Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

15 січня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] ,треті особи:Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просить суд (з урахуванням уточнення позовних вимог від 19 червня 2019 року) надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , яка народилась у м. Донецьку [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м.Донецьку 31 липня 2009 року, на тимчасово непідконтрольну Україні (окуповану) територію Донецької області (м. Донецьк), та в`їзд з неї на контрольовану територію України, а також за межі України до Єгипту, Республіки Польща, без згоди та супроводу батька [PERSON] , терміном на один рік; дозволити [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , оформити виготовлення проїзного документу для виїзду за межі України (паспорту для виїзду за кордон) неповнолітній дитині - [PERSON] , яка народилась у м. Донецьку [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м.Донецьку 31 липня 2009 року, без згоди її батька [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , паспортні дані: [NUMBER] , виданий Куйбишевським РВ ДМУ України в Донецькій області 09.11.2001 року; стягнути з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , паспортні дані: [NUMBER] , виданий Куйбишевським РВ ДМУ України в Донецькій області 09.11.2001 року на користь позивача [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , суму судового збору у розмірі 768 грн 40 коп. Позовна заява мотивована тим, що з 02 серпня 2008 року по 14 лютого 2012 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. [INFO] від шлюбу народилась донька [PERSON] . 14 лютого 2012 року шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, рішенням Пролетарського районного суду м.Донецька від 14.02.2012 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку відповідача. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті дочки свідомо не приймає. З моменту проведення АТО в Україні, позивач з донькою переїхала до м.Києва, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, а з моменту проведення антитерористичної операції відповідач взагалі припинив будь-яке спілкування з донькою в тому числі і сплату аліментів. Відповідач знаходиться на непідконтрольній Україні території, та відмовляється виїжджати та приймати участь у вихованні дитини. Позивач має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньки в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя (планується подорож до Єгипту) за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Також, позивач має намір вивозити дитину в місто Донецьк для спілкування з рідними бабусями, дідусями, родичами та друзями, залишати дитину в місті Донецьку на літні канікули, тощо. Також, враховуючи той факт, що позивачка та її малолітня донька є особами, які вимушено переміщені з тимчасово окупованої території України (м. Донецька) і вважаючи на тяжке матеріальне становище можуть в будь-який момент змушені повернутися до м. Донецька де мають власну нерухомість та батьків, які зможуть допомогти. Без рішення суду на вивіз дитини закордон та у м. Донецьк без згоди батька права дитини повністю порушені та дитина позбавлена можливості бути в комфортних та безпечних для неї умовах. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через оголошення на сайті судової влади, про причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації надіслав заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, представник органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про причину неявки суду не повідомив. Суд, враховуючи думку позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 02 серпня 2008 року по 07 лютого 2012 року [PERSON] перебувала у шлюбі із [PERSON] , що підтверджується рішенням Пролетарського районного суду м.Донецька від 11.01.2012 року у справі № 2-263/12. [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області 31.07.2009 року. Після розірвання шлюбу між сторонами у справі дитина залишилась постійно проживати з матір`ю, батько проживає окремо. Та обставина, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає матеріалами справи не спростована. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Єгипту, Республіки Польща із зазначенням певного періоду з визначенням його початку й закінчення, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період. Вказана позиція відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17(провадження № 14-244цс18). Однак забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством. Згідно ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. На теперішній час вказані території залишаються тимчасово окупованими, до якої позивач просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, існує реальна загроза безпеки для життя та здоров`я дитини (внаслідок переміщення терористичних груп, використання зброї, вибухівки тощо), а тому виїзд дитини до вказаних територій не забезпечує її інтересів, наражає її на небезпеку, що є неприпустимим. Наявна небезпека такого в`їзду для дитини обумовлена збройним протистоянням на цій території, нестабільною ситуацією, яку неможливо прогнозувати та за якої неможливо уникнути ризиків небезпеки для життя та здоров`я дитини. На території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, держава Україна не може забезпечити інтереси та права дитини у цій справі, яка є громадянкою України, а також її повернення на територію, яка контролюється органами державної влади. Позивач не довела нагальність потреби в`їзду дитини на територію, на якій існують високі ризики небезпеки для життя та здоров`я дитини. Крім того, суд враховує, що держава не визнає тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України, у даній справі вирішується питання надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька саме за кордон. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Outcome: partial