Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

15 липня 2016 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою №14 в будинку №9-а по вул.Кавалерійська у м.Дніпро. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала на те, що квартира [ADDRESS] належить їй на праві власності. З грудня 2011 року відповідач стала проживати в [INFO] як цивільна дружина її сина - [PERSON]. Сімейні відносини між її сином та відповідачем не склалися, та з липня 2014 року вони припинили сімейні стосунки і стали проживати окремо. З цього часу відповідач у квартирі не проживає, її особисті речі відсутні, у звязку з цим, позивач вимушена звернутись до суду. У судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день і час слухання справи була повідомлена засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У судовому засіданні третя особа [PERSON] підтримав позовну заяву, просив її задовольнити. Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявився, надавши на адресу суду заяву, в якій зазначив, що з Державної міграційної служби зняті повноваження щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування, просив розглянути справу без його участі. Вислухавши позивача, третю особу, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності серії ВРВ №757865 за реєстровим №7048 від 02.11.2010 року та свідоцтвом про право власності серії ВРВ №757866 за реєстровим №7050 від 02.11.2010 року (арк.с.5,7). Відповідно до ч.1\~ст.321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1\~ст.317 ЦК України,\~власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1\~ ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст.386 ЦК України,\~держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою за адресою:\~[INFO] (арк.с.22). Згідно актів про непроживання від: 15.01.2015 року, 01.02.2016 року, [PERSON] є зареєстрованою за адресою:\~[INFO], проте по даній адресі не проживає з липня 2014 року, її особистих речей в квартирі нема (арк.с.14, 15). Зазначені обставини підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], допитані, кожен окремо, в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання обєктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрована в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved