Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

15 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти у розмірі 864226 грн. 25 лютого 2014 року та 27 березня 2014 року [PERSON] подано заяви про уточнення та збільшення розміру позовних вимог, відповідно до яких [PERSON] остаточно просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку 1220033 грн. Позов обґрунтовано такими обставинами. Між [PERSON] та [PERSON] 17.04.2013 року, 26.04.2013 року та 08.08.2013 року було укладено три договори позики. Відповідно до договору позики від 17.04.2013 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 37000 доларів США, строк повернення яких до 17.06.2013 року. Відповідно до договору позики від 26.04.2013 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, строк повернення яких до 20.05.2013 року. Відповідно до договору позики від 08.08.2013 року позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 39263 доларів США, строк повернення яких до 08.11.2013 року. Крім того, зазначеними договорами передбачено право позикодавця на одержання процентів від суми позики. На день звернення з позовом зобов'язання [PERSON] за договорами позики не виконано, в зв'язку із чим [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням виконати умови договору, однак остання ухилялась від виконання умов договору. 29.12.2013 року [PERSON] надала розписку, згідно з якою вона визнає борг перед [PERSON], який виник на підставі договорів позики в розмірі 661000 грн. За вказаною розпискою чоловік [PERSON] - [PERSON] виступив поручителем, про що в розписці ним було зроблено запис та укладено з позивачем договір поруки від 29.12.2013 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] подала до суду заяву про часткове визнання позову [PERSON] в сумі 66778 доларів США, що в гривневому еквіваленті на дату подання такої заяви складає 751078 грн. 87 коп., виходячи з офіційного курсу НБУ, який складає 1124.7453 грн. за 100 доларів США. В задоволенні позову в іншій частині, в тому числі в частині солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] заперечувала. Відповідач [PERSON] та його представник, який діє на підставі довіреності [PERSON] заперечували проти позову, подали письмові заперечення на позов, який було подано 15 січня 2014 року. В письмових запереченнях зазначено, що [PERSON] жодним чином не підтверджує відповідними доказами те, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї, крім того, не додано доказів того, що [PERSON] надавав свою письмову згоду на укладання таких договорів позики. В запереченнях зазначено, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, що свідчить про те, що грошові кошти, отримані [PERSON] по спірним договорам, витрачені не в інтересах сім'ї, а в підприємницьких цілях. 10.02.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів позики недійсними. 17.04.2014 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив визнати ще й договір поруки, укладений між ним та [PERSON] 29.12.2013 року недійсним. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що на момент укладання між [PERSON] та [PERSON] спірних договорів позики від 17.04.2013 р., 26.04.2012 р. та 08.08.2013 р. він з [PERSON] знаходився в зареєстрованому шлюбі. Як зазначає [PERSON], він не надавав своєї згоди на укладання спірних договорів, які виходять за межі дрібного побутового правочину, а тому вказані договори позики є недійсними та такими, що не створюють юридичних наслідків, в зв'язку із чим і договір поруки є недійсним. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник, який діє на підставі довіреності [PERSON] підтримали зустрічний позов, просили його задовольнити. Крім того, [PERSON] пояснив, що він взагалі не знав про те, що його дружина [PERSON] укладала з [PERSON] договори позики, так як це стосується підприємницької діяльності [PERSON], в яку [PERSON] не втручається. Позивач за первісним позовом, та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти задоволення позову заперечував та надав 25.02.2014 року заяву про уточнення та збільшення розміру позовних вимог, в яких зазначив, що 29.12.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого [PERSON] зобов'язується відповідати перед [PERSON] за виконання всіх зобов'язань [PERSON], які виникли відповідно до договорів позики від 17.04.2013 року, 26.04.2013 року та 08.08.2013 року. Відповідач [PERSON] зустрічний позов визнала в повному обсязі та пояснила, що її чоловік [PERSON] дійсно не знав про укладені між нею та [PERSON] договори позики, а договір поруки між [PERSON] та [PERSON] було укладено під впливом наполягань [PERSON], який з'явився до [PERSON] та [PERSON] додому ввечері 29.12.2013 року та наполягав на поверненні грошових коштів, передбачених спірними договорами, після чого [PERSON] був змушений виступити поручителем по зобов'язанням [PERSON] перед [PERSON] Суд, вивчивши позовну заяву [PERSON], заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності дійшов до висновків про те, що позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення грошових коштів належить задовольнити з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні 17 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п. 1 вказаного договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 301550 грн., що еквівалентно 37000 дол. США на строк до 17 липня 2013 року, а [PERSON] зобов'язалась повернути суму боргу в обумовлений строк також в еквіваленті 37000 дол. США. Відповідно до п. 6 вказаного договору позики позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцеві винагороду в розмірі 2% від суми позики щомісячно протягом всього строку користування позикою, однак не пізніше 17 числа кожного місяця. 26 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 163000 грн., що еквівалентно 20000 дол. США на строк до 20 травня 2013 року, а [PERSON] зобов'язалась повернути суму боргу в обумовлений строк також в еквіваленті 20000 дол. США. Відповідно до п. 6 вказаного договору позики позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцеві винагороду в розмірі 2% від суми позики щомісячно протягом всього строку користування позикою, однак не пізніше 17 числа кожного місяця. 8 серпня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 39263 дол. США на строк до 8 листопада 2013 року, а [PERSON] зобов'язалась повернути суму боргу в обумовлений строк також в еквіваленті 39263 дол. США. Відповідно до п. 6 вказаного договору позики позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцеві винагороду в розмірі 3% від суми позики щомісячно протягом всього строку користування позикою, однак не пізніше 17 числа кожного місяця. Надаючи правову кваліфікацію відносинам, які склалися між сторонами, суд вважає, що вони є зобов'язаннями, які виникли на підставі договору позики та договору поруки, та регулюються загальними положеннями Цивільного кодексу про зобов'язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України, який регулює правовідносини, які склалися в зв'язку із укладанням договору позики. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, договір позики є реальним та двостороннім договором, за яким позикодавець має право вимагати у встановлений договором строк повернення йому суми позики, а позичальник зобов'язується її повернути. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 29 грудня 2013 року [PERSON] надала розписку, якою підтвердила свій борг перед [PERSON], який виник на підставі договорів позики від 17.04.2013 року, 26.04.2013 року та 08.08.2013 року в сумі 661000 грн., що еквівалентно 80110 дол. США. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У порушення зазначених вимог закону та умов договорів позики від 17.04.2013 року, 26.04.2013 року та 08.08.2013 року [PERSON] зобов'язання за вказаними договорами належним чином не виконує, внаслідок чого згідно з розрахунком заборгованості, наданим суду позивачем в заяві про збільшення позовних вимог, станом на 27.03.2014 року на думку позивача [PERSON] у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 1220033 грн. і складається із заборгованості за кредитом у розмірі 96263 дол. США, що за курсом НБУ станом на 27. 03. 2014 року (1 дол. США - 10,672 грн.) становить 1027318 грн., заборгованості по відсоткам - по договору від 17.04.2013 року 7390 дол. США, що за курсом НБУ станом на 27.03.2013 року становить 78866 грн., по договору від 26.04.2013 року 3600 дол. США, що за курсом НБУ станом на 27.03.2014 року становить 38419 грн., по договору від 08.08.2013 року 7068 дол. США, що за курсом НБУ станом на 27.03.2013 року становить 75430 грн. Разом із цим суд вважає, що при проведенні вказаного розрахунку позивачем допущено арифметичну помилку щодо розрахунку процентів за договором позики від 17.04.2013. Судом встановлено, що сума основного боргу за договором позики від 17.04.2013 року складає 37000 дол. США. Згідно офіційного курсу гривні відносно долара США, встановленого НБУ станом на 27 березня 2014 року 1 дол. США дорівнює 10.672 грн. Таким чином сума основного боргу складає 394864 грн. З врахуванням цього, сума процентів за договором позики від 17.04.2013 року складає: 37000 дол. США *10 місяців*2% =7400*10,672= 78972 грн. 80 коп. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. 29 грудня 2013 року у забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки, за яким [PERSON] зобов'язується перед позикодавцем [PERSON] відповідати солідарно з [PERSON] за виконання [PERSON] в повному обсязі зобов'язань за договорами позики від 17.04.2013 року, від 26.04.2013 року та від 08.08.2012 року в сумі 661000 грн., що еквівалентно 80110 дол. США. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч. 2 ст. 554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 3 ст. 554 ЦК України, особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, згідно зі ст. 554 ЦК України та договору поруки від 29 грудня 2013 року, відповідачі несуть солідарну відповідальність по зобов'язаннях за договорами позики від 17.04.2013 року, від 26.04.2013 року та від 08.08.2012 року. Надаючи правову оцінку доводам [PERSON] про те, що частина боргу [PERSON] перед [PERSON] погашена, що й стало підставою для часткового визнання [PERSON] позову в сумі, еквівалентній 66778 дол. США суд прийшов до наступних висновків. В судовому засіданні на підтвердження своїх заперечень [PERSON] посилалась на письмові записи, які зроблені на примірнику договору позики від 17.04.2013 року [PERSON] позивачем та самою [PERSON], а також на письмові записи, які зроблені [PERSON] в зошиті, в якому [PERSON] вела записи щодо своєї господарської діяльності. На думку суду, [PERSON] не змогла довести те, що частина боргу перед [PERSON] відповідачем [PERSON] погашено. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Як регламентує ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В якості належних доказів погашення боргу [PERSON] перед [PERSON] по спірним договорам позики могли бути надані позикодавцем розписки про отримання від боржника грошових коштів в рахунок погашення боргу, однак ніяких письмових доказів на підтвердження факту погашення боргу [PERSON] не надано. Суд не приймає в якості належних доказів погашення боргу по договорам позики записи, зроблені в робочому зошиті [PERSON], так як [PERSON] не довела того, що вказані записи відносяться саме до спірних договорів позики. Разом із цим суд не вважає доведеним факт того, що записи, зроблені [PERSON] на його примірнику договору позики від 17.04.2013 року відносяться саме до спірних договорів, так як вони не містять жодних ідентифікуючих ознак, при наявності яких можна було б зробити висновок про їх відношення до вказаних договорів. Суд вважає обґрунтованими доводи [PERSON] щодо наявності на його примірнику договору позики від 17.04.2013 року записів, зроблених [PERSON] Із пояснень [PERSON], даних ним під час судового засідання, яке відбулося 17.04.2014 року, [PERSON] виступала поручителем по договору позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Саме по цьому зобов'язанню [PERSON] й було повернуто [PERSON] грошові кошти. Вказані доводи позивача відповідачем [PERSON] не були спростовані жодним доказом. Що стосується зобов'язань, які виникли у відповідача [PERSON] перед [PERSON] за договором поруки від 29.12.2013 року, суд керується вимогами ст. 554 ЦК України щодо відповідальності поручителя перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Так як борг [PERSON] перед [PERSON] станом на 27.03.2014 року, тобто на день подачі заяви про збільшення позовних вимог складає 1220140 грн., то й зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] за виконання [PERSON] умов спірних договорів позики складає таку ж саме суму. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Задовольняючи позов [PERSON] суд вважає, що в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання договорів позики та поруки недійсними необхідно відмовити. Зустрічний позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] спірних договорів позики знаходились в шлюбі і [PERSON] не надавав своєї згоди на укладання зазначених договорів, в зв'язку із чим, виходячи із положень ст. 65 СК України, договори позики є недійсними, а договір поруки, укладений між [PERSON] та [PERSON] для забезпечення виконання зобов'язань по недійсним договорам також є недійсним. Зазначені доводи [PERSON], викладені в зустрічному позові, не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи, а саме копії розписки, даної [PERSON] 29.12.2013 року, на зворотної стороні якої [PERSON] власноручно зробив напис щодо своєї відповідальності, як поручителя, по зобов'язанням [PERSON] перед [PERSON], а також копії договору поруки від 29 грудня 2013 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] знав про те, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені спірні договори позики, поручителем по яких [PERSON] виступив. Крім того, суд наголошує на наступному. Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Договір позики не є правочином щодо розпорядження майном, належним позичальнику, тому посилання [PERSON] на ст. 65 СК України та ч. 1 ст. 215, ч.1. ст. 203 ЦК України є необґрунтованим. До даних правовідносин ст. 65 СК України не може бути застосована, та незгода [PERSON] не може вплинути на дійсність договорів позики, які було укладено між його дружиною [PERSON] та [PERSON] Укладання договору позики не потребує згоди чоловіка або дружини на його укладання. Аналогічна правова позиція викладена у п. 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Таким чином, договір позики не створює обов'язків для будь яких інших осіб, крім сторін за договором, та укладений між ними правочин вчинено з додержанням вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до квитанції № 80024878 від 14.01.2014 року, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3654,00 грн., тому суд вважає за необхідне в рівних частках стягнути з відповідачів зазначені судові витрати у повному обсязі.

Outcome: approved