Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

17.03.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи було уточнено до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», третя особа директор Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович з вимогами стягнути з КП «Київтранспарксервіс» на користь позивача: заборгованості по заробітній платі за вересень, жовтень, листопад 2013 року; з січня до липень, серпень, жовтень, листопад 2014, січень, лютий 2015, з лютого по грудень 2016 (включно); січень, лютий та березень 2017 та грудень 2018 в розмірі 46780,51 грн., заборгованість з виплати відпускних з 1 вересня 2013 до 5 квітня 2017 та з 20 листопада 2018 до 1 січня 2019 в розмірі 3588,64 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з вересня 2013 до січня 2019 в розмірі 24467,12 грн. та компенсацію втрати частини відпускних у зв`язку із порушенням строків їх виплат з вересня 2013 року до січня 2019 року в розмірі 1201,46 грн.; середній заробіток за вимушений прогул з 2 липня 2018 до 20 листопада 2018 в зв`язку з несвоєчасним виконанням директором підприємства «Київтранспарксервіс» рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2018 по справі 754/6333/17 в розмірі 62249,55 грн.; середній заробіток за час затримки виплат належних звільненому працівнику сум в розмірах визначених судом на день прийняття рішення; судові втрати в розмірі 11000 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що на думку позивача відповідачем порушено норми Закону України «Про оплату праці» та встановлені на момент звільнення позивача Колективним договором між адміністрацією та профспілковою організацією комунального підприємства на 2013-2015 року мінімальні гарантії з виплати заробітної плати. Згідно наказу №376-К від 02.07.2008 року [PERSON] був прийнятий на посаду контролера служби паркування на 0,5 ставки з випробувальним терміном на один місяць, після чого, згідно із наказом №75/1-К від 05.02.2009 року [PERSON] за його згодою було переведено на посаду контролера служби паркування на повну ставку з посадовим окладом згідно штатного розпису. Починаючи з 08.06.2015 року до 05.04.2017 та з 20.11.2018 до 20.12.2018 [PERSON] працював заступником начальника відділу. Відповідно при зміні мінімальної заробітної плати в Україні згідно Закону України «Про бюджет» повинен проводитись перерахунок заробітних плат всіх працівників підприємства. Порушуючи норми Закону України «По оплату праці» та встановлені колективним договором мінімальні гарантії з виплати заробітної плати адміністрація підприємства за час роботи позивача безпідставно не нарахувала та відповідно не виплатила йому встановлені державою мінімальні гарантії з заробітної плати передбачені колективним договором в розмірі 46780,51 грн. та відповідно не нараховано відпускних в розмірі 3588, 64 грн. 05.04.2017 року директором підприємства «Київтранспарксервіс» був підписаний наказ №201-К, відповідно до якого [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах м. Києва, у зв`язку з реорганізацією підприємства та скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України. 20 листопада 2018 згідно наказу №345-к на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2018 по справі 754/6333/17 [PERSON] поновлений на посаді заступника начальника відділу. Вищевказане рішення в частині поновлення на роботі було негайне до виконання. Враховуючи, що дата прийняття рішення 02.07.2018, а фактично позивач був поновлений на роботі 20.11.2018, затримка в негайному виконанні рішення суду склала 4 місяці 18 днів. Тобто вищезазначений час на думку позивача є вимушеним прогулом за який відповідач не розрахувався по теперішній день. Крім того, за час роботи позивача на підприємстві протягом 2015-2017 відповідач періодично не виплачував позивачу мінімальний оклад розмір якого встановлений колективним договором. Отже, позивач вважає, що на день звільнення, відповідач з власної вини не виплатив належні позивачу кошти. В зв`язку з чим є підстави застосувати до відповідача відповідальність передбачену ст. 117 КЗпП України, а саме стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати коштів по день фактичного розрахунку. А також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогул з 02.07.2018 до 20.11.2018 в зв`язку із несвоєчасним невиконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва, та судові витрати в розмірі 11000 грн. згідно договору про надання правничої допомоги. 18 жовтня 2020 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс», 3-тя особа - Директор Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Німас Олександр Ярославович про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за час затримки розрахунку, та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. 28 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача КП «Київтранспарксервіс» Т.Ларіною, із викладенням заперечень щодо обставин, викладених у позовній заяві, та доказами на спростування заявлених позовних вимог. 28 травня 2020 року до суду надійшла заява про застогсування строків позовної давності, поданої представником відповідача КП «Київтранспарксервіс» Т.Ларіною. 16 червня 2020 року представник позивача [PERSON] подав до суду відповідь на відзив із викладенням заперечень щодо обставин, викладених у відзиві на позов, та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням поданих уточнень, та просив поновити строк для подачі уточненої позовної заяви. 19 червня 2020 року представник відповідача КП «Київтранспарксервіс» Т.Ларіна подала до суду заперечення на відповідь на відзив, просила відмовити в поновлені строку для подачі уточненої позовної заяви та відмовити у задоволенні позову. 19 червня 2020 року протокольною ухвалою Деснянського районного суду було задоволено заяву представника позивача [PERSON] про поновлення строку для подання заяви про уточнення позову. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві та у відповіді на відзив. Представники відповідача - [PERSON] , в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи, додатково пояснив, що встановлення посадового окладу є реалізацією підприємством права самостійного визначення системи оплати праці, тарифної сітки, ставки, схеми посадових окладів. Відповідно до п. 4.1 Статуту КП «Київтранспарксервіс» у своїй діяльності підприємство керується Конституцією України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України,указами та розпорядженнями Президента України, рішеннями Київради, розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, іншими нормативними актами. Згідно з положення п. 5.1.9 Статуту Підприємства відповідно до чинного законодавства України та в межах своєї компетенції має право самостійно визначати форму та систему оплати праці, її організацію та нормування, правила внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до колективного договору місячний оклад робітника основного виробництва становить 2061,00 грн. Згідно штатного розпису від 21.09.2015 року місячний оклад контролера становив 2061,00 грн. Отже посадові оклади встановлювались підприємством з наступного розрахунку: розмір посадового окладу робітника основного виробництва у розмірі 2061,00 грн.що в себе включає 120% розмір мінімальної заробітної плати встановленої законом,з застосуванням відповідного коефіцієнту співвідношень посадових окладів. Розмір посадового окладу заступника начальника відділу паркування складає 2061,00 грн. х 2,5 (коефіціент співвідношень посадових окладів) становить 5770,80 грн. В той же час, як підтверджено позивачем, він отримав заробітну плату за жовтень 2015 у розмірі 6833,50 грн. Отже на думку представника відповідача, підприємством жодним чином не порушено норми законодавства щодо оплати праці. Таким чином, вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, відпускних та інфляційних витрат є необгрунтованими та безпідставними. Згідно штотного розпису від 12.10.2016 посадовий оклад заступника начальника відділу паркування у Дніпровському та Дарницькому районі становив 5512,00 грн. Отже, у 2016 році позивачу виплачувалась значно більша заробітна плата. В подальшому розмір посадового окладу робітника основного виробництва був змінений у 2017 році та згідно штатного розпису КП «Київтранспарксервіс» від 03.01.2017 розмір посадового окладу контролера становить 3200,00 грн. У 2017 році підприємтсвом встановлено заступнику начальнику відділу паркування у Дніпровському та Дарницькому районі посадовий оклад у розмірі 8560,00 грн., а не 13204,45 грн. як зазначає позивач. При цьому беручи до уваги положення Колективного договору із застосуванням коефіцієнту 2,5 як зазначає позивач, вказаний посадовий оклад мав би становити 8000,00 грн. Вказане вище підтверджує, що КП «Київтранспарксервіс» дотримано норм трудового законодавства та положень Колективного договору, встановлюючи посадовий оклад позивачу, тоді як розрахунок та доводи позивача щодо нібито порушення його прав на оплату праці не відповідають дійсності та є безпідставними. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за вимушений прогул в зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2018, просили також відмовити посилаючись на те, що наказом КП «Київтранспарксервіс» «Про затвердження і введення в дію структури та штатного розпису» від 12.01.2017 №6 ліквідована Служба паркування, відповідно і посада заступника начальника відділу паркування Дарницького та Дніпровського районнів, такої посади більше не існувало, осьанню знов було створено та включено до складу Управління організації відведених паркувальних майданчиків. Наказом по підприємству від 20.11.2018 №154 внесено зміни доштатного розпису КП «Київтранспарксервіс», введено посаду заступника начальника відділу паркування Дарницького та Дніпровського рвйонів у кількості 1 одиниця. Наказом КП «Київтранспарксервіс» від 20.11.2018 №345-1 [PERSON] поновлено на посаді заступниканачальника відділу паркування Дарницького та Дніпровських районів. Стосовно стягнення з відповідача на користьпозивача середньомісячної заробітної плати зачас вимушеног прогулу, підприємство повідомляє, що позивачу було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 97082,40 та 10000,00 моральної шкоди, 704,80 грн. судових витрат на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва. Позивач був поновлений на роботі 20.11.2018, останнім днем звернення із позовом до суду є 20 лютого 2019, однак позивач звернувся до суду лише 17.03.2020, не порушуючи питання про поновлення строку звернення до суду. У зв`язку з чим, вважає, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності. Середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є лише спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівників. Просив у задоволені даних вимог відмовити. Також щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підприємстві просив також відмовити з підстав що при звільненні [PERSON] відповідачем було проведено всі розрахунки, зокрема виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки, а також виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомусячного заробтку.Також зазначив, що до трудових відносин передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується, та також просив відмовити у позовній вимоги щодо стягнення судових витрат, оскільки відсутні документальне підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат. Представник позивача у відповіді на відзив зазначає на тому, що сторона відповідача умисно намагається викривити дійсні обставини справи з метою ведення суду в оману. Відповідачу відомо, що Колективний договір і додаток №3 до нього приймались в 2013 році і тому заробітна плата в розмірі 2061,00 грн. розрахована на підставі мінімальної заробітної плати встановленої Закону України «Про бюджет на 2013 рік». Відповідно розмір мінімальних гарантій з виплати заробітної плати працівникам підприємства на наступні роки не міг бути розрахований і зазначений в додатку №3 Колективного договору через те, що не можливо передбачити розмір мінімальної заробітної плати в майбутньому, та правильний розрахунок: 2274,47x2,5=5686,18 грн. заяви Позивач не має жодних претензій щодо розміру заробітної плати, яка йому виплачувалась з березня по грудень 2015 р. Відповідно до п.6 розділу Оплати праці встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Відповідач посилається на статтю 625 ЦК України та зазначає про не застосування її до трудових правовідносин. Обґрунтування позову в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати обумовлено вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», порядком проведення компенсації втрати частини заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 22.02.2001 №159 та п.24 розділу Оплата праці Колективного договору КП «Київтранспарксервіс». Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або. протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи, що дана справа розглядається у порядку спрощеного провадження і судові дебати не проводяться, відповідна заява має бути подана до початку судового засідання, що позивачем було зроблено в розділі четвертому позовної заяви, а також є однією з позовних вимог. Щодо подачі доказів то процесуальним законом визначений кінцевий термін, який становить п`ять днів після ухвалення рішення суду. Чи користуватись наданим позивачу правом и коли їм користуватись позивач визначиться самостійно в межах вищезазначених строків. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1 ст. 23 КЗпП України). Згідно частин 1, 3 ст. 24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 2 липня 2018 позовну заяву [PERSON] до КП «Київтранспарксервіс», виконуючого обов`язки директора Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» Касапчука В.А. про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди - задовольнено частково. Поновлено [PERSON] на посаді заступника начальника відділу з надання послуг з паркування Дарницького та Дніпровського районів Комунального підприємства «Київтранспарксервіс». Стягнуто з КП «Київтранспарксервіс» на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 97082 грн. 40 коп., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що відповідно до копії наказу КП «Київтранспарксервіс» №345-к від 20.11.2018 на виконання вказаного рішення суду [PERSON] було поновлено на посаді заступника начальника відділу паркування у Дарницькому та Дніпровському районах. Згідно копії наказу КП «Київтранспарксервіс» №376-к від 20.12.2018 [PERSON] за його згодою переведено на посаду спеціаліства відділу організації роботи відведених паркувальних майданчиків з 20.12.2018, з оплатою праці згідно штатного розпису. Відповідно до копії постанови про закінчення виконавчого провадження №57819961 державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бондаренка О.С. від 15.02.2019: виконавче провадження з примусового виконання по виконавчому листу №754/6333/17 від 21.11.2018 виданого Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з КП «Київтранспарксервіс» на користь [PERSON] середньомісячну заробітну плату за час вииушеного прогулу в розмірі 97082,40 грн., моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., та судові витрати в розмірі 704,80 грн. закрито. Згідно із копії платіжного доручення від 1202.2019 КП «Київтранспарксервіс» виплатило [PERSON] 118934,92 грн. Відповідно до копії наказу КП «Київтранспарксервіс» №160-к від 16.12.2019 трудовий договір між позивачем та відповідачем припинено, звільнено [PERSON] у звязку зі скороченням штату працівників, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач зазначає, що у період роботи на підприємстві відповідача йому не була виплачена в повному обсязі, виходячи із мінімального розміру, заробітна плата та не виплачені відпускні. Позивач просить стягнути з відповідача : заборгованості по заробітній платі за вересень, жовтень, листопад 2013 року; з січня до липень, серпень, жовтень, листопад 2014, січень, лютий 2015, з лютого по грудень 2016 (включно); січень, лютий та березень 2017 та грудень 2018 в розмірі 46780,51 грн., заборгованість з виплати відпускних з 1 вересня 2013 до 5 квітня 2017 та з 20 листопада 2018 до 1 січня 2019 в розмірі 3588,64 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати з вересня 2013 до січня 2019 в розмірі 24467,12 грн. та компенсацію втрати частини відпускних у зв`язку із порушенням строків їх виплат з вересня 2013 року до січня 2019 року в розмірі 1201,46 грн.; середній заробіток за вимушений прогул з 2 липня 2018 до 20 листопада 2018 в зв`язку з несвоєчасним виконанням директором підприємства «Київтранспарксервіс» рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.07.2018 по справі 754/6333/17 в розмірі 62249,55 грн.; середній заробіток за час затримки виплат належних звільненому працівнику сум в розмірах визначених судом на день прийняття рішення; судові втрати в розмірі 11000 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. ст. 3, 10 Закону України «Про плату праці» та Колективний договір КП «Київтранспарксервіс» на 2013-2015 р.р. Відповідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Разом з тим суд враховує наступні обставини. Нормою ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно ст. 7 Закону України «Про оплату праці», законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України «Про колективні договори і угоди», Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України). Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці (ч. 1 ст. 97 КЗпП України). Згідно положень ст. 97 КЗпП України, ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Встановлені колективним договором КП «Київтранспарксервіс» міжкваліфікаційні (міжпосадові) співвідношення в оплаті праці є обов`язковими для застосування на підприємстві. Забезпечити мінімальні гарантії оплати праці працівників підприємства при дотриманні встановленої колективним договором тривалості робочого часу та виконання працівником трудових обов`язків. Отже, посадові оклади встановлювались підприємством з розрахунку: розмір посадового окладу робітника основного виробництва у розмірі 2061 грн., що в себе включає 120% розміру мінімальної заробітньої плати встановленої законом із застосуванням відповідного коефіцієнту співвідношень посадових окладів. Відповідно ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 11.02.2019 року у справі № 736/675/17, оплата праці не нижче рівня мінімальної заробітної плати не є безумовною гарантією та вимагає від працівника виконання норми праці. Також у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 р. у справі № 408/3267/17, від 10.10.2019 року у справі № 243/2071/18 зазначено правовий висновок про те, що сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Відповідно до частин 1, 2 ст. 117 КЗпП і п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а за наявності спору про розміри належних сум спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, її частки в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших обставин. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до копії наказу КП «Київтранспарксервіс» про припинення трудового договору від 16.12.2019 р. № 160-к, визначено випалити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні, додаткові відпустки: за період роботи з 02.07.2017 р. по 01.07.2018 р. в кількості 8 календарних днів, за період роботи з 02.07.2018 р. по 01.07.2019 р. в кількості 23 календарних днів, за період роботи з 02.07.2019 р. по 16.12.2019 р. в кількості 14 календарних дні, які згідно розрахункового листка були виплачені позивачу. Одже, позивачем не доведенопорушення його прав на оплату праці, тому в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та відпускних за період з 2015-2018, слід відмовити. Відповідно до правової позиції, наведеної у постанову Верховного Суду України від 30 січня 2019 року №910/4518/16, зі змісту приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 ЗУ «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачених законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. За нормою ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сронами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду. Відповідно до п. 2.2 Рішення Конституційного Суду Країни від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільнені сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Крім того, у вище означеному рішенні було роз`яснено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 ЗУ «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробі тної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Але, однією з позовних вимог є стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва, який не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування ч. 3 ст. 233 КЗпП України відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 805/1917/17-а. З огляду на те, що позивач був поновлений на роботі 20.11.2018, а з позовними вимогами [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва звернувся 17.03.2020 року, тому позивачем пропущений строк, встановлений ст. 233 КЗпП України. Враховуючи положення ст. 233 КЗпП України, та беручи до уваги пропущений позивачем строк на звернення до суду, КП «Київтранспарксервіс» заявляє про застосування спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні повних вимог щодо стягнення середнього заробітку за вимушений прогул у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Деснянського районного суду м. Києва. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 117 КЗпП Укрраїни, слід також відмовити, виходячи з такого. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При звільненні [PERSON] КП «Київтранспарксервіс» проведено всі розрахунки, зокрема виплачену грошщову компенсацію, що підтверджуються відповідними платіжними дорученнями, отже такі вимоги позивача є безпідставними та необгрутнованими. Згідно з встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як серед іншого, висновками експертів. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України). З огляду на викладене, розглядаючи справу в межах позовних вимог, з викладених у позовній заяві підстав та на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] , є необґрунтованим та не вбачає правових підстав для його задоволення. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат у розмірі 11000 грн., оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed