Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

16 листопада 2015 року до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позову зазначено, що 09 березня 2013 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір позики, у відповідності до якого позивач надав відповідачці 20\~000 доларів США, відповідачка в свою чергу зобовязалась повернути кошти в строку до 09 березня 2014 року. Станом на 16 листопада 2015 року грошові кошти у добровільному порядку відповідачкою не повернуті, у звязку з чим позивач простить суд стягнути з відповідачки грошові кошти у розмірі 20\~000 доларів США, що на 16 листопада 2015 року еквівалентно 461 196,00 грн. сума боргу, 23\~426,23 грн. три проценти річних від простроченої суми, 292 444, 37 грн. нарахована сума з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, 145 820,05 грн. проценти від суми позики, нараховані на рівні облікової ставки Національного банку України, та стягнути судові витрати по справі. (а.с.2-4) Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. (а.с.37-38) Позивач з доводами свого представника погоджувався, позов просив задовольнити в повному обсязі. (а.с.37-38) Відповідач у чергове судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України (а.с.а.с.22, 32-35, 37-38). Дослідивши матеріали даної цивільної справи, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, на підставі якого [PERSON] отримала від [PERSON] двадцять тисяч доларів США, які зобовязалась повернути в строк до 09 березня 2014 року, що підтверджується розпискою від 09 березня 2013 року. (а.с.36) Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Статтею 526 ЦК України зазначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приймаючи до уваги, що відповідачем було порушено строки повернення позики, суд вважає, що у позивача наявні підстави вимагати від позивача сплати трьох проценти річних від простроченої суми позики за період з 09 березня 2014 року по 16 листопада 2015 року (дату предявлення позову), що складає 1\~112,88 доларів США. Вирішуючи питання про валюту виконання зобовязання суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Саме такого правового висновку дійшов Верховного Суду України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс14. За змістом договору позики відповідач зобовязався в строк до 09 березня 2014 року повернути суму 20 000 доларів США. В гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення сума основного боргу 20 000 доларів США становить 479\~016 грн. 00 коп., сума трьох відсотків річних 1\~112,88 доларів США 26 654 грн. 37 коп. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази виконання відповідачкою своїх зобовязань по сплаті грошових коштів суду не надані, у звязку з чим сума заборгованості має бути стягнута в судовому порядку. При вирішені питання щодо вимог позивача в частині стягнення суми процентів від суми позики у розмірі 145\~820,05 грн. та суми 292 444,37 грн. нарахованої з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з такого. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст.\~27 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Відповідно до абз.\~3 п.1.1. Положення про процентну політику Національного банку України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 серпня 2004 року №\~389, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2004 року за №\~1092/9691 (з наступними змінами та доповненнями) облікова ставка Національного банку один з монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк установлює для суб'єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Відповідно до останнього абзацу п.3.2. вказаного Положення Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв'язки з Україною тощо. Таким чином, облікова ставка Національного банку України встановлюється лише у національній валюті, що унеможливлює її застосування до зобовязань, визначених в валюті іншої країни, оскільки вартість залучених та розміщених грошових коштів в іноземній валюті відрізняється від факторів, що впливають на гривню. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що положення ст.\~1048 Цивільного кодексу України про визначення процентів за користування позиковими коштами на рівні облікової ставки Національного банку України не можуть бути застосовані до зобовязань, виражених в іноземній валюті, у звязку з чим у цій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. До того ж позивачем не надано доказів знецінення долару США, в якому виражені зобовязання за договором, внаслідок інфляції. В свою чергу, курсові різниці між доларом США та гривнею, на час надання позики та на день ухвалення рішення вже враховані судом, оскільки сума заборгованості стягується за курсом Національного банку України, чинним на день ухвалення рішення. У звязку з цим вимоги про стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, суд вважає за необхідне судові витрати понесені позивачем, що складаються з судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви та заяви про забезпечення позову (а.с. а.с. 1, 10), покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 3\~470,32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial