Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

16.07.2015 р. [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями і неправомірною тривалою бездіяльністю. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 р. позовна заява [PERSON] задоволена частково. Вирішено стягнути з Прокуратури Харківської області моральну шкоду в розмірі 90000 грн. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2016 р. апеляційна скарга заступника прокурора Харківської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 задоволена частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 в частині розміру стягнутої суми змінено. Стягнуто з Прокуратури Харківської області на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.12.2016 р. касаційна скарга заступника прокурора Харківської області на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 і рішення апеляційного суду Харківської області від 19.07.2016 р. відхилена. Рішення апеляційного суду Харківської області від 19.07.2016 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 22.06.2017 р. заява заступника прокурора Харківської області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 30.12.2016 р., рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2016 р. і рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 р. - задоволена частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 30.12.2016 р., рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.07.2016 р. і рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 р. скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 28.07.2017 р. справа надійшла до Дзержинського районного суду м. Харкова на новий розгляд. 14.08.2017 р. [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив: захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, завданої ухваленням незаконних рішень і тривалої протиправної бездіяльності відповідача, застосувавши при розгляді уточненого позову практику Європейського суду з прав людини і постанов Верховного суду України по аналогічним справам; стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 986580 грн., завданої позивачу посадовими особами відповідача внаслідок ухвалення завідомо незаконних рішень і протиправною бездіяльністю. В обгрунтування вказаних вимог зазначив, що 10.10.2002 р. він подав заяву в прокуратуру Київського району м. Харкова за фактом жорсткого поводження і неправомірних дій, допущених в його відношенні посадовою особою СВ Київського РВ ХМУ ГУ УМВСУ в Харківській області, внаслідок яких позивачу були завдані тілесні ушкодження, в результаті чого він більше 21 доби знаходився на стаціонарному лікуванні в Харківському військовому базовому шпиталі. Однак, вказує позивач, посадові особи відповідача навмисно ухилились від виконання своїх посадових повноважень внаслідок несумлінного до них ставлення і тривало лише імітували досудове розслідування, неодноразово виносячи незаконні постанови про закриття кримінальної справи, чим завдали йому тривалі моральні страждання. 13.08.2010 р., зазначає [PERSON], прокуратура Ленінського району м. Харкова знов винесла незаконну постанову про закриття кримінальної справи №21020158. В зв'язку з тим, що винесенням незаконних рішень, дій і неправомірною тривалою бездіяльністю службових осіб відповідача позивачу були завдані глибокі моральні і фізичні страждання, внаслідок яких він захворів і переніс тяжку операцію, він не зміг продовжити оскаржувати незаконні дії службових осіб відповідача і викривати їх бездіяльність і ухвалення численних незаконних рішень. Позивач вказує, що своїми навмисно тривалими незаконними діями і неправомірною бездіяльністю відповідач завдав йому моральну шкоду, оскільки: він, інвалід 2-ї групи, визнаний потерпілим по кримінальному провадженню, з вини відповідача вимушений був впродовж тривалого часу викривати відповідача в винесенні незаконних рішень і допущеної протиправної тривалої бездіяльності; з вини відповідача він позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; з вини відповідача порушений його психологічний добробут, у нього відбуваються нервові зриви, що відбивається на близьких, він має проблеми зі сном, страждає від безсоння; з вини відповідача він впродовж тривалого часу вимушений витрачати свій особистий час на захист своїх прав, гарантованих йому Конституцією України, навмисно грубо, цинічно і нахабно порушених відповідачем, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливості продовжувати активне особисте життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації свого життя; винесенням незаконних рішень і допущеною бездіяльністю відповідач незаконно позбавив його конституційного права на доступ до правосуддя. Також, вказує позивач, моральна шкода завдана йому і тим, що внаслідок незаконних дій і протиправної бездіяльності відповідача він втратив віру в законність і справедливість влади, в свою соціальну безпеку. Протиправна поведінка відповідача при імітації досудового розслідування по вказаній кримінальній справі, вказує [PERSON], породило у нього відчуття правової незахищеності, вседозволеності і ігнорування відповідачем всіх норм права і моралі, зменшило авторитет держави. Позивач вказує, що подача ним уточненого позову на підставі ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1174 ЦК України узгоджується правовою позицією Верховного суду України, викладеної в постановах від 25.05.2016, 12.04.2017, 22.06.2017 рр., якими було встановлено, що при відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках завдання шкоди органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури або суду, діють правила ч. 6 ст. 1176 ЦК України і така шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених ст. 1174 ЦК України. Позивач посилається на ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до якої постанови Верховного Суду України є обов'язковими для виконання судами України. Він вказує, що факти грубого порушення вимог КПК України, тривалої і протиправної бездіяльності відповідача при імітації розслідування кримінальної справи були незаперечно встановлені зазначеними преюдиційними судовими рішеннями. [PERSON] вказує, що відповідач своїми діями і бездіяльністю завдав йому глибокі моральні страждання, компенсацію шкоди від яких він оцінив в розмірі 986580 грн. Посилаючись на ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої національні суди України при розгляді позовів даної категорії застосовують Конвенцію і практику Європейського суду як джерело права, позивач вважає, що при розгляді його позову необхідно врахувати рішення Європейського суду з прав людини по справі «Абдулаіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства», в якому було відзначено, що моральна шкода за своєю природою не завжди може бути предметом чіткого доведення. Під час судового розгляду справи представник відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову [PERSON] і просив відмовити в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі; вирішити питання про поворот виконання скасованого судового рішення, зобов'язавши [PERSON] повернути прокуратурі Харківської області 10000 грн., безпідставно стягнутих за скасованим рішенням. Обгрунтовуючи вказані вимоги зазначив, що вперше позивач звернувся до суду з позовом до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України. Пізніше він виключив зі складу відповідачів ДКСУ, і саме з такими вимогами справа розглядалась судами апеляційної і касаційної інстанції, а також Верховним Судом України. Більше того, до розгляду справи Верховним Судом України з прокуратури Харківської області 24.02.2017 р. примусово стягнуто на користь [PERSON] 10000 грн. Однак, після скасування Верховним Судом України всіх судових рішень по цій справі, позивачем подана до суду уточнена позовна заява, відповідно до якої він знов включив до складу відповідачів Державну казначейську службу України і просить суд стягнути на його користь кошти вже з іншого відповідача - держави в особі ДКСУ. Представник прокуратури також вказує, що 13.08.2010 прокуратурою Ленінського району м. Харкова винесена постанова про закриття кримінальної справи №21020158 на підставі п. 2 ст. 6 КПК України (в ред. 1960 року). Вказана постанова оскаржена [PERSON] до Ленінського районного суду м. Харкова, яким в задоволенні скарги відмовлено. Вказане рішення Ленінського районного суду м. Харкова [PERSON] не оскаржено. Таким чином, вважає представник відповідача, всі доводи позивача щодо начебто неналежного проведенням досудового слідства по кримінальній справі №21020158 спростовуються преюдиційним судовим рішенням компетентного органу - Ленінського районного суду м. Харкова, який визнав законною і обґрунтованою зазначену постанову від 13.08.2010. Не згода позивача з прийнятим процесуальним рішенням не свідчить про спричинення йому моральної шкоди і не може бути підставою для її відшкодування. Посилаючись на постанову Верховного Суду України від 22.06.2017 р., представник відповідача вказує, що при попередньому розгляді цієї справи, суди, вирішуючи спір, дійшовши висновку про те, що неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю прокуратури Харківської області позивачу завдано моральної шкоди, припустились взаємовиключних висновків про одночасне застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 1172, 1176 ЦК України і залишили поза увагою, що зазначені норми матеріального права регулюють різні підстави, умови, порядок відповідальності за завдану моральну шкоду і коло суб'єктів, на яких покладається така відповідальність. За таких обставин суди помилково одночасно застосували норми ст.ст. 23, 1167, 1172, 1176 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник відповідача вказує, що позивач, обгрунтовуючи свої вимоги, посилається на ст. 1174 ЦК України, однак вона не може бути застосована в даному випадку, оскільки згідно Конституції України органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, і в спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції. Представник відповідача зазначає, що ст. 1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно-правових правовідносинах і полягають в спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів і характері їх дій. До суб'єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції і повноваження в сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», їх виконавчі органи і посадові або службові особи вказаних державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини з заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі в зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчиненні ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України. Водночас, вказує представник відповідача, слідчі органів прокуратури, що проводять досудове розслідування і приймають відповідно до вимог КПК України певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб'єктів, зазначених в ст. 1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування, а мають особливий статус, здійснюючи, як зазначено в ст. 131-1 Конституції України і Законі України «Про прокуратуру» функції в сфері правосуддя. Представник відповідача зазначає, що посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно [PERSON] не вчинено, доказів протиправності дій відповідача під час досудового слідства по кримінальній справі №21020158, яке проведено відповідно до вимог КПК України (1960 р.) з прийняттям остаточного процесуального рішення про її закриття, позивачем не надано, зокрема, відсутні будь-які судові рішення або висновки компетентних органів, якими був би встановлений факт невиконання або неналежного виконання своїх службових обов'язків уповноваженими особами відповідача. [PERSON] не доведений факт неналежного проведення досудового слідства по кримінальній справі, а його незгода з прийнятим процесуальним рішенням, з урахуванням особливостей оскарження, передбачених КПК України (1960 р.), не може свідчити про незаконність відповідного процесуального рішення (яке не скасовано), спричинення позивачу шкоди, а також наявності причинно-наслідкового зв'язку між ними, а також вини заподіювача. Посилаючись на положення ст. 56 Конституції України, ч. 2 ст. 23 ЦК України, представник прокуратури вказує, що в правовідносинах, що склалися між [PERSON] і відповідачем, взагалі відсутня моральна шкода, а вказані дії органів слідства, з якими не згоден позивач, не підпадають під визначені законом можливі способи заподіяння шкоди саме органом досудового слідства. Також представник відповідача зазначає, що в матеріалах, доданих [PERSON] до позовної заяви, відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв'язку між його інвалідністю і будь- якими діями органів прокуратури. Довід заявника про завдання йому моральних страждань через необхідність тривалий час займатись захистом своїх прав, не відповідає дійсності і не підтверджується доказами, оскільки прокуратурою і судами Харківської області протягом багатьох років розглядається велика кількість звернень і заяв [PERSON], більшість з яких є необгрунтованими, поданими з надуманих підстав виключно з метою штучно створити оманливу видимість порушення прав останнього і діяльності щодо їх захисту. Постійні необгрунтовані звернення до прокуратури, суду і інших правоохоронних органів є звичним образом життя позивача, і написання ним додаткових заяв і звернень жодним чином його не змінює. Вказане стосується і доводу позивача про необхідність на протязі тривалого строку витрачати свій особистий час на захист гарантованих йому Конституцією України прав. Щодо доводів позивача про приниження авторитету правоохоронних органів представник прокуратури вказує, що з позову не вбачається жодного причинно-наслідкового зв'язку між вказаним авторитетом і морально-психічним станом позивача і не надано будь-яких доказів наявності такого зв'язку. В частині порушення психічного благополуччя позивача внаслідок дій відповідачів представник прокуратури зазначає, що таке посилання позивача не підтверджується доказами. Так, [PERSON] не надає суду жодних медичних документів, історії хвороби, встановлених психіатрами діагнозів і будь-яких інших об'єктивних даних, які могли б підтвердити його психічне неблагополуччя і його причинно-наслідковий зв'язок з діями відповідачів. Крім того, зазначає представник відповідача, [PERSON] взагалі не конкретизує, в чому саме полягає спричинена йому моральна шкода. В своєму позові він не вказує будь-яких даних про наявність у нього фізичних або моральних страждань, спричинених діями органів прокуратури, тоді як, у відповідності до визначення, встановленого статтею 23 ЦК України, моральна шкода полягає перш за все у фізичних або душевних стражданнях, яких зазнала особа. Позивач же в своєму позові лише перераховує дії органів досудового розслідування і вказує на невідповідність цих дій його бажанням, жодним чином не пояснюючи, які саме (фізичні або моральні) страждання, якими саме діями йому спричинені, в чому полягає незаконність цих дій, в чому полягають страждання позивача і який причинно-наслідковий зв'язок між цими стражданнями і діями відповідачів. Щодо розміру моральної шкоди, зазначеної позивачем, представник відповідача вказує, що перераховуючи загальні фактори щодо глибини і тривалості страждань і посилаючись на юридичну літературу, яка рекомендує їх враховувати, позивач не пояснює, як ці фактори співвідносяться з правовідносинами, які він вважає підставою для своїх позовних вимог, і доказами, наданими на їх підтвердження. Натомість [PERSON], оперуючи загальними поняттями, зазначає суму, походження якої неможливо встановити з позову і доданих до нього документів, що унеможливлює надання оцінки обґрунтованості визначення ним саме цієї суми. З огляду на викладене, вказує представник відповідача, позивачем не зазначено як саме уповноважені особи прокуратури спричинили йому страждання, що призвели до погіршення стану його здоров'я (відсутні висновки судово-медичних експертиз), взаємин з родичами, позбавили можливості реалізації своїх звичок і бажань, і яким чином вони пов'язані з їх службовою діяльністю (будь-які належні, допустимі і достовірні докази в розумінні ст. 60 ЦПК України взагалі відсутні), його позовні вимоги зводяться лише до незгоди з прийнятим процесуальним рішенням по кримінальній справі. Водночас, вказує представник відповідача, до скасування судових рішень по вказаній справі Верховним Судом України Головним управлінням Державної казначейської служби України в Харківській області на підставі виконавчого листа Дзержинського районного суду м. Харкова, виданого 20.02.2017 по справі №638/11853/15-ц, на користь позивача 24.02.2017 здійснено безспірне списання моральної шкоди в сумі 10000 грн. з рахунку прокуратури Харківської області. В зв'язку з чим підлягає вирішенню питання про поворот виконання скасованого судом рішення. 20.11.2017 р. представник прокуратури подав до суду додаткові заперечення, в яких вказав, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами про відшкодування моральної шкоди. Так, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилено касаційну скаргу [PERSON] до прокуратури Харківської області по справі №638/9752/15-ц про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю та прийняттям незаконних рішень; рішення апеляційного суду Харківської області від 13.09.2016 р. залишено без змін. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13.09.2016 р. рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.03.2016 р. скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову апеляційний суд виходив з того, що «...позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою. Висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону. Враховуючи, що постанови про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] відносно судді скасовувались з формальних підстав із зазначенням про необхідність проведення додаткових перевірок, за результатами яких було відмовлено у порушенні кримінальної справи за вказаною заявою, колегія суддів погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, що сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди». 08.02.2018 р. представником Державної казначейської служби України до суду подано відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] від 11.08.2017 р.; в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, провадження по справі закрити. Обгрунтовуючи вказані вимоги зазначив, що позивач вказує, що моральна шкода заподіяна йому необхідністю звертатися до суду за захистом своїх прав, однак сам факт звернення позивача до суду внаслідок тривалої бездіяльності відповідача, тобто реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій і бездіяльності посадових осіб відповідача, не може свідчити про завдання йому моральної шкоди і не є підставою для її відшкодування, оскільки не є порушенням прав позивача. Водночас, вказує представник ДКС України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме, в випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення в вигляді арешту чи виправних робіт. Посилаючись на п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», представник ДКС України вказує, що обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету є неправомірність дій заподіювача і наявність причинно-наслідкового зв'язку між такими діями і завданою шкодою. Представник відповідача вказує, що жодного з перелічених в ч. 2 ст. 23 ЦК України способів заподіяння моральної шкоди і підстав, з якими закон пов'язує виникнення моральної шкоди, в тому числі будь-якої протиправної поведінки, в даній справі немає. З позову не зрозуміло, які саме порушення нормальних життєвих зв'язків відбулись в житті позивача, характер страждань, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках тощо. Отже, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування зазначених обставин. Таким чином, вважає представник відповідача, оскільки позивачем не доведено характеру і обсягу моральних страждань, не можна зробити висновок про наявність моральної шкоди. Безпідставним він також вважає розрахунок моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в розмірі 3200 грн.; позивач не обґрунтував належним чином, з чого він виходив при визначенні розміру суми компенсації за начебто спричинену шкоду, а тому представник ДКС України вважає вказану позовну вимогу необгрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Щодо обгрунтування позивачем своїх вимог, посилаючись на ст. 1174 ЦК України, представник ДКС України вказує, що посадовими особами, мова про яких йде в цій статті, є не будь-які працівники державних органів і органів місцевого самоврядування, а лише ті, які віднесені до категорії посадових осіб Законом України від 16.12.1993 р. «Про державну службу» і Законом України від 21.05.1997 р. «Про органи місцевого самоврядування». Водночас, згідно Конституції України, органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, і в спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції. Отже, ст. 1174 ЦК України не підлягає застосуванню в даному випадку. З зазначених підстав представник ДКС України позовні вимоги [PERSON] вважає незаконними і необгрунтованими. Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, неможливо встановити сам факт її існування. В позовній заяві не відображено, якими конкретно діями посадових осіб відповідача позивачу заподіяно моральну шкоду, які обмеження кримінального закону застосовувались щодо нього, що є обов'язковим для встановлення і входить до предмету доказування. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник Харківської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог і просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в поданих до суду запереченнях. Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в задоволенні позовних вимог відмовити на підставах, викладених в поданому до суду відзиві на позов. Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 25.10.2002 р. прокуратурою м. Харкова була порушена кримінальна справа №21020158 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, на підставі заяви [PERSON] про спричинення йому 04.10.2002 р. тілесних ушкоджень працівниками Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Постановою старшого помічника прокурора Київського району м. Харкова від 29.12.2002 кримінальну справу №21020158, порушену за фактом перевищення службових повноважень працівниками Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, що супроводжувалось насиллям, за ч. 2 ст. 365 КК України, закрито, оскільки в ході проведеного досудового розслідування даних, які б свідчили про те, що [PERSON] побив 04.10.2002 р. [PERSON] в приміщенні Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, заподіявши при цьому тілесні ушкодження останньому, не здобуто. 14.01.2003 р. прокуратура Харківської області скасувала постанову про закриття кримінального провадження від 29.12.2002 р. 02.04.2003 р. кримінальне провадження №21020158 направлено в прокуратуру Фрунзенського району м. Харкова для досудового розслідування. Постановою старшого слідчого прокуратури Фрунзенського району м. Харкова від 05.03.2004 кримінальну справу №21020158, порушену за фактом перевищення службових повноважень працівниками Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області за ч. 2 ст. 365 КК України, закрито в зв'язку з тим, що при проведенні досудового розслідування по вказаній кримінальній справі будь-яких об'єктивних даних, які б свідчили про завдання [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON], тобто наявності ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, не встановлено. 29.03.2004 р. прокуратура Харківської області скасувала постанову від 05.03.2004 р. Постановою старшого слідчого прокуратури Фрунзенського району м. Харкова від 14.05.2004 кримінальну справу №21020158, порушену за фактом перевищення службових повноважень працівниками Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області за ч. 2 ст. 365 КК України, закрито в зв'язку з тим, що при проведенні досудового розслідування по вказаній кримінальній справі будь-яких об'єктивних даних, які б свідчили про завдання [PERSON] тілесних ушкоджень [PERSON], тобто наявності в його діях ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, не встановлено. Постановою судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.01.2005 р. скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанова слідчого Фрунзенської прокуратури м. Харкова від 14.05.2004 р. про закриття кримінальної справи №21020158 скасована і направлена прокурору Фрунзенського району м. Харкова для поновлення досудового розслідування, в ході якого необхідно виконати певні процесуальні дії, викладені в тексті постанови суду, такі як проведення перевірки достовірності і надання оцінки пояснень свідків по справі; відтворення обстановки і обставин події за участі судово-медичного експерта та ін. Вимоги [PERSON] в частині порушення кримінальної справи у відношенні конкретної посадової особи Київського РВХМУ - [PERSON], який допустив посадовий злочин при виконанні своїх посадових обов'язків; винесення окремої ухвали в відношенні співробітника Фрунзенської районної прокуратури Степанова в зв'язку з його навмисною бездіяльністю при розслідуванні кримінальної справи і приховуванням злочину, вчиненого посадовою особою, - суддею відхилені. 24.07.2007 р. прокуратура Ленінського району м. Харкова винесла постанову про призупинення досудового розслідування на підставі п. 3 ст. 206 КПК України (в ред. 1960 р.). 11.12.2007 р. прокуратурою Харківської області постанова від 24.07.2007 р. скасована, а кримінальна справа направлена для подальшого розслідування до Ленінської прокуратури м. Харкова. Постановою старшого слідчого прокуратури Ленінського району м. Харкова від 05.05.2008 р. кримінальну справу №21020158, порушену за фактом перевищення службових повноважень працівниками Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області за ч. 2 ст. 365 КК України, закрито в зв'язку з відсутністю в діянні заступника начальника СВ Київського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області [PERSON] складу злочину. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 09.09.2008 р. скаргу [PERSON] на постанову від 05.05.2008 р. про закриття кримінальної справи №21020158 залишено без задоволення, оскільки на момент розгляду справи зазначена постанова слідчого вже була скасована постановою прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ від 31.07.2008 р. Постановою слідчого прокуратури Ленінського району м. Харкова від 13.08.2010 р. кримінальну справу №21020158 закрито в зв'язку з відсутністю в діях співробітника СВ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. По теперішній час вказана постанова ніким не скасована. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Чинним законодавством України чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином, враховуючи, що жодної з перелічених незаконних дій щодо [PERSON] вчинено не було, як вбачається з його позовної заяви, ст. 1176 ЦК України не підлягає застосуванню по даній справі. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Відповідно до вимог діючого законодавства шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Вказаною статтею визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Отже, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. При цьому, як вбачається з тексту ст. 1174 ЦК України, для відшкодування особі шкоди за її положеннями, обов'язковою умовою є заподіяння особі шкоди саме незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень. Позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують незаконність будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, вчинених посадовими особами прокуратури Харківської області при здійсненні досудового розслідування по кримінальній справі №21020158. З матеріалів справи вбачається, що впродовж здійснення тривалого досудового розслідування по указаній кримінальній справі слідчими прокуратури неодноразово виносились постанови про закриття кримінального провадження, які в наступному скасовувались постановами прокуратури або судів. При цьому, такі скасування відбулись не в зв'язку з незаконністю винесених постанов про закриття кримінального провадження - справа поверталась для з'ясування і уточнення певних додаткових обставин і вчинення додаткових процесуальних дій з метою перевірки всіх доводів [PERSON] У підсумку, 13.08.2010 р. слідчим прокуратури Ленінського району м. Харкова була винесена постанова про закриття кримінальної справи №21020158. Вказана постанова слідчого скасована не була, будь-яких даних про її оскарження [PERSON] суду не надано. Сама лише незгода позивача з прийнятим процесуальним рішенням, значною тривалістю розслідування не свідчить про незаконність дій органів прокуратури відносно [PERSON] в межах відповідного кримінального провадження. Всі ухвалені по результатам досудового розслідування постанови слідчих стосувалися закриття провадження по справі за відсутністю у діях обвинуваченої особи складу злочину. Останньою постановою від 13.08.2010 р. слідчим прокуратури Ленінського району м. Харкова провадження по справі закрито з тих же самих підстав. Тобто всі попередні відповідні постанови слід вважати правильними по своїй суті, неодноразова додаткова їх перевірка привела до того ж самого результату. Таким чином судом не встановлено фактів незаконності дій з боку прокуратури Харківської області при розслідуванні кримінальної справи №21020158, тому підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування йому моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю прокуратури Харківської області - відсутні. Доводи позивача про те, що він, в результаті завданої йому моральної шкоди при розслідуванні даної кримінальної справи захворів тяжким захворюванням і не мав можливості оскаржити постанову слідчого прокуратури Ленінського району м. Харкова від 13.08.2010 р., належними доказами не підтверджуються, тому не можуть бути прийняті судом. На підставі викладеного, враховуючи відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про протиправну бездіяльність, винесення незаконних рішень або вчинення посадовими особами прокуратури Харківської області незаконний дій щодо [PERSON], суд визнає позовні вимоги [PERSON] необгрунтованими і відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Судові витрати суд відносить за рахунок держави, оскільки позивач на теперішній час є інвалідом 2 групи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed