Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

15.03.2021 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] з вимогою про усунення відповідачки від права на спадкування на майно померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 01.04.2000 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . На час реєстрації шлюбу померлий мав на праві особистої власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу від 03.05.1989 року. Будинок розташований на земельній ділянці, площа якої в подальшому була збільшена до 567 кв.м, на яку видано Державний акт на земельну ділянку на [PERSON] . Внаслідок пожежі, яка сталася в 1997 році будинок був пошкоджений та непридатний для проживання. З 1998 року позивач стала проживати з [PERSON] без реєстрації шлюбу, та оскільки його будинок був непридатний для проживання, тому спочатку проживали у тітки позивачки за адресою: [ADDRESS] . Оскільки квартира була тимчасовим місцем проживання, тому почали відновлювати будинок та проводити в ньому ремонтні роботи. Зазначила, що [PERSON] не працював, заощаджень не мав, зловживав спиртними напоями, а тому у відновлення будинку позивачем були зроблені власні вкладення, оскільки всі ремонтні і відновлювальні роботи виконувала особисто, а також вкладувала особисті кошти та кошти своїх батьків, які мали від ведення домашнього господарства. Позивач вказала, що зловживання алкоголем призвели до фізичних, психологічних і психічних розладів здоров`я [PERSON] . Знаходячись в такому стані останній неодноразово вчиняв пожежі, вибивав шибки з вікон, руйнував віконні рами і двері. Перебування в алкогольному стані [PERSON] призвело до того, що його не можна було залишати вдома без догляду, оскільки було небезпечно для нього та цілісності майна. За життя [PERSON] знаходився на обліку з приводу відкритої форми туберкульозу, з 2015 року мав тертю групу інвалідності, з лютого 2018 року - другу. Про стан здоров`я [PERSON] позивачка повідомляла дочку від першого шлюбу відповідачку [PERSON] , просила щоб остання проживала у спірному будинку для здійснення догляду за батьком, проте відповідачка заявляла, що його хвороба і неадекватна поведінка пов`язані із зловживанням алкогольними напоями, тому вона не бажає приїздити до нього, спілкуватися та доглядати. Позивач зазначила, що оскільки спадкодавець [PERSON] за станом здоров`я знаходився у безпорадному стані, а також через неадекватну поведінку потребував постійного догляду за ним, а відповідач [PERSON] ухилялася від надання допомоги і здійснення догляду за рідним батьком, про що її зобов`язують норми сімейного законодавства, тому на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України просила усунути [PERSON] від права на спадкування на майно [PERSON] . У судовому засіданні позивач, представник позивача просили позов задовольнити. Позивач пояснила суду, що матеріальної допомоги у відповідача вона не просила і претензій з цього приводу не має. Але їй потрібна була допомога з моральної сторони. Іноді [PERSON] просила відповідачку приїхати, щоб допомогти, зокрема хотіла, щоб відповідачка приїхала, бо їй було важко і вона хотіла щоб [PERSON] була для неї підтримкою. В період перебування позивача на роботі, треба було залишати з кимось чоловіка, бо страшно і важко було лишити його одного. Також пояснила, що її взяла образа, що [PERSON] знала про заповіт з самого початку і нічого їй не сказала, а тепер вона має залишитись на вулиці, хоча вклала в цей будинок все своє здоров`я. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, де зазначив, що надані позивачем докази не доводять факту перебування [PERSON] у безпорадному стані, а дії відповідача не можуть розцінюватися, як ухилення від надання допомоги спадкодавцеві, який був у безпорадному стані у значенні ч. 5 ст. 1224 ЦК України. Зазначив, що [PERSON] була встановлена третя і друга група інвалідності, які встановлюються особам, які не потребують постійного стороннього догляду, допомоги та піклування. Виходячи з аналізу підстав встановлення інвалідності, то лише особи з першою групою інвалідності є особами, які мождуть вважатися такими, що були у безпорадному стані у розумінні ч. 5 ст. 1224 ЦК України, проте дана група інвалідності спадкодавцеві не встановлювалась. Також вказав, що з 2000 по 2010 рік [PERSON] навчалась у Козелецькій загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №3, а з 2010 по 2013 рік в Чернігівському державному інституті права, соціальних технологій та праці на заочній формі навчання на платній основі. В період навчання в 2012 році деякий час працювала у ТОВ «Фоззі-Фуд». В 2013 році [PERSON] уклала шлюб, в 2014 році народила сина, а в 2017 - доньку. З часу укладення шлюбу та народження дітей відповідач не працює, займається вихованням дітей та родина існує за рахунок заробітку її чоловіка. Оскільки родина відповідачки складється із 4 осіб, тому остання не мала змоги переїхати до будинку батька, де проживали також 4 особи, тому відповідач не мала можливості забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, який не потребував допомоги саме від відповідача, оскільки з 01.04.2000 і до смерті перебував у шлюбі з [PERSON] . Вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Спадкуванням є перхід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). (Стаття 1216 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом та за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. ( Стаття 1261 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] народилась [INFO] . Її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , шлюб між батьками відповідачки був укладений 10.08.1991 року, а розірваний 31.01.2000 року. Згідно копії свідоцтва про одруження вбачається, що [PERSON] уклав шлюб 01.04.2000 року з [PERSON] (а.с. 8). 18 березня 2011 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Петрушиною Л.М. за реєстровим номером 715, яким призначив [PERSON] спадкоємцем всього майна, яке на день смерті виявиться йому належним, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати і на що він за законом матиме право. Заповіт був зареєстрований у Спадковому реєстрі (а.с. 100, 101). 08.09.2013 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] ». [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч. 1 ст. 1235 ЦК України). Частиною 1 ст. 1236 ЦК України закріплено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Таким чином, відповідач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом всього майна її батька [PERSON] . З матеріалів спадкової справи №3/2020 заведеної після померлого [INFO] [PERSON] вбачається нотаріально посвідчена заява [PERSON] датованої 13.01.2020 року про намір прийняти спадщину після смерті чоловіка - [PERSON] та посвідчена заява [PERSON] датованої 21.01.2020 року про намір прийняти спадщину після смерті батька [PERSON] . Суд керується положеннями статті 16 ЦК України, відповідно до частини 1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України взначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорюваня. Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України). З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому за змістом статтей 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справа не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст. 1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача. Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку. З аналізу норм ст. 1224 ЦК України вбачається, що законодавець визначив дві групи негідних спадкоємців - осіб, які усуваються від права на спадкування. До першої належать особи, які не вправі спадкувати ні за заповітом, ні за законом (частини 1-2 ст.1224 ЦК України). До другої групи (ч.ч.3-5 ст.1224 ЦК України) належать спадкоємці, чиї проступки не становлять настільки великої суспільної небезпеки, як правопорушення осіб, зазначених у частинах 1,2 даної статті. Тому ці особи усуваються тільки від спадкування за законом, а право призначити їх спадкоємцями у тексті заповіту у спадкоємця зберігається. Виходячи з положень частини 3 статті 1224 Цивільного кодексу України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Для ухвалення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Як роз`яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Виходячи з наведеного, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема, й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За змістом частини п`ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблено висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року по справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року по справі № 756/11676/16-ц. Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Звертаючись з позовом до суду, позивач посилається як на підставу усунення відповідачки від права на спадкування на наявність обставин, зокрема те, що відповідачка, донька спадкодавця проживала окремо від батька, хоча і була зареєстрована в будинку свого батька, життям та здоров`ям свого батька не цікавилась, будучи обізнаною про стан здоров`я батька, який зловживав спиртними напоями та потребував у сторонньому нагляді, не виконувала своїх обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, що дає підстави для усунення відповідачки, як спадкоємця за заповітом, про який позивачу стало відомо лише після смерті [PERSON] , від права на спадкування майна після смерті батька [PERSON] . Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як убачається з наявних у справі доказів, [PERSON] була встановлена третя група інвалідності за загальним захворюванням, що підтверджується довідками до актів огляду медико-соціальною експертною комісією від 23.01.2015, 27.01.2016 та друга група інвалідності за загальним захворюванням, що підтверджується довідками до актів огляду медико-соціальною експертною комісією від 25.01.2017 , 08.02.2018. [PERSON] помер у віці 51 років, на момент смерті не досіг пенсійного віку. Відповідно до наданих Виписки-епікриз з медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] проходив планове стаціонарне лікування у період з 16.12.2015 по 25.12.2015; з 20.12.2016 по 03.01.2017; з 20.12.2017 по 29.12.2017; з 18.12.2018 по 28.12.2018 (а.с. 19-22), проте відсутні висновки лікарів стосовно необхідності здійснювати сторонній догляд за хворим та його стан, що унеможливлює (обмежує) пересування хворого. В жодному із наданих випадків лікування [PERSON] не встановлювався діагноз, за якого можливе встановлення першої групи інвалідності, що підтверджує на те, що спадкодавець не був особою, яка потребувала стороннього догляду, допомоги та піклування. Разом з тим, з досліджених в судовому засіданні медичних карток стаціонарного хворого [PERSON] , вбачається, що останній перебував на диспансерному обліку з 2006 року з приводу психічного та поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю. В свою чергу позивачем не надно належних, допустимих та безспірних доказів, що є його процесуальним обов`язком, щодо ухилення відповідачки від надання батькові допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме від відповідача. Крім того, належними доказами не підтверджено, що спадкодавець мав потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі з боку доньки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знає позивача та знала померлого [PERSON] , бо вона їх сусідка. Відповідачку бачила тільки, коли та була ще дитиною. Останні роки життя [PERSON] хворів, лежав в лікарні та погано ходив. Останні два роки його практично не бачила, а коли бачила як він сидів у себе на дворі, то він був в хворому стані, руки і ноги трусилися, він міг кричати і валятися у дворі, коли випивав. Приблизно десь останній рік він не виходив з дому, нічого не міг зробити сам. Свідок знала, що він не міг доглядати за собою самостійно. Коли [PERSON] ще міг ходити, то бувало, що до нього приходили компанії і вони могли пити весь день. В будинку [PERSON] давно була пожежа, коли він ще жив з першою дружиною (матір`ю відповідачки). А відновлювався будинок вже тоді, коли там жила позивачка. [PERSON] отримував пенсію по інвалідності, він не працював, а єдиним його доходом була пенсія. Чула зі слів сусідів, що у [PERSON] були неоднаразові пожежі. Останній час [PERSON] навіть до магазину дійти не міг, бо у нього відказували ноги, на її думку він потребував нагляду. Добре пив усе життя, але валятися на дворі почав останні 5 років. Свідок [PERSON] підтвердила, що знає позивачку та знала її померлого чоловіка. Відповідачку не знає. З 2003 року свідок проживає поряд, будинок [PERSON] свідку видно з вікон. Бачила померлого завжди добре випившим, працювала тільки позивачка і забезпечувала його, а він всі гроші пропивав. Після пожежі в будинку все згоріло: підлога, вікна, ремонт після пожежі в будинку робила позивач. Останні 3-5 років [PERSON] ходив з палицею, погано пересувався, не міг не прати, не готувати їжу, про прання та їжу знає зі слів позивачки, особисто свідок цього не бачила. Допомагала наглядати за ним дочка позивачки, оскільки за ним потрібно було постійно дивитись, бо він міг закурити та заснути, а потім траплялась пожежа. Коли він був в стані алкогольного сп`яніння, то вибивав шибки. Останні три роки [PERSON] міг пройти пару метрів, впасти і лежати, тоді тягли його додому, вказане свідок бачила особисто зі свого балкону. Свідок повідомила, що, коли [PERSON] був не сильно п`яний, то міг ходити з палицею, а коли був п`яний, а це було постійно, то взагалі не міг пересуватися. У померлого була група інвалідності. Свідок повідомила, що ніколи не бачила, щоб відповідачка приїздила до батька. Але знає зі слів [PERSON] , що він пропонував відповідачці приїхати до нього, але вона не хотіла. Свідок [PERSON] повідомила, що знає позивачку, знала померлого та знає відповідачку. Свідок проживає поруч з 1989 р. Позивачка з`явилась приблизно в 1998 році, [PERSON] разом із позивачкою, коли тільки почали жити, поїхали на заробітки в Москву. Свідок повідомила, що колишня дружина поїхала від [PERSON] через те, що він пив. В будинку була пожежа, згоріло все (вікна, підлога), тому [PERSON] і позивачка не могли одразу туди заселитись, коли одружились. Ремонт робився вже при позивачці. Вони довго завозили матеріали і робили ремонт поступово, приблизно 3-4 роки робили ремонт. Останні 3-5 років [PERSON] ходив з паличкою, попід забором, далеко не ходив, десь метрів 50, не більше, іноді просив сусідів допомогти йому дійти. Стан його здоров`я був поганий. Свідок повідомила, що мили померлого [PERSON] в кориті, стригли, він не міг навіть залізти в корито. Перед тим, як [PERSON] став зовсім лежачий, то друзі приносили йому випивку і передавали через забор. Свідок підтвердила, що коли [PERSON] ще міг ходити, то міг дійти до туалету самостійно, а останні 2-3 роки вже не міг дійти до туалету. Останні роки при спілкуванні з [PERSON] можна було і не зрозуміти, що він говорить, бо він був неадекватний весь час. Померлий потребував догляду і що останні пів року дочка позивачки його годувала з ложечки та поїла. Померлий говорив свідку, що хотів би, щоб відповідачка приїхала до нього, але вона казала, що не хотіла, бо він алкоголік, цю інформацію свідок чула не особисто від відповідача, а зі слів померлого [PERSON] . В будинку неодноразово горів диван померлого, бо він курив на дивані і засинав. Свідок [PERSON] підтвердила, що знає позивачку, відповідачку. Померлого свідок знала 25 років, бо проживає в тому місці з 1979 року. Під час великої пожежі у [PERSON] була зруйнована стеля, вікна повипадали, двері, бо це все було дерев`яне і його потрібно було замінювати. На час пожежі з [PERSON] проживала його колишня жінка та донька (відповідачка), а ремонт будинку вже робила позивачка. [PERSON] останнім часом взагалі не міг за собою самостійно слідкувати і йому потрібна була сиділка. Підтвердила, що він постійно був п`яний і потребував догляду. Коли позивач була на роботі, за ним доглядала дочка позивачки, бо він не міг сам їсти, його потрібно було годувати. В туалет [PERSON] також в цей час не ходив, а відро виносили позивач та її донька. [PERSON] чекав, що до нього приїде відповідачка, але сама свідок не разу її не бачила. Зі слів позивача знає, що [PERSON] (відповідач) один раз була, коли хотіла, щоб [PERSON] її прописав в своєму будинку, але він не прописав її, а згодом її прописала позивач. Також свідок повідомила, що коли померлий останній раз бачив відповідачку, то не впізнав її, бо давно не бачив, тому що вона з ним не спілкувалась і говорила, що не хоче бачити алкоголіка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що знала померлого і знає позивачку, бо вона їх сусідка. [PERSON] особисто не знає, але знає, що вона донька [PERSON] від першого шлюбу. Пам`ятає велику пожежу у [PERSON] , бо вона з чоловіком відчула тоді запах, а її чоловік побіг туди з іншими сусідами, щоб подивитись що сталося і допомогти. Під час пожежі в домі нікого не було і ламали двері та викликали пожежників. Усе дерев`яне згоріло, тому спочатку [PERSON] з позивачкою жили десь в іншому місці, поки в будинку робили ремонт. Свідок підтвердила, що коли [PERSON] напивався, то було таке, що горів диван, він кричав і вів себе невміняємо. Останні 3-5 років [PERSON] погано ходив з палицею, бачила як друзі його підпоювали. Донька позивачки водила його в поліклініку до лікаря. Померлий однозначно потребував догляду, бо і в туалет не міг самостійно сходити. Відповідачку вона не бачила давно та повідомила, що остання навчалась поруч, але все одно не приходила до батька. Свідок [PERSON] дала свідчення суду, що знає позивача давно, ще зі студентських років та знала померлого. [PERSON] ніколи не бачила, але знає, що це донька померлого від першого шлюбу. Про велику пожежу свідку нічого не відомо, але знає про ті пожежі коли померлий курив на дивані та після цього потрібен був ремонт. Також повідомила, що коли померлий випивав, а це було дуже часто, то він міг поставити щось варитись і кинути, а воно могло загорітись. Доглядати за собою [PERSON] міг не завжди, за ним потрібно було виносити відро, він забував відключати газ останні роки, у нього були проблеми з ногами. [PERSON] був весь час п`яний і друзі йому приносили випивку, бо двері до будинку були завжди відчинені, а іноді померлому передавали випивку через вікно. [PERSON] дзвонив відповідачці у їх присутності, але вона не брала слухавку. Також свідок повідомила, що знає зі слів померлого, що відповідачка йому говорила, що не потребує такого спілкування, бо він пиячить та і сам померлий визнавав, що він алкоголік, але нічого не робив і навіть, коли лежав в лікарні то і там знаходив випивку. Свідок зазначила, що іноді вона сама приглядувала за [PERSON] , бо він не працював, а потребував нагляду. При цьому, суд критично відноситься до показів свідків зі сторони поивача, оскільки останні не могли підтвердити той факт, що покійний потребував сторонньої допомоги та перебував у безпорадному стані, оскільки мав змогу ходити з палицею, а також що він звертався до своєї доньки з вимогою надати матеріальну допомогу, яку потребував внаслідок погіршення стану здоров`я, не мав змоги отримати належне медичне забезпечення та необхідні медичні препарати. При цьому, сама позивач в судовому засіданні вказувала, що матеріальної допомоги їй не було потрібно від відповідачки, а лише душевну підтримку потребувала вона особисто. Таким чином, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] дійсно потребував сторонньої допомоги, а якщо потребував - звертався за такою допомогою до відповідачки [PERSON] , а остання ухилялася від її надання. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Вразовуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, встановивши, що [PERSON] не вчиняла умисних дій чи бездіяльності спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю та виходячи із відсутності умов передбачених ч. 5 ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Outcome: dismissed