Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

15 травня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача основний борг за розпискою у розмірі 66273,25 грн., 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 5 022,22 грн.; та суму індексу інфляції від прострочення заборгованості у розмірі 50 158, 89 грн. В обгрунтування позову вказує на те, що 27 листопада 2013 року позивач уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 2500 доларів США, що на день подання позовної заяви складало за офіційним курсом НБУ 66273,25 грн., з умовою їх повернення до 01.11.2014 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді договору позики та підписаний позикодавцем та позичальником. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув. Зазначає, що 20 жовтня 2015 року позивач звернувся з претензією до відповідача та просив його повернути запозичені гроші. Претензію було надіслано на адресу проживання відповідача, яка залишена відповідачем без відповідного реагування. Стверджує, що [PERSON] відмовляється виконати належним чином свої грошові зобов'язання передбачені договором щодо повернення позики, ігнорує заяви позивача щодо повернення суми позики, при особистих зустрічах за участі свідків відмовляється виконувати умови позики та взяті на себе зобов'язання та всіма можливими способами ухиляється від виконання зобов'язань щодо повернення позики і до теперішнього часу не виконав свій обов'язок, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених ч.1 ст. 1049 ЦК України, не надавши жодної відповіді на заявлену письмову вимогу. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач [PERSON] належним чином повідомлений, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечує, просить позов задовольнити в повному обсязі як обгрунтований та підтверджений поданими доказами. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через оголошення у пресі в газеті «Вісті Придніпров'я» №77 (1876) від 5.10.2017 року в судове засідання не з'явився. Суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд розглядає справу, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши матеріали справи судом встановлено, що 27 листопада 2013 року позивач уклав із [PERSON] договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 2500 доларів США, що на день подання позовної заяви складало за офіційним курсом НБУ 66273,25 грн. (а.с. 31), з умовою їх повернення до 01.11.2014 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді договору позики, що підтверджено оригіналом договору позики, який підписаний позивачем та відповідачем (а.с. 5). В порушення умов договору, до 1 листопада 2014 року відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, у зв'язку з чим позивач звернувся з претензією-вимогою про повернення боргу за договором позики, що підтверджено відповідним листом від 20.10.2015 року (а.с. 14). Не зважаючи на це відповідач зобов'язання по договору поззики так і не виконав, грошові кошти не повернув. Відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Відповідно до п. 1 ст. 1049 ЦК України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та вимог цивільного, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання добровільно не виконав, термін повернення позики минув, відповідач умови договору позики порушив, позику не повернув, тому суд приходить до висновку, що сума основного боргу обгрунтована, підтвержена матеріалами справи та підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку у розмірі 66273,25 гривень. Крім того, дослідивши поданий позивачем розрахунок позовних вимог, суд вважає, що підлягають стягненню також 3 % річних за весь час прострочення виконання боргу. Період прострочки сплати боргу в сумі 66273,25 грн. за період з 1.11.2014 року по 10.05.2017 року, становить 921 днів. Позивач кількість днів прострочки виконання зобов'язання рахує 922 дні, що не відповідає дійсності, адже перебіг строку у розумінні ст. 253 ЦК України, починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до договору позики початок строку починається з 2.11.2014 року, а не з 1.11.2014 року, як це зазначає позивач. Таким чином сума стягнення 3 % річних з відповідача становить у розмірі 5017,00 грн., у зв'язку з чим позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню (а.с. 8-10). Дослідивши поданий позивачем розрахунок позовних вимог в частині інфляційних втрат, судом встановлено, що відповідно до простроченого періоду з 1.11.2014 по 10.05.2017 року інфляційні втрати становлять 52733,82 грн.. Однак, враховуючи положення ст. 11 ч. 1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі), суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, а тому враховуючи викладене, стягненню з відповідача підлягають інфляційні втрати в сумі 50158,89 грн., в межах заявлених позивачем вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак позивачем не надано документально підтвердженого розрахунку суми судових витрат на розгляд справи, окрім суми сплаченого судового збору, який підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1214,41 грн.. За таких обставин, позовна заява обгрунтована, підтверджена матеріалами справи, є такою, що ґрунтується на вимогах закону та підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial