Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

16 серпня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] , укладений між ним та [PERSON] , зареєстрований 23 квітня 1999 року на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр». Крім цього, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розташоване придбане домоволодіння. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 23 квітня 1999 року між ним та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно з яким він придбав домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір оформлений на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр», зареєстрований 23 квітня 1999 року в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» №2-398,без подальшого його нотаріального посвідчення. Зазначений договір в ММБТІ був зареєстрований 15 жовтня 1999 року за реєстраційним №1782. Всі умови договору сторонами виконані. Відповідно до діючого законодавства письмова форма договору купівлі-продажу домоволодіння, підлягає нотаріальному посвідченню, а виданий Товарною Біржою «Нерухомість-Центр» договір не є належно оформленим документом, який свідчить про набуття права власності на домоволодіння, оскільки не була дотримана нотаріальна форма договору. Крім цього, земельна ділянка площею 0,11 га, яка надана для обслуговування вказаного житлового будинку, до цього часу належить [PERSON] , з якою укладено договір купівлі-продажу вказаного домоволодіння. Після укладення договору позивач [PERSON] не оформив на себе право власності на спірну земельну ділянку. Відповідач будь-яких претензій до нього не має. Нині захист його прав можливий лише шляхом визнання договору купівлі-продажу домоволодіння дійсним, а також визнання за ним права власності на земельну ділянку, на якій розташоване придбане домоволодіння в судовому порядку. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за його відсутності, заявлені позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, виклик відповідача в судове засідання здійснений в порядку частини 11 статті 128 ЦПК України, а тому вона вважається такою, що повідомлена про місце, дату та час розгляд справи. Третя особа - Товарна біржа «Нерухомість-Центр» в судове засідання свого представника не направила, причини суду не повідомила, про дату та час розгляду справи судом повідомлена своєчасно. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, то, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою відео та звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів судом встановлено наступне. Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 квітня 1999 року [PERSON] придбав у [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . Вказаний договір оформлений на Товарній Біржі «Нерухомість-Центр», зареєстрований 23 квітня 1999 року в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» №2-398 (а.с. 9). В подальшому зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований в КБ ММБТІ 15 жовтня 1999 року за реєстраційним № 1782 (а.с. 10). Судом встановлено, що вказаний договір зареєстрований у відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (діючої на момент реєстрації договору) на Товарній біржі «Нерухомість-Центр». Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу від 23 квітня 1999 року № 2-398, кошти за придбане майно були передані продавцю до підписання цього договору. Крім цього, факт належності житлового будинку позивачу також підтверджується технічним паспорт на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , де саме [PERSON] зазначений його власником (а.с. 12-17). Зазначене підтверджує той факт, що сторонами були виконані всі умови договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння. На підставі рішення Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області від 21 листопада 2006 року №140 «Про зміну нумерації житлових будинків та земельних ділянок», змінено нумерацію за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Відповідно до статті 224 ЦК України (в редакції 1963 року), який був чинним на час спірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з частиною 1 статті 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку, в якому хоча б однією із сторін є громадянин, підлягає нотаріальному посвідченню. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Водночас, на підставі частини 2 статті 47 ЦК України такий договір може бути визнаний судом дійсним, при умові, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що має місце по даній справі. Згідно з частиною статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Однак, на підставі частини 2 статті 220 ЦК України такий договір може бути визнаний судом дійсним, при умові, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-ГУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Оскільки судом встановлено, що позивач та відповідач виконали всі істотні умови договору і відбулося повне виконання договору, то суд на підставі вищевикладених норми матеріального права визнає позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, такими, що підлягають задоволенню. Водночас, земельна ділянка площею 0,11 га, яка надана для обслуговування придбаного домоволодіння не зазначена предметом укладеного договору. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю, серії МК, № 01601 земельна ділянка площею 0,11 га, що розташована на території Мішково-Погорілівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських спору належить [PERSON] (а.с. 11). Право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності непорушне. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Частиною 3 статі 152 ЗК України, передбачений один зі способів захисту прав громадян на земельну ділянку - визнання права. Пунктом 18 «ґ» Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Аналогічні роз`яснення містяться в листі Верховного Суду України від 11 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних прав». За положеннями статті 23 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час придбання цього майна) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року N 1952-ІV передбачена реєстрація речових прав та їх обтяжень відносно земельних ділянок. Відповідно до статті 19 Закону Державна реєстрація прав відносно земельної ділянки проводиться на підставі державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Пунктом 27 Постанови КМУ від 22.06.2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», встановлено, що документами, які підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на земельну ділянку, що набута у власність до 01 січня 2013 року, можуть бути лише державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою або рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.п.9, п.п 10). За період, з часу укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та до 1 січня 2013 року позивач не отримав на своє ім`я правовстановлюючого документу щодо вказаної земельної ділянки, а зі зміною законодавчих норм, видача такого документу з 1 січня 2013 року законом не передбачена. Тобто, враховуючи викладене, позивач позбавлений можливості захистити свої права щодо вищевказаного майна, окрім як в судовому порядку. Враховуючи, що позивач набув прав на вищевказану земельну ділянку відповідно до приписів статті 30 ЗК України в редакції 1990 року, проте не одержав щодо цього майна Державного акту, який на час виникнення прав позивача щодо цього майна представляв собою документ, що підтверджував право власності особи на земельну ділянку, та зі зміною законодавчих норм позбавлений можливості отримати такий правовстановлюючий документ нині, суд визнає заявлені вимоги в цій частині, такими що підлягають задоволенню.

Outcome: approved