Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

16 липня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що її чоловік [PERSON] помер [INFO] Після його смерті відкрилася спадщина яка складалася із 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. Право власності на цю нерухомість було визнано за [PERSON] на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 1999 року. З метою отримання спадщини вона звернулася до Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори, але їй в видачі цього документу було відмовлено, мотивована відмова була тим, що рішення суду по спірному домоволодінню не зареєстроване у відповідних органах державної реєстрації. Чому чоловік не зареєстрував це судове рішення їй не відомо. Скоріш за все він не знав що це потрібно зробити. Згідно до ст.1261 ЦК України вона є спадкоємицею першої черги за Законом після смерті її чоловіка [PERSON], крім цього вона є єдиною особою яка прийняла його спадщину. Їх син [PERSON] [INFO] теж відноситься до спадкоємців першої черги відмовився від спадщини на її користь, про це він подав до нотаріальної контори відповідну заяву. Право власності на спірне домоволодіння було визнане за її покійним чоловіком на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 1999 року тобто на підставі яка відповідає діючому на той час і діючому зараз законодавству. Діючі на момент ухвалення судового рішення нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності нині діючого Цивільного кодексу України та закону України від 01.04 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже право власності на частку у спірному домоволодінні було набуто її чоловіком в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності. Державна реєстрація є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Тому у разі якщо право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, не було належним чином зареєстровано спадкодавцем, то спадкоємець при прийнятті спадщини отримує не право власності на таке майно, а відповідні майнові права на нерухомість, якою володів спадкодавець. Відмовою у видачі свідоцтва порушено її цивільне право на отримання спадщини. На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] померлого [INFO] на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] яка складається в житловому будинку Е-1 з: житлова кімната 2-6 площею 7кв.м., житлова кімната 2-7 площею 8,7кв.м., житлова кімната 2-8 площею 16,2кв.м., 1/2 частина приміщення 2-9 площею 6кв.м., житловою площею 31,9кв.м., загальною площею 37,9кв.м. Надвірні побудови: сарай Д, колодязь К, огорожу 1-3, по 1/2 частині залишити в загальному користуванні (а.с.2-4). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові. Представник відповідача Луценко Н.В. заперечувала проти позову з тих підстав, що позивач до них не зверталася, а також право власності на спірну частину домоволодіння не було зареєстроване за спадкодавцем - [PERSON], було затверджено положення про те, що право власності підлягає обов'язково реєстрації, а тому не може бути успадкована позивачем. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю (а.с.33). Третя особа - державний нотаріус Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори надіслала на адресу суду копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] та заяву про розгляд справи без їх участі (28-29). Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволеннія позовних вимог з наступних підстав. Суд встановив, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане 13.11.2013 року Самарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №1018 (а.с.5). Позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07 грудня 1990р. актовий запис 1489 (а.с.6). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 1999 року у справі № 2-184/1999 за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частку домоволодіння [ADDRESS] яка складається в житловому будинку Е-1 з: житлова кімната 2-6 площею 7кв.м., житлова кімната 2-7площею 8,7кв.м., житлова кімната 2-6 площею 16,2кв.м., ? частина приміщення 2-9 площею 6кв.м., житловою площею 31,9кв.м., загальною площею 37,9кв.м. Надвірні побудови: сарай Д, колодязь К, огорожу 1-3, по 1/2 частині залишити в загальному користуванні. Земельну ділянку залишити в загальному користуванні по 1/2 частині (10-12). З технічного паспорту на домоволодіння по [ADDRESS] станом на 16.02.1989р. будинок Е-1 має загальну площу 87,5кв.м, житлову 53,4кв.м., складається з 2-1 сіни площею 9,2кв.м., 2-2 кухня площею 7,8кв.м., 2-3 кладова площею 5,0кв.м., 2-4 житлова кімната площею 11,2кв.м., 2-5 житлова кімната площею 10,3кв.м., житлова кімната 2-6 площею 7кв.м., житлова кімната 2-7 площею 8,7кв.м., житлова кімната 2-8 площею 16,2кв.м., приміщення 2-9 площею 6кв.м. (а.с.13-22). 04 липня 2014 року постановою нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка, оскільки останній, після набрання чинності рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.1999 року про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], не зареєстрував його у відповідних органах реєстрації. У [PERSON] відсутні зареєстровані належним чином правовстановлюючі документи на частину житлового будинку (а.с.24). З спадкової справи № 193/2014 від 09.04.2014р. після смерті [PERSON], який помер [INFO] спадщину прийняла його дружина [PERSON], син [PERSON] відмовився від спадщини на користь [PERSON] (а.с.34-48). Статтею 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. За правилами ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється термін в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до положень ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», звертається увага на те, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. У пункті 3.2 цього листа також звертається увага на те, що у разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з'ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Та обставина, що у позивача відсутні на руках правоустановлюючі документи на житловий будинок, не може бути підставою для відмови у позові, з огляду на те, право власності на 1/2 частину будинку було визнано за померлим [PERSON] рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська ще у 1999 році. Положеннями ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. В силу ч. 3 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не потребують доведення при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 1999р. визнано права власності за [PERSON] на 1/2 частину будинку [ADDRESS]. Надвірні побудови: сарай Д, колодязь К, огорожу 1-3, по 1/2 частині залишено в загальному користуванні, тому позовні вимоги позивача в частині залишення в загальному користуванні надвірних побудов: сарай Д, колодязь К, огорожу 1-3, по 1/2 частині не підлягають задоволенню. Аналізуючи наведені вище норми права та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактичними обставинами справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial