Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

15.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначив, що з 21.01.1989 року по 06.09.2018 року він перебував із [PERSON] в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ним було побудовано житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (далі - житловий будинок). Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідачка дану обставину не визнає. Враховуючи наведене, просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] спірний житловий будинок, а також визнати за ним право приватної власності на 1/2 вказаного майна. 07.10.2021 року представником відповідача було подано до суду заяву про визнання позову у повному обсязі. Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. До початку підготовчого засідання представником позивача було подано до суду заяву з проханням підготовче провадження здійснювати у її відсутності. Відповідач у своїй заяві про визнання позову також просив розгляд справи здійснювати у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.01.1989 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) було укладено шлюб, який зареєстровано Горохівським РВ ЗАГСу Волинської обл. за актовим записом № 3. Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] 06.09.2018 року було розірвано. Таким чином, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.01.1989 року по 06.09.2018 року. Судом також встановлено, що 03.01.2008 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на житловий будинок, загальною площею 178,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останнім у власність, шляхом визнання за ним 1/2 частки вказаного житлового будинку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування - на іншого. Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та [PERSON] на момент придбання спірного житлового будинку фактично були припиненні шлюбні відносини. За наведених обставин, суд вважає доведеним, що на житловий будинок, загальною площею 178,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частинами 1 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України). За наведених обставин, суд вважає, що позовна вимога [PERSON] про визнання за ним права приватної власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 178,5 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , є обгрунтованою. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя у повному обсязі. При вирішенні позовних вимог, суд, у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України, бере до уваги визнання відповідачем позову та вважає, що таке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України,

Outcome: approved