Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

17.09.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «УкрСиббанк», в якій просить: визнати недійсним, починаючи з 10.01.2007 року, норми пункту 7.1. Розділу 7 Договору про надання споживчого кредиту від 10.01.2007 року № 11106442000, укладеного між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», яким передбачено, що за порушення Позичальником термінів погашення будь - яких своїх грошових зобов»язань, передбачених цим Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; зобов»язати Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» здійснити перерахунок зобов»язань [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту від 10.01.2007 року № 11106442000 та зарахувати в погашення зобов»язань (за договором про надання споживчого кредиту від 10.01.2007 року № 11106442000) грошові кошти, зараховані раніше в погашення нарахованої пені. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 10.01.2007 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», був укладений кредитний договір № 11106442000 в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.3.1 пункту 1.3 кредитного договору позивачу за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, обраховуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 7, 99% річних; по закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. кредитного Договору. Проте, відповідно до п. 7.1 Розділу 7 (Відповідальність сторін) Договору передбачено, що за порушення Позичальником термінів погашення будь - яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Позивач вважає, що п. 7.1 Розділу 7 (Відповідальність сторін) Договору грубо порушує чинне законодавство, зокрема Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки містить несправедливі по відношенню до споживача умови, що є підставою для визнання вказаного положення Договору недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в позові та просив його задовольнити. Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з»явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином (а.с. 30). Клопотання про відкладення слухання справи до суду не надходило. Су вважає за можливе розглядати справу у відсутність представника. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи № 751/6410/18, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», /Банк/ та [PERSON] /Позичальник/, прізвище після укладення шлюбу «[PERSON]» (а.с. 9), укладений кредитний договір № 11106442000 /надалі-Договір/, відповідного до якого банк надав останній кредит в іноземній валюті в сумі 42 700 швейцарських франків 00 сантимів з процентною ставкою 7,99 % річних. При цьому, відповідно до п. 7.1. Розділу 7 (Відповідальність сторін) вказаного Договору, передбачено, що за порушення Позичальником термінів погашення будь - яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим Договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню в наступному порядку, зокрема, в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (ст. ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором є несправедливою умовою договору. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд приходить до висновку про те, що вищевизначене положення п. 7.1. Розділу 7 (Відпорвідальність сторін) Договору щодо встановленого порядку сплати Банку пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (яка у період дії Договору з 2007 по 2018 роки коливалася в межах 13 - 60 % річних) від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, перевищує розумну межу плати за послугу, яка встановлена законом, є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірної грошової суми у вигляді неустойки, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи ч.4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Аналогічна позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 щодо суб'єктного складу правовідносин за Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також постановах Верховного Суду України від 25.09.2013 року у справі №6-80цс13 та від 16.09.2015 року у справі № 6-12674св15. Оскільки відповідні положення п. 7.1 Розділ 7 Договору про надання споживчого кредиту від 10.01.2007 року № 11106442000 є явно несправедливими по відношенню до боржника, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для визнання зазначеного положення пункту кредитного договору недійсним та здійснення перерахунку боргових зобов'язань за Договором, з урахуванням внесених платежів позичальником. На підставі ч. 1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 409 грн. 60 коп. Разом з тим, на підставі ч. 9 ст. 83 ЦПК України, суд не бере до уваги наявні в матеріалах справи докази щодо понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки суду не надано безпосередніх доказів підтвердження надсилання (надання) їх копій відповідачу.

Outcome: approved