Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

16.06.2020 позивач звернувся до Решетилівського районного суду Полтавської області з вищевказаним позовом, шляхом направлення його засобами поштового зв`язку. У своєму позові [PERSON] просить суд стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у розмірі 589,93 євро, з яких 500 євро сума боргу, 75 євро - відсотки за користування позикою, 14,93 євро - 3% річних Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.06.2018 між сторонами був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачці грошові кошти у сумі 500 євро із зазначенням дати повернення боргу до 06.08.2018, що підтверджується розпискою. За розпискою, [PERSON] також зобов`язалась повернути позику зі сплатою відсотків, а саме 15%, тобто 75 євро. У визначений сторонами строк відповідачка своїх зобов`язань за договором позики не виконала, заборгованості та відсотків позивачу не сплатила. На неодноразові усні звернення відповіді не надала. Позивач вважає, що на підставі ст.625 ЦК України відповідачка має сплатити 3% річних за період з 07.08.2018 по 18.06.2019. У зв`язку з наведеним, повивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх майнових прав. Позовна заява надійшла до суду 20.06.2020. За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, 20.02.2019 справу передано на розгляд головуючому судді Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). 27.06.2019 справу прийнято до розгляду суддею Лизенко І.В. та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 04.08.2020 справу передано на розгляд головуючому судді Романенко О.О., яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. 11.08.2020 справу прийнято до провадження суддею Романенко О.О., ухвалено розгляд справи проводити повторно в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання та призначено відкрите підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.10.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 25.11.2020. 25.11.2020 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідачки на 19.01.2021. 19.01.2021 у судове засідання позивач не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце його проведення. До суду позивач надав клопотання, у якому просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.65). Відповідачка у судове засідання, призначене на 19.01.2021, повторно не з`явилась, хоча про час, дату і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.69).Клопотання про розгляд справи за її відсутності чи інших заяв по суті або з процесуальних питань від відповідачки до суду не надходило. Відповідачка не надала заперечень проти зазначених у позові обставин. Отже, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.ст. 280-281 ЦПК України. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України за відсутності сторін, які надіслали на адресу суду заяви з проханням справу розглянути за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснювався на підставі наявних у суду матеріалів. Повно та всебічно дослідивши письмові докази у справі суд, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі розписки, складеної 06.06.2018, [PERSON] отримала від [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 500 євро і зобов`язалась повернути дану суму в термін до 06.08.2018 та сплатити відсотки у розмірі 15%, тобто 75 євро (а.с.26). 06.08.2018 відповідачкою зобов`язання щодо повернення позики та відсотків не виконано, заборгованість позивачу не повернуто. Спір у справі виник із боргових правовідносин та його вирішення врегульовано нормами Цивільного кодексу України. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 у справі N 319/1669/16, від 08.07.2019 у справі N 524/4946/16, від 12.09.2019 у справі N 604/1038/16. Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи з вимог статей 1046, 1047 ЦК України, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень закону, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Згідно розписки, складеної 06.06.2018, [PERSON] отримала від [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 500 євро і зобов`язалась повернути дану суму в термін до 06.08.2018 та сплатити відсотки у розмірі 15%, тобто 75 євро (а.с.26). Надаючи оцінку розписці, наявній у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що вона містить відомості про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів саме у позику на строк до 06.08.2018, про що зазначено відповідачкою у власноручно написаній нею розписці. Розписка містить примітку щодо обов`язку [PERSON] повернути [PERSON] займ у 500 євро із відсотками у розмірі 15%, що становить 75 євро. Жодних заперечень щодо вказаної розписки відповідачкою до суду не надано. З урахуванням викладеного, суд вважає встановленим факт, що між сторонами виникли правовідносини щодо договору позики. Згідно ч.1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У встановлений у зобов`язанні строк - 06.08.2018, відповідачкою її зобов`язання за договором позики не виконано та не повернуто позивачеві суму позики та відсотків. Таким чином, починаючи з 07.08.2018 позивач набув права вимоги щодо повернення коштів, отриманих [PERSON] у позику. Відповідачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргового зобов`язання, у тому числі й щодо часткового погашення. Факт неповернення коштів відповідачкою підтверджується наявність оригіналу власноручної розписки [PERSON] від 06.06.2018 у позивача (а.с.26) та не спростовано відповідачкою належними і допустимими доказами. Окрім того, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Оскільки, договором позики визначено відсотки у розмірі сплати 15% суми боргу, що становить 75 євро, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення відсотків. Тому, з відповідачки підлягають стягненню проценти у розмірі 75 євро. Частиною першою ст.1050 ЦК України передбачено, що в разі якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц. Суд погоджується з розрахунком суми 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання, наведеним у позовній заяві. Встановивши факт неналежного виконання зобов`язання з договору позики [PERSON] , суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання у розмірі 14,94 євро - підлягають задоволенню. Що стосується стягнення суми позики, процентів за користування чужими коштами, а також 3 % річних в іноземній валюті - євро, суд зазначає наступне. При розгляді справи необхідно визначити, у якій валюті має виконуватися зобов`язання у разі, якщо у позику передавалась іноземна валюта, та правову природу валюти при визначенні 3 % річних, передбачених у частині другій статті 625 ЦК України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного суду від 16.01.2019 у справах № 464/3790/16-ц та 373/2054/16-ц. Вирішуючи питання розгляду судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцію № 0.0.1384616921.1 від 18.06.2019 (а.с.1). Враховуючи те, що позов підлягає задоволенню, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір, який сплачений позивачем за подання позову в розмірі 768,40 грн підлягає стягненню з відповідачки на його користь. На підставі викладеного,

Outcome: approved