Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

16.11.2018р. [PERSON] (далі - позивачка) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту подання до суду позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона з 19.11.2014р. знаходилась в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Врадіївського районного суду 30.08.2017р. шлюб розірвано. Від шлюбу подружжя має неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка просить стягнути аліменти на утримання сина, який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач є батьком дитини, однак протягом останніх двох років відмовляється добровільно надавати кошти на його утримання. Позивачка в судові засідання, призначені на 06.10.2020р. та 05.11.2020р., не з`явилася, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлена про час, дату і місце судового розгляду. Водночас 06.10.2020р. позивачка звернулася до суду із заявою, в якій підтримує позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності, оскільки не може з`явитися до суду через сімейні обставини. Відповідач в судові засідання, призначені на 06.10.2020р. та 05.11.2020р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату і місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання, а також через розміщення\~оголошення на\~офіційному веб-сайті\~судової влади\~Українипро виклик відповідача до суду. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності чи про відкладення розгляду справи. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи, 19.11.2014р. сторони уклали шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Врадіївського РУЮ в Миколаївській області зроблено відповідний актовий запис № 74 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 19.11.2014р.). 30.08.2017р. рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області, вказаний шлюб розірвано. Рішення набрало законної сили 10.09.2017р. Від шлюбу у сторін є спільна неповнолітня дитина - [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] , видане 14.05.2016р.). Дитина разом з позивачем проживає за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на її утриманні, батько участі в утриманні та вихованні дитини не бере (довідка Врадіївської селищної ради Врадіївського району Миколаївської області № 6023 від 13.11.2018р. та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання позивача від 14.11.2018р.). Позивач самостійно утримує дитину, яка на момент розгляду справи потребує матеріальної допомоги від свого батька. Відповідач матеріальної допомоги дитині надає не в повній мірі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Судом не встановлено наявності у відповідача інвалідності чи перебування на його утриманні непрацездатних членів сім`ї, інших неповнолітніх дітей. Вказані обставини вказують, що відповідач має можливість сплачувати аліменти мінімальної межі встановленої законодавством. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття закріплений у ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку підлягає задоволенню, так як відповідає нормам СК України та не порушує права та інтереси дитини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць необхідно допустити рішення до негайного виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, позивачі - у справах про стягнення аліментів звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп., який визначається станом на 2018 рік - час звернення позивача до суду з даним позовом.

Outcome: approved