Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

15 листопада 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про визнання договору факторингу недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та Акціонерним комерційним банком «ТАС- Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - Банк) було укладено кредитний договір від 11 травня 2007 року №0401/0507/71-039, за умовами якого він отримав кредит, за рахунок якого придбав квартиру в [ADDRESS]. За час піку світової фінансової кризи він втратив платоспроможність, Банк не знайшов можливості реструктуризувати його заборгованість, тому в рахунок погашення заборгованості перед Банком за кредитним договором було звернуто стягнення на квартиру у 2009 році. Незначний залишок заборгованості, про який його повідомив Банк після продажу квартири, він вважав прощеним, оскільки протягом кількох років Банк не звертався до нього з будь-якими вимогами. Лише в жовтні 2013 року він дізнався про те, що Банком було укладено договір факторингу від 28 листопада 2012 року №15 з Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», за яким банк продав цьому товариству права вимоги до низки позичальників, в тому числі й до нього. В свою чергу, того ж дня ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року продало третій особі права вимоги до низки позичальників, в тому числі й до нього. Про вищенаведене він довідався з позовної заяви третьої особи до нього. До цього Банк не повідомляв його про продаж заборгованості та про розголошення банківської таємниці і не отримував на це його згоди. Вважає, що при продажу Банком його заборгованості грубо порушені вимоги закону та його права як споживача і законні інтереси, тому договір підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст.203, чч.1, 3 ст.215 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до діючого законодавства Банку заборонено передавати його персональні дані як споживача третім особам без його згоди, за винятком бюро кредитних історій, яким ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» за умовами договору не виступав. Уклавши договір та продавши відповідачу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» його заборгованість Банк незаконно надав доступ до його персональних даних третій особі, а відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» отримав незаконний доступ до його персональних даних. За таких обставин як договір загалом, так і дії обох його сторін є незаконними. Враховуючи зазначене, позивач просив визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року №15, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а.с.1-4). 26 листопада 2013 року позивач надав письмову заяву про зміну підстав позову, в якій зазначив додаткові підстави для визнання недійсним договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15. Свої вимоги мотивував тим, що за наслідками укладання договору відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» вступив з ним у правовідносини на правах кредитора, адже отримав право вимоги до нього заборгованості за кредитним договором від 11 травня 2007 року №0401/0507/71-039. Втім, відповідачами при укладанні договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15 не було враховано, що за умовами кредитного договору кредит отримувався в іноземній валюті - доларах США. Таким чином, за наслідками укладання зазначеного договору факторингу розрахунки між ним та відповідачем повинні відбуватися в іноземній валюті, що відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не заперечується, оскільки з наявної в матеріалах справи позовної заяви відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до нього вбачається, що сума заборгованості розрахована у доларах США. Однак, розрахунки між ним та відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не можуть відбуватися в іноземній валюті, оскільки це суперечить вимогам закону, та має наслідком недійсність договору факторингу як правочину. За наслідками укладання договору факторингу у правовідносинах між ним та відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як новим кредитором, відсутні Банк чи іноземний інвестор як ініціатор або отримувач за валютною операцією з розрахунку іноземною валютою. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не є банківською установою. У товариства та у нього відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, що свідчить про відсутність у цього відповідача права на використання іноземної валюти як засобу платежу, а отже і на укладення договору про придбання права вимоги сплати боргу в іноземній валюті. Заборона банку передавати його персональні дані, як споживача, третім особам без його згоди визначена не тільки чинним законодавством, а й умовами кредитного договору. Просить суд визнати недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року №15, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (а.с.44-46). Відповідачі та третя особа, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, представників у судове засідання не направили, про поважні причини неявки представників до суду не повідомили. В справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, позивач просив провести заочний розгляд справи, та ухвалити заочне рішення. Тому суд ухвалив на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України розглянути справу заочно. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позові. Просив заявлені вимоги задовольнити. На запитання головуючої позивач пояснив, що він не заперечує, що був укладений кредитний договір, був отриманий кредит на придбання квартири, що виникла заборгованість, в погашення якої банком була реалізована квартира, незначний залишок заборгованості, про який повідомив йому банк, залишився не погашеним. Але вважає, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ПАТ «Сведбанк» не мали право укладати договір факторингу, оскільки ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не є банківською установою та не має право здійснювати валютні операції, крім цього, у порушення вимог закону, були розголошені його персональні дані. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлені наступні обставини. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: ... сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. В судовому засіданні встановлено, що 11.05.2007 року Акціонерний комерційний банк «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», уклав з [PERSON] (позичальник) кредитний договір №0401/0507/71-039 (а.с.5-9). Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредит у сумі 86000,00 доларів США на строк з 11 травня 2007 року по 10 травня 2032 року включно, та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Кредит забезпечується іпотекою об'єкта нерухомості, зазначеного в п.1.4. цього договору (двокімнатна квартира [ADDRESS] (п.1.1). Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних за весь строк фактичного користування кредитом (п.1.3.). Забезпечення виконання зобов'язань позичальника по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, оплаті комісій, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає іпотека об'єкта нерухомості, що придбається позичальником за договором купівлі продажу. Умови передачі об'єкта нерухомості в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки регулюються чинним законодавством України і іпотечним договором, що укладається між банком і позичальником (іпотечний договір) (п.2.1). При непогашенні заборгованості перед банком у строки, передбачені цим договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави, та/або звернутися до суду. У випадку звернення стягнення на предмет застави і при недостатності суми, що виручена від реалізації предмету застави, для повного задоволення своїх вимог, банк має право одержати суму, якої бракує для повного задоволення своїх вимог, за рахунок іншого майна позичальника відповідно до чинного законодавства України (п.2.3). Згідно п.3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок №[NUMBER] щомісяця, через касу банку згідно Додатку №1, що є невід'ємною частиною цього договору, якщо інше не передбачено цим договором. У випадках порушення умов п.п.3.8. та/або п.3.9., та/або п.6.1.2. цього договору, та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком та позичальником у відповідності до п.2.1. цього договору, вимога про виконання порушеного зобов'язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв'язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку (п.3.10). Згідно п.п. 5.1.1 договору позичальник зобов'язується забезпечити своєчасне повернення кредиту, сплату процентів за користування ним, сплату комісій, у порядку та строки, встановлені цим договором, а також сплату неустойок та відшкодування банку збитків у випадках неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених цим договором. Згідно п.п.5.1.2. кредитного договору позичальник зобов'язується передати в іпотеку банку майно, згідно п.2.1. даного договору, а також виконати умови п.п.2.2. даного договору. Позичальник зобов'язується при настанні подій, зазначених у п.п.3.8.,3.9. цього договору, погасити заборгованість за кредитом, сплатити проценти та комісії у повному обсязі, а також сплатити пені та штрафи, передбачені цим договором (п.п.5.1.5). За порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості (п.8.1). У випадку невиконання умов зазначених у п.п. 5.1.2, 5.1.6 - 5.1.12, п. 9.2 даного договору, позичальник сплачує штраф у розмірі 2% від суми, зазначеної в п.1.1 даного договору (п.8.2). Згідно п.10.5 договору банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди позичальника. Кожна із сторін зобов'язується зберігати повну конфіденційність фінансової, комерційної та іншої інформації, отриманої від іншої сторони. Передача також інформації третім особам, за винятком уповноважених осіб і організацій, можлива лише з письмової згоди обох сторін, а також у випадках, передбачених законодавством України (п.10.8). Оцінюючи даний договір суд звертає увагу на те, що він конкретний, детально зазначає предмет договору, об'єкти кредитування, умови надання та забезпечення кредиту, гарантії, права та обов'язки сторін, строк та умови дії договору, відповідальність сторін, дотримання конфіденційності, банківської таємниці, інші умови договору, містить усі суттєві умови, передбачені законодавством для даного виду договору. Судом встановлено, що [PERSON] зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка була частково погашена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Отже, відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. За загальним правилом, закріпленим у ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. В судовому засіданні встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», та ТОВ Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу (а.с.10-23). Відповідно до п.2.1, 2.2. цього договору банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Відповідно до п.7.1 договору інформація, що стала відомою сторонам під час виконання цього договору, є суворо конфіденціальною і не підлягає розголошенню. Сторони погодили, що будь-яка інформація, що стосується договору, з врахуванням виключень, передбачених положеннями законодавства України, не може розголошуватись третім особам, окрім випадків, коли інша сторона цього договору надасть попередню письмову згоду на вчинення таких дій (п.7.2). Відповідно до п.7.11 зазначеного договору банк, у відповідності до вимог чинного законодавства, передає фактору персональні дані боржників, що будуть оформлені актом прийому-передачі персональних даних, відповідно до умов цього договору та виключно за умови настання розрахункової дати. 28.11.2012 року між TOB «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. договору клієнт - TOB «ФК «Вектор Плюс», відступає фактору - TOB «Кредитні ініціативи», свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Відповідно до п.7.11 клієнт, у відповідності до вимог чинного законодавства, передає фактору персональні дані боржників, що будуть оформлені актом прийому-передачі персональних даних, відповідно до умов цього договору та виключно за умови настання розрахункової дати; фактор має право обробляти персональні дані в повному обсязі; фактор повністю усвідомлює та розуміє всі обов'язки, які виникають у нього в зв'язку з отриманням персональних даних та зобов'язується здійснювати обробку та використання інформації, що ставить персональні дані, відповідно до законодавства. Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме TOB «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 0401/0507/71-039 від 11.05.2007р. позичальником згідно якого є відповідач. Усі права кредитора за кредитним договором станом на теперішній час належать TOB «Кредитні ініціативи» (а.с.24-32). Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.3 ст.10, 60 ЦПК України). Позивач звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», посилаючись на те, що у порушення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних», уклавши договір та продавши ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» його заборгованість Банк незаконно надав доступ до його персональних даних третій особі, а відповідач ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» отримав незаконний доступ до його персональних даних. Крім цього, у товариства та у нього відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій, що свідчить про відсутність у цього відповідача права на використання іноземної валюти як засобу платежу, а отже і на укладення договору про придбання права вимоги сплати боргу в іноземній валюті. Згідно ст.ст. 626,627,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей (ч.6) Тобто дана стаття встановлює умови чинності правочинів. У разі недотримання вказаних умов правочин є недійсним. Згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що 11.05.2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», було укладено кредитний договір №0401/0507/71-039, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 86000,00 доларів США на строк з 11 травня 2007 року по 10 травня 2032 року включно, та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (а.с. 5-9). 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу згідно з яким банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі документації (а.с.10-23). Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно із ч. 1 ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1 цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт (ч.1). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (ч.2). Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч.3). З указаного слідує, що правовідносини, що виникли з кредитного договору №0401/0507/71-039, укладеного 11.05.2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», а правовідносини, що виникли з договору факторингу, укладеного 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», під дію зазначеного Закону не підпадають. Тому посилання позивача на порушення норм даного Закону при укладенні указаного договору факторингу, як на підставу визнання недійсним цього договору, є безпідставними. Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 16 цього Закону порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних, наданої володільцю персональних даних на обробку цих даних, або відповідно до вимог закону. Доступ до персональних даних третій особі не надається, якщо зазначена особа відмовляється взяти на себе зобов'язання щодо забезпечення виконання вимог цього Закону або неспроможна їх забезпечити. Враховуючи, що нормами чинного законодавства не передбачено отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні та не передбачено отримання його згоди на передачу новому кредиторові документів, які засвідчують права, що передаються, та інформації, яка є важливою для їх здійснення, згідно ст. 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження, враховуючи, що за умовами договору факторингу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» взяло на себе обов'язки щодо забезпечення виконання вимог Закону України «Про захист персональних даних», суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на порушення норм даного Закону при укладенні указаного договору факторингу, як на підставу визнання недійсним цього договору, також є безпідставними. Щодо посилання позивача на відсутність у товариства та у нього індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу визнання недійсним договору факторингу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійснені розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Згідно із ст. 5 цього Декрету Кабінету Міністрів України Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, до цього часу законодавством не встановлені вказані межі термінів і сум кредитів в іноземній валюті, тому будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті не потребують отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України. Крім цього позивачем не надано, а в судовому засіданні не встановлено доказів у підтвердження того, що кредитний портфель було продано ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у грошової одиниці - доларах. Суд критично ставиться до посилання позивача, на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулось до нього з позовом, в якому сума заборгованості розрахована у доларах США, оскільки до позовної заяви позивачем додано позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до нього, в якому зазначене товариство просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості у грошової одиниці - гривня (а.с.34-36). Враховуючи зазначене, посилання позивача на відсутність у товариства та у нього індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, як на підставу визнання недійсним договору факторингу, є також безпідставним. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Судом встановлено, що оспорюваний договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасників правочину було вільним; правочин вчинений у формі, встановленій законом; він спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При його укладанні дотриманні норми діючого законодавства і порушень не встановлено. В договорі зазначені усі суттєві умови договору. Заперечуючи дійсність договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року позивач не навів встановлені законом підстави для визнання цього договору недійсним. За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання указаного договору факторингу недійсним з зазначених позивачем підстав та дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed