Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-09 00:00:00

16.11.2017 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 7950,00 грн. завдану внаслідок втрати автомобіля та моральну шкоду у розмірі 50000 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 10.11.1992 позивач був забезпечений автомобілем «Запорожець» на пільгових умовах по лінії органів соціального захисту населення, що підтверджено листом Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 31.08.2016 № В-2808/01-44/38. 20.11.1992 за позивачем зареєстрований автомобіль марки ЗАЗ 968 МБ 1992 року випуску номерний знак [NUMBER]. З дозволу Головного управління праці та соціального захисту населення 22.05.2010 року позивачем на ім'я відповідача було видано довіреність на право керування належним позивачу автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Лукяновою О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1292. Довіреність видана строком на три роки та дійсна по 22.05.2013. Відповідачу передано автомобіль для здійснення за ним догляду. Після закінчення строку дії відповідачем не повернуто автомобіль, а було використано на власний розсуд. Матеріальний збиток позивач оцінює у 300 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 7950 грн. Позивач також зазначає, що протиправними діями відповідача йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку із втратою свого майна, яку він оцінює у 50000 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Зазначив, що матеріальну шкоду оцінив на підставі середньої вартості такого ж автомобіля в мережі інтернет. Вказував, що ніяких грошей від відповідача за автомобіль не отримував. Відповідач надав суду відзив, у якому зазначив, що стосовно відшкодування матеріальної шкоди, позивач до нього ніколи не звертався. Незважаючи на те, що в кримінальному провадженні свідки підтвердили факт відчуження відповідачу позивачем автомобіля, з метою недопущення судового спору, відповідач би погодився в позасудовому порядку, в разі відмови від позову, сплатити позивачу ринкову залишкову вартість автомобіля за експертною оцінкою. Заявлена ж в позові сума відшкодування визначена самим позивачем на підставі його ж порівняльної оцінки в інтернеті, та яка являється інструментом оцінки саме для експерта. Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, вважав її безпідставною, не обґрунтованою і лицемірною, оскільки, позивач сам протиправно сприяв настанню такого наслідку. З наданої позивачем до Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/13595/16-ц за позовом [PERSON] до відповідача, копії вих. № 40 від 21.05.2010 вбачається, що з метою отримання від Управління дозволу на оформлення його довіреності на вказаний автомобіль, позивач завідомо ввів Управління в оману вказавши мене своїм родичем, а інакше, дозволу не отримав би. Відповідно до ч. 3 п. 3, п. 5-1 «Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», затвердженим постановою КМУ від 19.07.2006 р. № 999 (далі-Порядок), передача права користування наданим інваліду автомобілем може бути надана тільки не більше як двом членам його сім'ї. Передача ж автомобіля у володіння і користування інших осіб не передбачена. 4.2 п.12 Порядку, не передбачено право інваліда відчужувати або передавати в користування автомобіль іншій особі без дозволу органу Управління. Відповідно доданої позивачем копії чинної Постанови про закриття кримінального провадження № 12017220470001917. від 18.10.2107 ст. слідчого Московського ВП ГУНП в Харківській Мірошниченко Т.В., кримінальне провадження по вказаному факту закрито за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а відповідача притягнено до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП (самоуправство). Зазначена постанова та її правові висновки позивачем не оскаржено. З вказаної довідки Управління та Постанови вбачається, що з метою отримання матеріальної вигоди, всупереч вимогам встановленого порядку користування наданим інваліду автомобілем, позивач ввів Управління в оману щодо свої родинних відносин з відповідачем та 22.05.2010 видав на ім'я [PERSON] довіреність на фактично необмежене володіння і користування автомобілем (в т.ч. визначення на власний розсуд місця стоянки автомобіля та його ремонту), окрім, розпорядження ним. А, взамін, отримав від відповідача грошові кошти в сумі 1000 дол. США. В матеріалах вказаного кримінального провадження містяться результати неодноразових попередніх перевірок правоохоронними органами скарг позивача з допитами свідків, з яких вбачається, що позивач отримав від відповідача 1000 дол. США за фактичне відчуження вказаного автомобіля. Договір його купівлі- продажу укласти напряму не могли, оскільки, це прямо заборонено законом. Спочатку позивач заперечував факт отримання 1000 дол. США, а потім пояснив, що отримав кошти за надання відповідачу права поїздити три роки на його автомобілі. Чинним законодавством України, яким передбачено безоплатне забезпечення інвалідів автомобілями, не передбачено право останніх на оплатну передачу в оренду та відчуження отриманих ними автомобілів іншим особам. Зазначає, що в 2013 році ще можна було повернути автомобіль в натурі, але після закінчення терміну дії довіреності 22.05.2013 позивач ще три роки не вимагав його повернення, чим сприяв втраті автомобіля. За наведених обставин, та завідомо протиправної поведінки позивача щодо передачі автомобіля іншій особі, його вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними. В судовому засіданні відповідач та його представник просили у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 10.11.1992 позивач був забезпечений автомобілем «Запорожець» на пільгових умовах по лінії органів соціального захисту населення, що підтверджено листом Департаменту соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації від 31.08.2016 року № В-2808/01-44/38. 20.11.1992 за позивачем зареєстрований автомобіль марки ЗАЗ 968 МБ 1992 року випуску номерний знак [NUMBER] ( кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER] ). З дозволу Головного управління праці та соціального захисту населення 22.05.2010 року позивачем на ім*я відповідача було видано довіреність на право керування належним позивачу автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом ХМНО Лукяновою О.Б., зареєстровано в реєстрі за № 1292. Довіреність видана строком на три роки та дійсна по 22.05.2013. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.02.2017 витребувано від [PERSON] на користь [PERSON], належний останньому на праві власності автомобіль марки ЗАЗ 968 МБ 1992 року випуску номерний знак [NUMBER] ( кузов № [NUMBER], двигун № [NUMBER] ). Постановою Московського ВП ГУНП в Харківській області від 18.10.2017, кримінальне провадження закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та притягнуто [PERSON], [INFO] наодження до адміністративної відповідальності за ст. 186 КУпАП. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1966 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивачем не надано доказів щодо вартості автомобіля марки ЗАЗ 968 МБ 1992 року випуску номерний знак [NUMBER]. Клопотань про призначення експертизи на адресу суду не надходило. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди. Згідно вимог ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] зазначила, що у зв'язку із душевними стражданнями щодо втрати автомобіля у позивача значно погіршився стан здоров'я, порушився сон. Позивач дуже хвилюється, оскільки не може користуватися, як інвалід, своїм автомобілем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що діями відповідача дійсно позивачу завдано моральну шкоду у зв'язку із втратою автомобіля, однак розмір моральної шкоди значно перевищений, а тому суд вважає за можливе в цій частині позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача в ріхунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. Судові витрати суд розподіляє на підставі ст. 141 ЦК України.

Outcome: partial