Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

15 жовтня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» до [PERSON] про стягнення суми страхового відшкодування в сумі 87 202,69 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 12 листопада 2017 року у м. Одесі по вул. Маразліївській відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Alfa Romeo», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Infiniti QX70», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-1505-00031 від 01.03.2017. 21 грудня 2017 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» виплатило страхове відшкодування [PERSON] у розмірі 88 202,69 грн. Відповідно до рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 року по справі №910/3470/19 зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» сплатити за наслідком вищезазначеної страхової події на користь ПрАТ «СК «Українська страхова група» 87 202,69 грн. 04 червня 2019 року позивач здійснив виплату згідно платіжного доручення №3469 від 04.06.2019 року. Позивач фактично стверджує, що оскільки вина відповідача встановлена рішенням господарського суду м. Києва від 21 травня 2019 року та вбачається з постанов місцевого районного суду в справах про адміністративні правопорушення №522/22381/17 від 19.03.2018 та №522/1730/18 від 11.04.2018, а також з протоколу про адміністративне правопорушення №086194 від 12.11.2017 року, то до позивача, ПАТ «СК «Євроінс Україна», згідно вимог ст.ст.993, 1166, 1167, 1187 ЦК України, ст.27 ЗУ «Про страхування», п.22.1 ст.22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» перейшло право вимоги, яке потерпілий мав до відповідача як особи, яка безпосередньо завдала шкоди внаслідок ДТП у розмірі 87 202,69 грн. У зв`язку з вищевикладеним просив стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в сумі 87 202,69 грн. Ухвалою судді від 22 жовтня 2019 року відкрито провадження по справі. Встановлений порядок спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін для розгляду даної справи. 11 листопада 2019 року до суду надійшла клопотання представника ПАТ «Страхова Компанія «Євроніс Україна» про розгляд справи за відсутності позивача. 20 листопада 2019 року до суду надійшли заперечення представника відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного провадження, просить призначити загальний розгляд справи. 02 грудня 2019 року до суду надійшов відзив адвоката Мхітаряна О.С., який представляє інтереси відповідача [PERSON] . З даного відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач заперечує повністю проти задоволення позовних вимог. Останній стверджує, що оскільки він по господарській справі №910/3470/19 не був учасником, то обставини, встановлені у вказаній господарській справі, не мають для відповідача жодних юридичних наслідків при розгляді позову ПАТ «СК «Євроінс Україна» до нього. Дане рішення господарського суду від 21.05.2019 року являється недостовірним доказом, оскільки на підставі нього неможливо встановити обставини, дійсні для цієї справи. Відповідач стверджує, що жодних інших доказів, які б доводили причинний зв`язок між діями відповідача та заподіянням шкоди [PERSON] , а також його вину в цьому, позивач не надає. Матеріали страхових справ ПрАТ «СК «УСК» та ПАТ «СК «Євроінс Україна», як то акти про відмову у страховій виплаті, страхові поліси, повідомлення про настання події тощо, не містять суттєвого доказового значення у визначенні винуватості у ДТП. В такому випадку страховик зобов`язаний відшкодовувати шкоду, заподіяну майну [PERSON] внаслідок цієї ДТП. Також відповідач стверджує, що до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів розрахунку розміру матеріального збитку, відшкодування якого вимагає позивач. Приймаючи до уваги вищезазначене, просив суд в позові відмовити. 09 грудня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив ПАТ «Страхова компанія «Євроніс Україна». 19 грудня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення до відзиву на позов адвоката Мхітаряна О.С., який представляє інтереси відповідача [PERSON] .. Також, просив стягнути судові витрати нана професійну правничу допомогу, які за попереднім розрахунком складають 12\~500,00 гривень. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, повернуто у підготовче провадження. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року заяву адвоката Мхітаряна О.С., який представляє інтереси відповідача [PERSON] , про виклик свідків задоволено. Викликано в судове засідання в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року заяву адвоката Мхітаряна О.С., який представляє інтереси відповідача [PERSON] , про витребування доказів задоволено, та витребувано із Приморського районного суду міста Одеси матеріали наступних справ № 522/22381/17, №522/1730/17, № 522/22381/17 (провадження № 3/522/9762/17). Протокольною ухвалою суду від 20 травня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 12 травня 2021 року від представника позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» надійшла заява про проведення засідання у відсутності позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. 09 червня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Гудкова Сергія Олексійовича надійшла заява про проведення засідання у відсутності відповідача. Суд розглянув справу за відсутності представників сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 листопада 2017 року у м. Одесі по вул. Маразліївській відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Alfa Romeo», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу «Infiniti QX70», д.н. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП зазначені транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті №28-1505-00031 від 01.03.2017 року. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПРАТ «СК «Євроінс Україна» на підставі полісу обов`язкового страхування цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів №АК/0955683-58 від 24.02.2017 року, строком дії з 24.02.2017 року по 23.02.2018 року та страховою сумою (лімітом відповідальності) на шкоду, заподіяну життю і здоров`ю у розмірі 200\~000,00 грн., а майну 100\~000,00 грн. 21.12.2017 року ПрАТ «СК «Українська страхова група» виплатило страхове відшкодування [PERSON] у розмірі 87 202,69 грн. 21.05.2019 року Господарським судом міста Києва у справі №910/3470/19 за позовом ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» до ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення 87\~202,69 грн. прийнято рішення, відповідно до якого стягнено з ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на користь ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» 87 202,69 грн. страхового відшкодування та 1921,00 грн. судового збору. 04.06.2019 року ПрАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 21.05.2019 року у справі №910/3470/19 здійснило виплату ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» згідно платіжного доручення №3469 від 04.06.2019 року. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до вимог ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч.1 ст.993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно із ч.1 ст.27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до ст. 993 ЦК України встановлений особливий правовий режим, відповідно до якого до страховика переходить лише частина вимоги страхувальника до заподіювача шкоди, яка дорівнює розміру страхового відшкодування. Таким чином, розмір страхового відшкодування має визначатися за правилами, встановленими у договорі страхування. Страховик не вправі вимагати від заподіювача шкоди суму, яку він виплатив страхувальнику з порушенням умов договору страхування. Враховуючи вищевикладене, до предмету доказування у даній справі перш за все входить встановлення особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді, яка має нести цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду та в порядку регресу несе цивільно-правову відповідальність у межах виплаченого страхового відшкодування перед страховиком. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також згідно вказаної норми докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Окрім того, ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що відповідач не приймав участь у справі №910/3470/19 за позовом ПРАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» до ПРАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення 87 202,69 грн., яку розглядав Господарський суд м. Києва. За таких обставин, оскільки відповідач по даній цивільній справі не був учасником зазначеної вище господарської справи, тоді як позивач приймав у ній участь, то обставини, встановлені у вказаній господарській справі, не мають для [PERSON] жодних юридичних наслідків при розгляді позову ПрАТ «СК «Євроінс Україна» до нього. Вирішуючи питання про наявність або відсутність у діях [PERSON] вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, суд виходив з наступного. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 25.01.2017 року по справі №522/22381/17 протокол про адміністративне правопорушення №001441 від 13.11.2017 відносно [PERSON] за ст.130 КУпАП повернуто до УПП у м. Одесі для належного оформлення. Рішення суду вмотивоване тим, що в матеріалах справи міститься висновок про результати медичного огляду від 12.11.2017 року про встановлення стану алкогольного сп`яніння, в якому зазначено, що обстежувана особа відмовилась від підпису про ознайомлення з результатами огляду в присутності двох понятих. Водночас, на порушення вимог ст. 256 КУпАП, ні протокол про адміністративне правопорушення, ні додані до нього матеріали не містять будь-яких даних про таких свідків, їх пояснень, адрес проживання, тощо. Відповідно до відповіді НПУ, що додана позивачем до позову, у відповідній графі «стан сп`яніння водія ТЗ учасника ДТП», зазначено, що «огляд не проводився через відсутність ознак сп`яніння». Таким чином, матеріали даної цивільної справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів перебування [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння на час складання протоколу про адміністративне правопорушення №001441 від 13.11.2017 та момент спірної дорожньо-транспортної пригоди. Також судом встановлено, що постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/22381/17 від 15.12.2017 року повернуто протокол серії БР №086194 від 12.112017 року та матеріали про адміністративне правопорушення відносно відповідальності [PERSON] за ст.124 КУпАП до УПП у м. Одесі для переоформлення. Підставою для повернення протоколу стало те, що протокол в порушення вимог ст.256 КУпАП не був підписаний особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, відсутні дані, що йому були роз`ясненні права та обов`язки, передбачені ст.268 КУпАП, та що другий примірник протоколу йому був вручений під розписку; встановлено не додержання правоохоронцями вимог ст.256 КУпАП, якою передбачено, що протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами. Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/1730/18 від 11.04.2018 року встановлено, що постанова Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2017 не виконана та проігнорована УПП у м. Одесі, а зазначені у цій постанові порушення закону перешкоджають розпочати розгляд справи та всебічно, повно й об`єктивно з`ясувати обставини справи і вирішити її в точній відповідності із законом. За цих підстав суд вирішив провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] припинити у зв`язку з закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. Вину відповідача у скоєнні спірної ДТП судом не встановлено. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що є дружиною [PERSON] .. Повідомила, що [PERSON] зателефонував їй одразу після дорожньо-транспортної пригоди і просив приїхати у зв`язку з тим, що не розумів російську мову. Зазначила, що представниками УПП було складено протоколи стосовно [PERSON] , відповідно до яких його звинувачували у скоєнні ДТП та керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. Проте, [PERSON] в той день не вживав алкогольних напоїв, на підтвердження зазначила, що після складання відповідних адміністративних протоколів у [PERSON] водійські права не вилучались та після оформлення ДТП останній сів за кермо своєї машини, що також було відомо працівника УПП. Матеріали даної цивільної справи не містять належних, достатніх та допустимих доказів вини [PERSON] у вчиненні спірної дорожньо-транспортної пригоди. Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено винуватість відповідача у спричинені шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Також, судом встановлено, що сума страхового відшкодування, компенсована позивачем на підставі рішення господарського суду міста Києва від 21.05.2019 року, становить 87 202,69 грн. та повністю покривається розміром страхової суми (ліміту відповідальності) на одного потерпілого, який згідно п. 4 Полісу обов`язкового страхування становить 100 000,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Приймаючи рішення у даній справі суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Оскільки позивачем не доведено обставин, на які він посилається у позові для задоволення своїх вимог, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» з підстав заявлених у позові задоволенню не підлягають. За таких обставин, враховуючи вищезазначене, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов необґрунтований та не знаходить підстав з яких позов може бути задоволений.

Outcome: dismissed