Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

15.05.2015 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS], належало до суспільної групи «колгоспний двір», членами якого станом на 1988-1991 роки були: він (позивач), його мати [PERSON] (голова двору), яка померла [INFO], та його прабаба [PERSON], яка померла [INFO], тобто частка кожного з них як членів колгоспного двору становила по 1/3 частині будинковолодіння. Стверджує, що він проживав разом із матір'ю та прабабою на час їхньої смерті, опікувався ними, доглядав за ними, займався їхніми похоронами та по даний час доглядає за будинком, робить у ньому поточні ремонти, упорядковує господарство, обробляє земельну ділянку. Тому вважає, що після смерті матері його частка у вищевказаному будинковолодіння стала 2/3 частини (1/3 частка як члена колгоспного двору + 1/3 частка після смерті матері), а після смерті прабабці він став власником будинковолодіння в цілому (2/3+1/3=1). Зазначає, що після смерті матері та прабабці він звертався до Мостиської держаної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у цьому йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на будинковолодіння, у зв'язку із чим змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності в цілому на будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS]. В судове засідання позивач не з'явився, проте подав заяву в якій просить суд справу розглядати без його участі та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з'явився, а подав заяву, в якій позов визнає та просить суд розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, а також від нього не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Представник третьої особи - Реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції Львівської області у судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності та зазначає, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами зазначеного двору, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: [PERSON] (голова двору), її онука [PERSON] та правнук [PERSON] - позивач у справі. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/3 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Із матеріалів справи слідує, що [INFO] померла [PERSON] - мати позивача, яка за життя заповіту не складала, тобто своїм майном не розпорядилася. Спадщину після її смерті прийняв [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом, оскільки він постійно проживав у спірному будинку після смерті матері, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини. За таких обставин, після смерті [PERSON] належне їй право власності на 1/3 частку у майні зазначеного колгоспного двору перейшло на загальних підставах в порядку спадкування до її сина [PERSON], який, із врахуванням своєї 1/3 частки в майні колгоспного двору, став власником 2/3 частин спірного житлового будинку. [INFO] померла [PERSON] За життя остання заповіту не складала. Спадщину після її смерті відповідно до ч.2 ст.529 ЦК України в редакції 1963 року прийняв правнук [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом, оскільки він постійно проживав у спірному будинку після смерті [PERSON], тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та у відповідності до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини. Із інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №40574535 від 04.06.2015 року відомо, що спадкова справа після смерті [PERSON] в нотаріальній конторі не заводилась, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини після смерті останньої до нотаріальної контори ніхто не звертався, тобто інших спадкоємців, крім [PERSON], які прийняли спадщину після її смерті, чи претендують на таку, не має. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на 1/3 частку у майні зазначеного колгоспного двору перейшло в порядку спадкування до позивача [PERSON], який, із врахуванням своєї 2/3 частини, став власником спірного житлового будинку в цілому. Однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно позивач не може в позасудовому порядку оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеними позовами. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами: випискою з погосподарської книги №1 Чернівської сільської ради народних депутатів за 1986-1990 роки (а.с.8); копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.4); копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.5); копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с.14); копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.35); листом Мостиської державної нотаріальної контори №02-14/346 від 28.04.2015 року (а.с.6); інформаційними довідками зі спадкового реєстру (а.с.33,34). Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 цього кодексу при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ч.2 ст.529 цього кодексу онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує, права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову та визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. На підставі викладеного,

Outcome: approved