Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

17.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Державного навчального закладу «Ізмаїльський центр професійно-технічної освіти» (далі - ДНЗ «ІЦПТО»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - директор ДНЗ «ІЦПТО» Горшкова Т.Ф., про визнання незаконними та скасування наказів від 20.12.2016 року за №193 і 26.12.2016 року за №199 про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани за невиконання посадових обов'язків та наказу від 29.12.2016 року за №209-к про звільнення, поновлення на посаді старшого майстра ДНЗ «ІЦПТО», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до набрання рішенням суду чинності, а також відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював в ДНЗ «ІЦПТО» на посаді старшого майстра виробничого навчання з 28.07.2000 року. 20.12.2016 року наказом директора за №193 йому було винесено догану у зв'язку з відсутністю результатів інвентаризації, яка рішенням комісії по трудових спорах від 21.12.2016 року визнана неправомірною. Наказом від 29.12.2016 року за №209-к його безпідставно звільнено з роботи відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України. Після звільнення йому стало відомо, що наказом від 26.12.2016 року за №199 на нього було накладене ще одне дисциплінарне стягнення у вигляді догани у зв'язку із не допуском інвентаризаційної комісії до навчально-виробничих майстерень, з яким його не ознайомлювали, та не зажадали жодних пояснень. На його думку, підставою для застосування відносно нього незаконних дисциплінарних стягнень стали ті обставини, що 24.11.2016 року на зборах трудового колективу він відкрито висловив думку та підтримав думку трудового колективу щодо недопущення неправомірних дій директора та розтрати державного майна. Так, для здійснення інвентаризації майна у закладі була створена інвентаризаційна комісія, до складу якої було включено його в якості члена. При проведенні інвентаризації було встановлено невідповідність інвентарним номерам токарних верстатів та інші порушення щодо незаконного списання та здачі на металобрухт інвентарного та учбового обладнання. Дані обставини висвітлювались у засобах масової інформації. Зазначив, що в наказі про звільнення не зазначено взагалі за невиконання яких трудових обов'язків до нього застосовано заходи дисциплінарного впливу у вигляді звільнення. Крім того, він є членом профспілкової організації ДНЗ «ІЦПТО», у зв'язку з чим, керівництво не мало право його звільняти без відповідного погодження профспілкового комітету. Стверджує, що накази про оголошення догани були складені з метою наступного звільнення його з роботи. У зв'язку з незаконними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він є інвалідом другої групи загального захворювання. Нервове перевантаження негативно вплинуло на його стан здоров'я. Для підтримання стану здоров'я він був змушений звертатись до лікувальних закладів, що потягло додаткові фінансові витрати. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.02.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучені відділ освіти Ізмаїльської міської ради та Департамент освіти та науки Одеської обласної державної адміністрації (а.с.39). У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги уточнили, остаточно просили: визнати незаконними та скасувати накази від 20.12.2016 року за №193 і 26.12.2016 року за №199 про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани за невиконання посадових обов'язків та наказу від 29.12.2016 року за №209-к про звільнення, поновити на посаді старшого майстра ДНЗ «ІЦПТО», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 29.12.2016 року по 30.03.2017 року у розмірі 12 527 гривень 55 копійок та відшкодувати моральну шкоду в сумі 15 000 гривень. Також просили допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (а.с.43, 44, 89).На задоволенні позовних вимог наполягали на підставі доводів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача ДНЗ «ІЦПТО» позов та обставини позову визнала у повному обсязі. Додатково пояснила, що причини, покладені в основу наказів, були штучно сфабриковані. В інструкції зазначено, що під час проведення інвентаризації навчального закладу мають бути присутні всі члени комісії. За результатами проведення інвентаризації складаються протокол, акти, які подаються на розгляд директору. Всім відомо, що інвентаризація проводилася двома людьми, за відсутності інших членів та голови комісії. Також звернула увагу, що за наслідки інвентаризації не може бути відповідальним лише один член комісії. Строки проведення інвентаризації були навмисно скорочені; в подальшому члени комісії були замінені особами, які взагалі не були обізнані в тому, що вони мають робити. Також зазначила, що зауважень та нарікань по роботі позивача до цього часу не було. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися. Третя особа Горшкова Т.Ф. відмовилася від отримання судової повістки (а.с.88). Представник третьої особи, відділу освіти Ізмаїльської міської ради, звернувся із заявою, в якій не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу у його відсутність (а.с.90). Представник третьої особи, Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, звернувся із заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, думку щодо позову не висловив (а.с.91). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працює на посаді майстра в ДНЗ «ІЦПТО». Члени трудового колективу у зв'язку з неправомірними діями директора звернулися до Міністерства освіти та науки, а також Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації. Всі хто підписалися під зверненнями, в подальшому попали під тиск директора. Позивач перший отримав догану, потім ще одну, а після цього був взагалі звільнений. Може охарактеризувати позивача як відповідального керівника, який завжди ставить чіткі завдання та поважно відноситься до підлеглих. Гоніння на [PERSON] почалися після педради, на якій він висловив на адресу директора зауваження щодо її діяльності. Свідок [PERSON] надала пояснення про те, що працює на посаді майстра в ДНЗ «ІЦПТО». Також вона є головою профспілкового комітету. Спільно з позивачем працювала 17 років, знає його лише з позитивного боку, як компетентного та грамотного працівника. Вважає звільнення [PERSON] незаконним, оскільки не було отримано згоду профспілкового комітету. Також, на її думку, притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача стало наслідком протистояння незаконним діям директора. Не допускати інвентаризаційну комісію до навчально-виробничих майстерень [PERSON] мав повне право, оскільки замість семи членів вона складалася із трьох, одним з яких була вона. Крім того, про проведення інвентаризації завчасно матеріально відповідальних осіб повідомлено не було. Вислухавши позивача, представників сторін, допитавши свідків, розглянувши подані документи та матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 28.07.2000 року [PERSON] прийнятий на посаду майстра виробничого навчання ДНЗ «ІЦПТО». 27.08.2014 року [PERSON] переведено на посаду старшого майстра виробничого навчання ДНЗ «ІЦПТО» (а.с.15, 16, 61). [PERSON] є членом первинної профспілкової організації ДНЗ «ІЦПТО», що визнано сторонами у судовому засіданні та у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає додатковому доказуванню. 20.12.2016 року у зв'язку з відсутністю результатів інвентаризації ТМЦ корпусу 2 (вул. Рєпіна, 14-а), навчального полігону, майстерень (пр. Миру, 15; вул. Рєпіна, 14-а), що спотворює достовірність даних бухгалтерського обліку з фактичною наявністю майна, отримання реального заключного балансу станом на 01.01.2017 року та відсутністю належного контролю за збереженням державної власності, наказом директора ДНЗ «ІЦПТО» Горшкової Т.Ф. за №193 старшому майстру [PERSON] винесено догану за формальний підхід до інвентаризації та несвоєчасну здачу протоколу (а.с.9, 62). 21.12.2016 року комісією з трудових спорів ДНЗ «ІЦПТО» видано посвідчення на примусове виконання рішення комісії від 21.12.2016 року за №2, яким визнано незаконним та скасовано наказ про винесення догани у зв'язку із тим, що до складу інвентаризаційної комісії входить три особи, а керівником не визначено хто саме з трьох осіб мав скласти протокол про підсумки інвентаризації (а.с.14). 26.12.2016 року у зв'язку із не допуском інвентаризаційної комісії до навчально-виробничих майстерень за адресою просп. Миру, 15 м. Ізмаїл, що перешкоджає отриманню реального бухгалтерського обліку інвентаризаційного майна, наказом директора ДНЗ «ІЦПТО» Горшкової Т.Ф. за №199 старшому майстру [PERSON] винесено догану за не допуск та перешкоджання роботі інвентаризаційної комісії до навчально-виробничих майстерень (а.с.10, 63). 29.12.2016 року наказом директора ДНЗ «ІЦПТО» Горшкової Т.Ф. за №209-к старшого майстра ДНЗ «ІЦПТО» [PERSON] звільнено відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України з 30.12.2016 року (а.с.7, 64). 04.01.2017 року профспілковим комітетом ДНЗ «ІЦПТО» відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON], оскільки притягнення члена профспілкового комітету до дисциплінарної відповідальності допускається за попереднім узгодженням з профспілкою (а.с.18). Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.221 КЗпП України трудові спори розглядаються: 1) комісіями по трудових спорах; 2) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору. За змістом ст.228 КЗпП України у разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.230 КЗпП України у разі невиконання власником або уповноваженим ним органом рішення комісії про трудових спорах у встановлений строк (стаття 229) працівникові комісією по трудових спорах підприємства, установи, організації видається посвідчення, що має силу виконавчого листа. На підставі посвідчення, пред'явленого не пізніше тримісячного строку до органу державної виконавчої служби або приватному виконавцю, державний виконавець чи приватний виконавець виконує рішення комісії по трудових спорах у примусовому порядку. У районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи власника або уповноваженого ним органу, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу) (ст.231 КЗпП України). Частиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відтак, враховуючи, що згідно з рішенням комісії по трудових спорах ДНЗ «ІЦПТО» від 21.12.2016 року за №2, яке сторонами оскаржено не було, визнано незаконним та скасовано наказ за №193 від 20.12.2016 року, та на його примусове виконання видано посвідчення, суд дійшов до висновку про те, що порушене право позивача було захищено у позасудовому порядку, а тому, незважаючи на згоду відповідача із позовом, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується наказу директора ДНЗ «ІЦПТО» від 26.12.2016 року за №199, суд дійшов наступного висновку. Стаття 139 КЗпП України визначає, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Частина 2 ст.252 КЗпП України визначає, що притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Отже, відповідач може реалізувати своє право на притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника, який є членом виборного профспілкового органу, за умови дотримання попередньої згоди останнього. Дана висновки співпадають з висновками Верховного Суду України, викладеними в ухвалі від 09.12.2009 року у справі №6-27889св07 (а.с.111). Відтак, оскільки відповідач не зажадав згоду виборного профспілкового органу, членом якого є позивач, на притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, суд дійшов до висновку про те, що наказ директора ДНЗ «ІЦПТО» від 26.12.2016 року за №199 є незаконним та підлягає скасуванню. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вини позивача (невиконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або розпорядженням власника або уповноваженого ним органу без поважних причин і т.і.), надано не було. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, а також поновлення на роботі, суд виходить з наступного. Статтею 5-1 КЗпП України передбачені гарантії забезпечення прав громадян на працю, до яких, зокрема, належать правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявамипрацівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Пункт 3 ч.1 ст.40 КЗпП України визначає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п.22 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року за №9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно дістало вияв порушення, що стало приводом до звільнення, та чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ч.1 ст.40 КЗпП. Зокрема, у справі про звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП суд повинен з'ясувати чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку В п.23 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що із передбачених п.3 ч.1 ст.40 КЗпП підстав працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, що встановлені чинним законодавством та не втратили юридичної сили за давністю або не були зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, та з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року. Відповідно до ч.1 ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Отже, діючим законодавством передбачено, що підставою для звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України може бути не фактична сукупність застосованих раніше заходів дисциплінарного стягнення, а лише безпосереднє порушення трудової дисципліни або невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором чи правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого заходу дисциплінарного стягнення, який, окрім іншого, не втратив юридичної сили. При обрані виду дисциплінарного стягнення, у тому числі при звільненні за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, необхідно додержувати вимог ст.149 КЗпП України, згідно з якими власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну шкоду, обставини, за яких його вчинено, і попередню роботу працівника. Згідно з ч.ч.1, 7 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За змістом ч.ч.1, 7 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, у тому числі, пунктом 3 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Статтею 252 КЗпП України встановлені додаткові крім передбачених ст.43 цього Кодексу гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця для працівників підприємств, установ, організацій, обраних до профспілкових органів. Так, за змістом ч.3 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). З даною нормою кореспондуються положення п.10 ч.1 ст.247 КЗпП України. Тобто, стаття 252 КЗпП України безпосередньо пов'язує можливість звільнення працівника - члена виборного профспілкового органу з ініціативи роботодавці лише з наявністю попередньої згоди на таке звільнення виборного органу, членом якого є такий працівник, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки. Законом передбачено право власника або уповноваженого ним органу звільнити працівника за відмови профспілкового органу надати згоду на таке звільнення лише у двох випадках: якщо профспілковий орган у встановлений законом строк не повідомив про прийняте рішення у письмовій формі або якщо рішення профспілкового органу не містило обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору. При цьому, обговорення правомірності відмови виборного органу первинної профспілкової організації в наданні згоди на розірвання трудового договору не входить до компетенції суду. Власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди профспілкового комітету лише через відсутність у рішенні цього виборного органу обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору, а не через неправильність такого обґрунтування. Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними в ухвалах від 04.03.2009 року у справі №6-17393св08 та 29.09.2010 року у справі №6-7066св10 (а.с.105-108). Вивченням матеріалів справи, судом встановлено, що розірвання трудового договору з [PERSON] проведено ДНЗ «ІЦПТО» 30.12.2016 року без отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. Профспілковим комітетом ДНЗ «ІЦПТО» відмовлено у наданні згоди на звільнення [PERSON] лише 04.01.2017 року. Як вбачається з наказу про звільнення, він не містить посилання (зазначення) на конкретне дисциплінарне порушення, яке ставиться позивачу у провину та, відповідно, стало підставою для його звільнення за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Отже, наказ є неконкретним, має декларативний характер, а тому суд не може визнати звільнення правильним виходячи з обставин, на які немає посилання в наказі про звільнення позивача. Крім того, розриваючи трудовий договір з позивачем, відповідач не зажадав від нього письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни, не взяв до уваги стаж роботи позивача, його попередню роботу (неодноразове нагородження за сумлінну, бездоганну працю, плідну педагогічну діяльність, досягнуті успіхи тощо (а.с.57-60), наявність у нього інвалідності (а.с.17), членство в профспілковій організації, відсутність тяжких наслідків для навчального закладу, а також не врахував, що застосування до працівника такого дисциплінарного стягнення, як звільнення, є крайнім заходом. Дана висновки співпадають з висновками Верховного Суду України, викладеними в ухвалах від 21.02.2007 року у справі №6-25657кс04, 18.04.2007 року у справі №6-8918кс04, 28.11.2007 року у справі №6-13868св07, 19.08.2009 року у справі №6-25357св07, 30.09.2009 року у справі №6-25317св07 (а.с.100-104, 109, 110). Отже, аналіз вищезазначених норм трудового законодавства, а також обставин справи дає підстави для висновку про те, що відповідачем не доведено систематичне невиконання позивачем без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також не було дотримано передбачених статтями 149, 252 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарного стягнення безпосередньо при виданні наказу про звільнення, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Приймаючи таке рішення, суд також враховує ту обставину, що накази про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани визнані незаконними. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходить з наступного. Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100). З урахуванням цих норм, зокрема абз.3, 4 п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до абз.1, 3 п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. З огляду на викладене, розмір середнього заробітку за період з 29.12.2016 року по 30.03.2017 року становить 11 730 гривень 40 копійок, без урахування обов'язкових податків, виходячи з наступного розрахунку: 1)Розрахунок середньоденної заробітної плати: жовтень 2016 року - 20 робочих дні, заробітна плата - 3973 гривні 26 копійок; листопад 2016 року - 22 робочих дні, заробітна плата - 3973 гривні 26 копійок (а.с.65). Робочі дні за період: 20 + 22 = 42. Загальний розмір заробітної плати за період: 3973, 26 + 3973, 26 = 7946, 52. Середньоденна заробітна плата: 7946, 52 / 42 = 189, 20. 1)Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку: Кількість робочих днів за час затримки розрахунку - 62, виходячи з наступного: грудні 2016 року - 1; січні 2017 року - 20; лютому 2017 року - 20; березні 2017 року - 21. Середньоденна заробітна плата - 189 гривень 20 копійок. Середній заробіток за час затримки розрахунку: 62 ? 189, 20 = 11 730 гривень 40 копійок. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в загальній сумі 11 730 гривень 40 копійок, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, яку позивач оцінює в 15 000 гривень, суд виходить з положень ст.237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Аналогічні роз'яснення містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду №5 від 25.05.2001 року. Оскільки чинне законодавство не визначає певних засобів доказування, якими можуть підтверджуватися перелічені обставини, суд надає оцінку поясненням позивача щодо факту заподіяння йому моральної шкоди, а також медичним довідкам (а.с.46, 47). Судом встановлено, що позивачу у зв'язку з незаконним звільненням з роботи відповідачем була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, порушенні нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини справи, глибину душевних страждань позивача, а також відсутність заперечень з боку відповідача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у повному обсязі. Частина 1 ст.11 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України п.п.1, 2 п.1 ч.2 ст.4, ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ з відповідача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 200 гривень (за вимоги майнового та немайнового характеру) із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: partial