Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

16 вересня 2015 року [PERSON] уклала з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (надалі в тексті ТОВ «ЛК «ВА») договір фінансового лізингу № 000968 про придбання у лізинг автомобіля «Toyota Corolla», вартість якого сторони встановити в сумі 16595,74 долари США, що становило 390000 грн. Строк дії договору становив 78 календарних місяців. Автомобіль належало передати лізингоодержувачу протягом 120 днів з моменту отримання лізингодавцем адміністративного платежу в сумі 39000 грн., авансового платежу в розмірі 50% від вартості автомобіля в гривневому еквіваленті та комісії за передачу автомобіля в розмірі 3% від вартості автомобіля. Другу половину вартості автомобіля належало заплатити щомісячними рівними сумами протягом 1 року. В день підписання договору [PERSON] сплатила ТОВ «ЛК «ВА» 39000 грн. адміністративного платежу. Стверджуючи, що під час укладення з нею договору фінансового лізингу було порушено права споживача, визначені ЗУ «Про захист прав споживачів», а також Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і вимоги Цивільного кодексу України щодо нотаріального посвідчення договору, [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «ЛК «ВА» про визнання наведеного договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача 39000 грн. авансового платежу, 195 грн. комісії банку за переказ коштів та 5000 грн. моральної шкоди. Під час розгляду справи позивач підтримала позов і пояснила, що представник відповідача не розяснив суть здійсненого нею платежу, а також суть договору, який вона укладала. Вона вважала, що платить авансовий внесок за автомобіль, хоча в подальшому під час листування з ТОВ «ЛК «ВА» встановила, що здійснила адміністративний платіж, про існування якого на час сплати не знала. [PERSON] стверджувала, ніби помилково вважала, що купує автомобіль за ціною 195000 грн., однак, переглянувши вдома копію договору, встановила, що його ціна становить 390000 грн., що на час укладення договору було еквівалентно 16595,74 доларам США, і автомобіль нею придбаний в лізинг. Помилка щодо умов підписаного нею договору відбулась, оскільки представник ТОВ «ЛК «ВА» обмежив її в часі прийняття рішення, стверджуючи, що договір належить укласти негайно, або вона втратить можливість придбати обраний нею автомобіль. У звязку з відсутністю часу для прийняття усвідомленого рішення, не маючи змоги скористатись допомогою фахівця у галузі права або фінансах, довірившись поясненням представника компанії, вона підписала договір, який є недійсним внаслідок суттєвого порушення її прав споживача. Представник позивача підтримав позов. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заперечення проти позову, в яких стверджував, що договір лізингу укладено відповідно до вимог закону, порушень прав [PERSON] як споживача не було. Позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. На підставі ч. 1, 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (що відповідає і вимогам ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо обовязків доказування і подання доказів). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ч. 3 ст. 60 цього Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до частини 4 наведеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. На підтвердження позову позивачем надано копію договору фінансового лізингу № 000968 від 16 вересня 2015 року (надалі в тексті Договір) з додатками № 1 і 2, а також квитанцію ПАТ КБ «Правекс-банк» № 1343/з23 від 16 вересня 2015 року про перерахунок відповідачу 39000 грн. адміністративного платежу за наведеним Договором. Квитанцією № 1343/з24 від 16 вересня 2015 року позивачкою було сплачено ПАТ КБ «Правекс-банк» 195 грн. за розрахунково-касове обслуговування. Згідно з пунктом 1.1 Договору [PERSON] взяла у фінансовий лізинг у ТОВ «ЛК «ВА» автомобіль «Toyota Corolla» комплектації/модифікації «Live» з обємом двигуна 1,6 л, механічною КПП і переднім приводом. Відповідно з цим пунктом, специфікація автомобіля зазначена у додатку № 2 до Договору. Однак цей додаток не містить специфікації автомобіля. Позивачем не надано доказів які підтверджують, що під час укладення Договору відповідач вводив її в оману шляхом перекручення обставин правочину та спонукання до прийняття швидкого рішення через позбавлення достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Ці твердження позивача спростовуються п. 17.2, 17.4-17.6 Договору. Позивачем не надано доказів того, що під час укладення Договору вона помилково вважала, що купила автомобіль за ціною 195000 грн. Пунктом 8.2 Договору встановлено вартість предмету лізингу в 16595,74 долари США (з урахуванням ПДВ) згідно обмінного курсу до української гривні, що на час підписання Договору становило 390000 грн.; суму в доларах США і гривнях [PERSON] вписала власноручно цифрами і прописом. Наведеним спростовується твердження позивача про те, що всупереч вимогам ст. 524 ЦК України договір укладено в доларах США, а не грошовій одиниці України. Частина 2 цієї статті надає можливість сторонам визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з п. 8.7 Договору всі платежі позивачка повинна була сплачувати у гривневому еквіваленті за курсом долара США до української гривні, встановленому АТ «[PERSON] Аваль». Це ж визначено додатками № 1 і 2 до Договору. Однак під час розгляду справи було підтверджено решту обставин, якими позивач обґрунтовує недійсність Договору. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Згідно з частиною 1 цієї статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Перелік несправедливих умов договору (що не є вичерпним) наведено у частині 3 цієї статті. Відповідно до частини 5 цієї статті у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 наведеної статті). На підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Пункт 1.1. Договору (з посиланням на Додаток № 2) не містить таких індивідуальних ознак автомобіля «Toyota Corolla», як колір, комплектація, рік випуску, не зазначено, новим є автомобіль чи перебував у вжитку. Тому цей пункт Договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також ч. 1 ст. 184, ч. 1 ст. 682, ч. 1 ст. 767 ЦК України, оскільки не містить суттєвих умов договору. Крім того, цей пункт Договору фактично надає можливість ТОВ «ЛК «ВА» в односторонньому порядку змінювати комплектність автомобіля (крім обєму двигуна, типу КПП і приводу), що є несправедливим відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 18 ЗУ Про захист прав споживачів». Суд погоджується з твердженням позивача, що пункт 5.7 Договору містить істотний дисбаланс між правами і обовязками [PERSON] та ТОВ «ЛК «ВА» в разі настання форс-мажорних обставин, адже зобовязує лізингоодержувача в цьому випадку в односторонньому порядку продовжувати в повному обсязі виконувати обовязки за Договором, в т.ч. платіжні зобовязання. Відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливим є пункт 10.5 Договору, за яким у випадку виникнення додаткових та прирівняних до них платежів лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни, в той час як у Договорі не визначено видів додаткових та прирівняних до них платежів, а також обставин їх виникнення. Згідно з п. 4, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливим щодо позивача є пункт 10.15 Договору, який у разі неузгодженості у договорі розміру лізингових платежів (хоча це виключається самим договором) зобовязує лізингоодержувача на вимогу лізингодавця підписати акт коригування вартості предмету лізингу, а в разі відмови від підписання акту надає лізингодавцю право в односторонньому порядку розірвати договір лізингу, повернути собі предмет лізингу і не повертати сплачені лізингові платежі. Відповідно до п. 11, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливим є і пункт 10.5 Договору, який у випадку виникнення додаткових і прирівняних до них платежів (без зазначення суті платежів та причин виникнення) надає право лізингодавцю вимагати зміни розміру лізингових платежів і зобовязує лізингоодержувача прийняти такі зміни. Можливості відповідних змін на вимогу лізингоодержувача не передбачено. Суд вважає несправедливим п. 10.14 Договору пор застосування штрафу за дострокову сплату [PERSON] лізингових платежів в розмірі 10% від суми дострокового погашення. Цивільне законодавство України не містить положень щодо штрафу за виконання зобовязання, в т.ч. дострокове. Пункт 12.7 Договору містить перелік підстав дострокового припинення дії Договору на вимогу лізингодавця. Однак у відповідності з пунктом 12.8 при цьому лізингоодержувач повинен повернути предмет лізингу лізингодавцю та сплатити всі платежі за договором, не сплачені до моменту повернення. На підставі п. 2, 3, 6, 7 ч. 3 ст. 18 наведеного Закону така умова є несправедливою, особливо за обставин, що абзацом 5 пункту 12.7 Договору відповідачу надано право розривати договір в разі надання йому позивачкою інформації не в повному обсязі або надання недостовірної інформації згідно вимогам даного Договору. Це надає можливість відповідачу розривати Договір в тому чисті за обставин, які фактично ніяким чином не впливають на його виконання (особливо за умови, що недостовірність інформації ТОВ «ЛК «ВА» встановлюватиме на власний розсуд), а також не нести за це відповідальності. Пунктом 12.4 Договору визначено, що за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення. Однак за це ж порушення лізингоодержувач зобовязаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України друга виплата за своїм змістом є пенею. Тобто за одне і те ж порушення Договору до лізінгодержувача застосовуються 2 види пені, що не передбачено законодавством. Оскільки лізингоодержувач не користується коштами лізингодовця, у лізингодавця відсутні підстави вимагати від лізингоодержувача сплати процентів за користування чужими коштами. На підставі пункту 12.1 Договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання Договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Цей пункт відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливим щодо позивача, оскільки надає можливість відповідачу крім штрафу (в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу) залишити собі адміністративний платіж. При цьому суд вважає безпідставним твердження позивача про те, що спірний Договір суперечить вимогам ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Ця норма закону стосується договору про надання споживчого кредиту, в той час як до договору лізингу застосовуються положення про найм (ч. 2 ст. 806 ЦК України). Позивач вважає, що п. 3.2.6 порушує його права, оскільки надає відповідачу право в односторонньому порядку розірвати Договір в разі невиконання лізингоодержувачем умов Договору. Лізингоодержувач такого права не має. Хоча ст. 615 ЦК України надає право стороні зобовязання відмовитись від його виконання в разі порушення зобовязання другою стороною, в т.ч. із припиненням зобовязання, однак підстави для цього повинні бути встановлені законом або договором. Суд вважає, що формулювання підстав розірвання Договору, викладене у п. 3.2.6, є несправедливим відповідно до п. 6, 11 ч. 3 ст. 18 наведеного Закону, оскільки надає можливість лише ТОВ «ЛК «ВА» на власний розсуд в односторонньому порядку розірвати договір лізингу, а також не враховувати ступінь порушення Договору [PERSON] (тобто за найменше порушення). Підстави розірвання Договору в його тексті не визначені. Оскільки на підставі п. 3.2.6 лізингодавець не зобовязаний повідомляти лізингоодержувача про розірвання Договору, ця умова є несправедливою відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Пункт 3.2.7 Договору надає можливість відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір, зокрема, у випадку неможливості придбання предмета лізингу (без визначенні причин) або відмови Продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу. В цьому випадку жодних санкцій до лізингодавця Договір не передбачає, однак лізингодавець не повертає лізингоодержувачу 50% адміністративного платежу. Ці умови є несправедлиими відповідно до п. 7, 15 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Договір містить пункт 9.4, який викладено таким чином: «Даним договором сторони визначили, що у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення даного Договору та з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50% від вартості предмета лізингу на момент купівлі предмету лізингу та його передачі, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту підписання додатку № 3 до даного Договору та до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу. У такому випадку сплата різниці проводиться лізингоодержувачем на підставі наданої лізингодавцем квитанції або рахунку. В такому випадку остаточна вартість предмету лізингу та подальші лізингові та інші обовязкові платежі будуть визначені у Додатку № 3 до даного Договору, який сторони зобовязані підписати та який є його невідємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прас-лист від продавця транспортного засобу станом на дату виписку рахунку-фактури продавцем». Однак в преамбулі Договору термін «продавець» визначено так: «юридична чи фізична особа субєкт підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої визначено в Акті приймання-передачі предмету лізингу, який є Предметом даного Договору». Таким чином, за Договором ТОВ «ЛК «ВА» має право надати [PERSON] акт приймання-передачі автомобіля «Toyota Corolla» (комплектації/модифікації «Live» з обємом двигуна 1,6 л механічною КПП і переднім приводом), укладений з будь-якою юридичною чи фізичною особа субєктом підприємницької діяльності на власний розсуд, в якому може бути зазначена будь-яка ціна автомобіля. З урахуванням наведеного пункт 9.4 Договору є несправедливим згідно з п. 3, 10, 11, 13 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». В той же час суд не погоджується з твердженням позивача про несправедливість п. 1.8 Договору. На арк. 3 позовної заяви стверджується, що відповідно до цього пункту незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному Договорі, та за заявою лізингоодержувача, сам предмет лізингу може бути змінений на інший предмет лізингу до моменту купівлі предмета лізингу. Позивач стверджує, що лізингодавець залишив собі право свавільно змінювати предмет лізингу, чим порушив принцип добросовісності, що призводить до дисбалансу договірних відносин. Однак це твердження спростовується другим реченням пункту 1.8 Договору, яке позивач не наводить: «Умови такої заміни та проведення додаткових розрахунків вказуються у додатковій угоді до даного Договору». Відповідно, заміна предмету лізингу на підставі п. 1.8 Договору може відбуватись за заявою [PERSON] на умовах, узгоджених сторонами по справі в додатковій угоді до даного Договору. Тобто свавільна заміна предмету лізингу неможлива. Суд не погоджується з твердженням позивача про несправедливість п. 5.5 і 5.6 Договору. За пунктом 5.5 Договору будь-які поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу або його зєднання з будь-якими нерухомими або рухомими обєктами дозволяються лише на підставі попереднього письмового погодження з лізингодавцем. При наявності відповідної письмової вимоги лізингодавця перед поверненням предмета лізингу лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок відновити його початковий стан з урахуванням нормального зносу. У будь-якому випадку усі невідємні поліпшення, модифікації або зміни предмета лізингу, які були зроблені без письмової згоди лізингодавця, стають власністю лізингодавця та підпорядковуються даному договору, при цьому лізингодавець не зобовязаний виплачувати лізингоодержувачу жодних компенсацій, а останній не має право на відшкодування цих виплат за рахунок лізингових платежів. Пунктом 5.6 Договору визначено, що лізингоодержувач зобовязаний за власний рахунок забезпечити відповідність предмета лізингу всім нормативним вимогам та вносити такі зміни, модифікації та доповнення до предмета лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням, нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. Суд не вважає, що наведені пункти Договору позбавляють лізингоодержувача можливості відшкодувати витрати, зроблені у звязку зі змінами предмета лізингу згідно законодавства. Вимоги пункту 5.6 Договору відповідають змісту ст. 778 ЦК України щодо наслідків поліпшення наймачем речі, переданої у найм. Ця стаття Цивільного кодексу повинна застосовуватись до договору лізингу відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України. Водночас, пункт 5.6 Договору є згодою лізингодавця на внесення змін до предмету лізингу, які можуть час від часу вимагатися будь-яким законом, правилом, розпорядженням нормативним актом або наказом державного органу, виданим в межах його компетенції. Тобто пункт 5.6 Договору не позбавляє лізингоодержувача права на відшкодування відповідних витрат, а, навпаки, обмежує застосування пункту 5.5 Договору і на підставі ст. 778 ЦК України надає лізингоодержувачу право на відшкодування вартості змін, модифікацій та доповнень до предмета лізингу за відсутності попереднього письмового погодження з лізингодавцем. Суд не погоджується з твердженням позивача, що пункт 10.11 Договору порушує його права. На аркуші 4 позовної заяви [PERSON] наводить зміст цього пункту, однак наведена нею цитата не відповідає змісту п. 10.11 Договору, адже насправді в ньому обовязок продовжувати здійснення платежів в разі перерви в експлуатації автомобіля покладається на лізингоодержувача лише в разі пошкодженням предмету лізингу з його вини, а не з вини інших осіб. Позивач помилково стверджує, що цей пункт договору суперечить ч. 4, 6 ст. 762 ЦК України. Пункт 10.11 Договору не суперечить і частині 3 наведеної статті ЦК, яка надає сторонам право періодично переглядати чи змінювати розмір плати за користування майном у відповідності з договором чи законом. Сторони таким правом не скористались. Суд не вважає, що пункт 5.4 Договору щодо відповідальності за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, порушує права позивача, оскільки це положення договору відповідає вимогам ст. 1187 ЦК України. Параграфи 1, 6 глави 58 ЦК України не містять положень щодо зазначення в договорі загальної вартості лізингу, тому відсутність в Договорі цього положення не є порушенням закону. Посилання позивача на недотримання відповідачем вимог п. 2 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставним, оскільки ця норма закону стосується договору про надання споживчого кредиту. З цієї ж причини безпідставними є твердження позивача про недотримання відповідачем вимог ч. 2 ст. 11 наведеного Закону щодо дій, які кредитодавець повинен вчинити перед укладенням договору споживчого кредиту. Статтею 808 ЦК України визначено, що в разі, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Позивач стверджує, що п. 1.5 Договору про солідарну відповідальність лізингодавця і продавця перед лізингоодержувачем щодо продажу предмету лізингу порушує його права, оскільки в Договорі не зазначено продавця автомобіля. Приймаючи до уваги, що Договір укладали лише представник ТОВ «ЛК «ВА» та [PERSON], він не є чинним для будь-якої іншої особи. Тому відповідальність за ним в будь-якому разі не настає для інших осіб, в т.ч. для продавця автомобіля. Однак ця обставина не зменшує обсягу відповідальності ТОВ «ЛК «ВА» і не може бути підставою для визнання недійсним Договору в цілому. Незважаючи на те, що частина підстав позову не була підтверджена в судовому засіданні, зміна положень договору лізингу, що є недійсними, зумовлює зміну інших положень Договору і правочину в цілому до такої міри, що Договір не міг бути вчинений без включення до нього цих частин. На вимогу позивача на підставі ст. 217 ЦК України, п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Договір належить визнати недійсним у цілому. Окрім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідач не має ліцензії на цю фінансову послугу. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір фінансового лізингу № 000968 від 16 вересня 2015 року не був нотаріально посвідченим. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочинну, тому з відповідача на користь позивача належить стягнути 39000 грн. адміністративного платежу. Вимога про повернення відповідачем 195 грн. комісії, сплаченої [PERSON] за банківське обслуговування під час переказу коштів, не підлягає до задоволення, оскільки ці кошти не були одержані відповідачем. Відповідно до вимог ст. 11, 57, 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження обставин заподіяння моральної шкоди, викладених в абзаці 2 на стор. 19 позовної заяви. Згідно з частиною 2 ст. 57 ЦПК України доказами не є пояснення сторін, яких суд не допитував як свідків. Суд неодноразово розяснював позивачу зміст наведених статей ЦПК, під час розгляду [PERSON] користувалась допомогою фахівця в галузі права, однак ні вона, ні її представник не просили допитати позивача як свідка. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За відсутності доказів заподіяння і розміру моральної шкоди суд не може виносити рішення щодо задоволення цієї частини позовних вимог,

Outcome: approved