON] відсутня. Таким чином, суд приходить до висновку, що на даний час відсутні підстави для обмеження у володінні, користуванні та розпорядженні власним майном позивача, оскільки автомобіль, у зв'язку з яким накладався арешт, не перебуває у володінні позивача, а також відсутнє будь-яке обтяження стосовно рухомого майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна норма міститься і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Всупереч цьому, у зв'язку із наявністю не знятого відповідачем арешту, позивач залишається обмеженим у реалізації свого права власності в частині розпорядження належним йому майном. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено наступне: 1. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. 2. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. 3. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 4. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 5. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Оскільки в даному конкретному випадку відсутні обставини, передбачені ч.ч. 1-4 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», суд вважає за можливе застосувати положення ч. 5 цієї ж статті та зняти арешт. На підставі викладеного,

Outcome: approved