Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

16 квітня 2021 року до суду надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті особи. Згідно з протоколом щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2021 року, призначення не відбулося, оскільки не вистачає потрібної кількості суддів для розподілу справи. Так, за штатним розписом в Красноокнянському районному суді Одеської області троє суддів, а фактично працює двоє суддів, з яких: суддя Бурдинюк О.С. була відключена, у зв`язку з перебуванням у відпустці, а суддя Чеботаренко О.Л. була відключена, у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 12 по 30 квітня 2021 року. Тому після виходу судді Чеботаренко О.Л. з лікарняного, а саме 05 травня 2021 року, проведено повторний автоматизований розподіл справи, згідно з яким, справу розподілено на суддю Чеботаренко О.Л. Ухвалою від 07.05.2021 року заяву було залишено без руху. 20 травня 2021 року заявником подано уточнену заяву. У період з 11 по 31 травня 2021 року суддя Чеботаренко О.Л. перебувала у відпустці. Ухвалою від 01 червня 2021 року заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. У заяві [PERSON] просить встановити факт смерті його баби [PERSON] , яка померла [INFO] у м.Бендери ПМР (Республіки Молдова), причина смерті легенево-серцева недостатність, двостороння пневмонія, COVID-19. Заяву заявник обґрунтував тим, що він є спадкоємцем після смерті [PERSON] за правом представлення, оскільки його батько (син покійної) помер. На думку заявника, після смерті [PERSON] є підстави для прийняття спадщини, отримання пенсії, яка залишилась на рахунку, а також одноразової допомоги на поховання. Після смерті баби Поліклінікою державної установи «Бендерська центральна міська лікарня» йому було видано медичне свідоцтво про смерть №240 від 25.03.2021 року. Так як [PERSON] була зареєстрована і проживала в с.Ставрове Окнянського району Одеської області, то він звернувся до Окнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення державної реєстрації її смерті, однак йому було відмовлено, так як Україна не визнає правосуб`єктності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону, у зв`язку з чим вищевказане медичне свідоцтво про смерть не відповідає вимогам законодавства України і не може бути прийняте відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року, Україна не визнає правосуб`єктності самопроголошеної Придністровської Молдавської Республіки та органів влади регіону і загально визначеним суб`єктом міжнародного права є Республіка Молдова, складовою якої є Придністровський регіон. Тому заявник просив розглянути документи, що додаються до заяви, як такі, що підтверджують факт смерті особи, незважаючи на те, що вони не відповідають установленій законодавством формі та вимогам. Територія, де померла [PERSON] , є територією, що не контролюється Молдовою та є невизнаною «Придністровською молдавською республікою», а документи, видані ПМР, не є документами, виданими Молдовою. При цьому заявник посилався на те, що чинний ЦПК України не передбачає обмеження щодо встановлення факту, який мав місце на території іншої держави, в тому числі такій території, яка є захопленою чи ефективно контролюється іншою державою, наприклад ЛДНР, ПМР, НКР тощо, а також на те, що у 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Проїзд в Молдову, чи наймання там адвоката для звернення до суду обмежене карантином, тому з зазначеною заявою заявник змушений звернутися до суду за власним місцем проживання. При цьому, заявник просив невідкладно призначити засідання та розглянути дану заяву, а також допустити негайне виконання рішення суду у справі. Заявник в судовому засіданні на задоволенні заяви наполягав, пояснивши, що йому необхідно оформити свідоцтво про смерть його баби [PERSON] , яка померла в невизнаній ПМР. Бабуся хворіла, тому заявник з іншими її родичами вирішили на деякий час перевезти її до м.Бендери, де була змога найняти особу, яка могла її доглядати, так як її донька в Італії. Через деякий час бабуся там померла від ковіду. Його завданням було перевезти її тіло через кордон для поховання в Україні. Після смерті бабусі залишилась спадщина у вигляді її земельної ділянки та земельної ділянки дідуся. Також є заповіт на ім`я невістки тітки, яка є громадянкою України та проживає також на території ПМР. Тому, оскільки він єдиний проживає на території України, то йому необхідно оформити свідоцтво про смерть бабусі. До агентства державних послуг в Молдові він не звертався, так як не має змоги туди їздити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, однак від нього до суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Свою позицію по суті справи не висловив /а.с.29, 30/. Заслухавши заявника, вивчивши матеріали справи, прийшов до такого. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно медичного свідоцтва про смерть №240 від 02.03.2021 року, виданого Державною установою «Бендерська центральна міська лікарня» Міністерства охорони здоров`я ПМР, [PERSON] , [INFO] , яка проживала в Україні в с.Ставрове Красноокнянського району померла [INFO] /а.с.16/. Заявник є рідним онуком [PERSON] /а.с.13, 14/. При цьому, оскільки його батько [PERSON] , який був сином [PERSON] , помер [INFO] , то заявник вважає себе спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] за правом представлення (ч.1 ст.1266 ЦК України) /а.с.24/. Заявник звертався до Окнянського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з приводу державної реєстрації смерті [PERSON] , однак у проведенні державної реєстрації смерті останньої йому було відмовлено, так як лікарське свідоцтво про смерть, видане державною установою «Бендерська центральна міська лікарня», видане на території Придністровської Молдавської Республіки (ПМР), а Україна не визнає правосуб`єктності самопроголошеної ПМР та органів влади регіону, адже загальновизнаним суб`єктом міжнародного права є Республіка Молдова, складовою частиною якої є Придністровський регіон. Тому документи, видані на території самопроголошеної ПМР, не можуть бути підставою для здійснення державної реєстрації смерті в органах держаної реєстрації актів цивільного стану України /а.с.15/. Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1)документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2)рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. При цьому, відповідно до частини 3 вказаної статті, державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України). При цьому, відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пленум Верховного суду України у постанові №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У заяві заявник посилався на те, що встановлення даного факту йому необхідно для прийняття спадщини за правом представлення, а саме для отримання пенсії, яка залишилась на рахунку бабусі та отримання одноразової допомоги на поховання. Разом з тим, будь-яких доказів наявності на рахунку [PERSON] неотриманої пенсії заявник до заяви не додав та клопотань про їх витребування судом не заявляв. При цьому, в судовому засіданні заявник повідомив, що [PERSON] залишила заповіт, яким своє майно заповіла іншій особі, яка проживає на території невизнаної ПМР, яка є складовою частиною Республіки Молдова, тобто наявний інший спадкоємець, для якого здійснення державної реєстрації смерті [PERSON] має значення та який проживає на території Республіки Молдова, а тому має можливість звернутися до відповідного державного органу Республіки Молдова, для здійснення державної реєстрації смерті [PERSON] . Поряд із цим, копію вказаного заповіту заявник до матеріалів справи не долучив, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити, яке саме майно [PERSON] заповіла вказаній особі: все належне їй на день її смерті майно, чи лише конкретно визначену частину цього майна, та, як наслідок визначити, чи може заявник у даній справі претендувати на вищевказану пенсію, яка, зі слів заявника, залишилась на рахунку [PERSON] . Таким чином, заявником не доведено, що встановлення даного факту має для нього юридичне значення, а саме, що від встановлення даного факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника. Крім того, державна реєстрація смерті особи в Республіці Молдова належить до повноважень Агентства державних послуг (Агентство государственных услуг, Мун.Кишинэу, ул.Александр Пушкин, 42, тел:14-909; (+373 22)25-70-70, e-mail: anticamera@asp.gov.md; asp@asp.gov.md; веб-сайт: http://www.asp.gov.md/), що є загальновідомою інформацією. Заявник в судовому засіданні повідомив, що до вказаного агентства з метою реєстрації смерті [PERSON] на території держави, де остання померла, він не звертався. Таким чином, заявником не використано всі можливі шляхи для здійснення державної реєстрації смерті його бабусі в позасудовому порядку, що, виходячи з положень ч.2 ст.315 ЦПК України, є обов`язковим для встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку. Крім того, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою, не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Отже, встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. Наявні у заявника документи не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію смерті органом РАЦС України. При цьому як вбачається з наданого лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] померла не на території України, а на території Молдови. Таким чином, з урахуванням зазначених обставин, заявником не доведено, що факт смерті [PERSON] має юридичне значення особисто для нього, а також неможливість отримання свідоцтва про смерть [PERSON] іншим шляхом (в позасудовому порядку), а саме шляхом звернення до відповідних державних органів Республіки Молдова, тобто за місцем смерті [PERSON] , враховуючи, що невизнана ПМР, якою видано медичне свідоцтво про смерть [PERSON] , офіційно вважається територією Республіки Молдова. Тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні заяви про встановлення вищевказаного факту заявнику слід відмовити. Що стосується думки заявника щодо необхідності невідкладного розгляду даної справи, то вказана думка є помилковою, оскільки відповідно до ч.2 ст.317 ЦПК України, невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду розглядаються справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, а не інших держав, тоді як заявником подано заяву про встановлення факту смерті особи на території невизнаної Придністровської Молдавської Республіки (ПМР), яка юридично є територією Республіки Молдова.

Outcome: dismissed