Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

15 травня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири №2 житлового будинку №88, розташованого по вул.Першотравневій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області. Колишня невістка відповідач [PERSON] у вказаному житловому приміщенні зареєстрована з 28 жовтня 2008 року. На час звернення до суду шлюб між сином позивача та відповідачкою [PERSON] розірвано, а остання більше ніж один рік у квартирі не проживає та у добровільному порядку не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, чим порушує права [PERSON] як власника житлового приміщення. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, до суду подав заяву з проханням слухати справу без його участі. Крім того, позивач у заяві вказав про те, що він підтримує заявлені вимоги по тих підставах, які ним були викладені в позовній заяві (а.с.20,28,29). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача [PERSON]. Представник третьої особи Куйбишевського РС УДМС в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується із положеннями статті 169 ЦПК України (а.с.31). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час і місце його проведення повідомлялася належним чином, причини своєї неявки судові не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без її участі не заявила (а.с.12,30). За письмової згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, зясувавши позицію позивача у справі, викладену у письмовій заяві, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, надавши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 серпня 1996 року, виданого органом приватизації згідно з розпорядження (наказом) від 25 липня 1996 року №23, [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира №2 у житловому будинку №88, розташованого по вул.Першотравневій в смт Куйбишеве Куйбишевського району Запорізької області (а.с.5,6). Згідно відомостей домової книги та довідки Куйбишевської селищної ради Куйбишевського району Запорізької області у зазначеному житловому приміщенні зареєстровані [PERSON], його дружина [PERSON] та невістка відповідач [PERSON] (а.с.7-9). Разом з тим, згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні від 20 квітня 2015 року №2298 у вищевказаній квартирі фактично проживають лише позивач [PERSON] та його дружина (а.с.10). З матеріалів справи випливає, що рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 19 серпня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.30). [PERSON], звернувшись до суду зі вказаними вище позовними вимогами, посилається на те, що [PERSON] його колишня невістка, у належній йому квартирі тривалий час не проживає, а саме з початку 2013 року, а постійно проживає за іншою адресою: Запорізька область, Куйбишевський район, смт Куйбишеве, вул.30 років Перемоги, 11. Відповідач добровільно виїхала з його квартири з особистими речами та речами, які вважали за необхідне забрати, з того часу квартирою не цікавилася, не несе зобов'язань по її утриманню (а.с.23). Відповідно до стст.316,317,319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. За змістом ст.383 ЦК України, ст.150 Житлового кодексу України (далі ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень стст.64,156 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, з початку 2013 року [PERSON] не користується та не проживає у належній [PERSON] квартирі, фактично проживає за іншою адресою. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження того, що [PERSON], як власник квартири, чинить відповідачу перешкоди у проживанні у цьому житловому приміщенні. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік була відсутня в квартирі, належній [PERSON], а тому втратила право користування цим житлом. Будь-яких договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави для обмеження прав [PERSON], як власника квартири, не існує. Разом з цим, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд враховує наступне. З матеріалів справи випливає, що спірне житлове приміщення належить до приватного житлового фонду, а тому вимоги\~стст.71,72 ЖК України, на які [PERSON] посилається у позовній заяві, на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджуються, оскільки вимоги\~стст.71,72 ЖК України\~регулюють питання щодо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду, до якого спірна квартира не належить. Що стосується вимоги позивача [PERSON] про зобов'язання третьої особи Куйбишевського районного сектора Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області зняти відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку, то вона задоволенню не підлягає, оскільки процесуальним законом не передбачено можливості пред'явлення позовних вимог до особи, яка у справі має статус третьої особи, а не відповідача, а отже у суду відсутні жодні правові підстави для задоволення вимог до третьої особи. До того ж, враховуючи встановлені у справі обставини та відповідні їм правовідносини, у даному випадку, порушенні права позивача підлягають захисту саме шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Питання розподілу судових витрат позивачем не порушувалось.

Outcome: partial