Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

16 липня 2019 року до суду надійшла позовна заява Національного фармацевтичного університету до [PERSON] «Про стягнення заборгованості за надані освітні послуги» (вхідний № 4902/19-вх), на обґрунтування якого позивач зазначив, що у вересні 2015 року між ним та ПП «Сіль Ель Імад» та підданим Королівства Марокко [PERSON] було укладено контракт № 37-15/в від 04.09.2015 року, предметом якого є обов`язок виконавця за рахунок коштів відповідача, який направлений Фірмою на навчання виконавцю, здійснити освітню підготовку студента для отримання ним освітнього ступеня «Магістр» за спеціальністю «Фармація». На підставі наказу ректора університету № 399 від 04 вересня 2015 року [PERSON] було зараховано на другий курс (3 семестр) за спеціальністю 8.12020101 «Фармація» (магістр) на денну форму навчання. Згідно пункту 1.1. Контракту Національний університет зобов`язався за рахунок коштів відповідача, направленого фірмою на навчання виконавцю здійснити освітню підготовку відповідача для отримання ним освітнього ступеня «Магістр» за спеціальністю «Фармація». Загальна вартість освітніх послуг що надавалися відповідачу та яку відповідач повинен був сплатити позивачу становила суму, що у гривні відповідає еквіваленту 14000\~доларам США. Розмір плати в розрахунку на один навчальний рік становив еквівалент 3500,00 доларам США. Згідно пункту 3.3. та пункту 3.3.1 контракту відповідач повинен був кожний семестр сплачувати суму еквівалентну 1750,00 доларам США. Обов`язок щодо надання освітніх послуг виконувався позивачем належним чином. На підставі наказу ректора № 385-ст від 18 грудня 2017 року відповідача було відраховано за порушення умов договору (несплата за навчання). Згідно пункту 2.3.2. контракту відповідач зобов`язувався своєчасно вносити плату за навчання виконавцю, а також фірмі за надані послуги відповідно до статті 3 цього Договору. Відповідно до пункту 2.3.3. контракту відповідач мав дотримуватися Конституції України, законодавства України, правил перебування іноземних громадян на території України, вимог положення про навчання іноземних громадян в Україні, правила внутрішнього розпорядку виконавця та інших правил, встановлених позивачем для студентів. Остання оплата наданих освітніх послуг була здійсненна 18.10.2017 року відповідачем. На момент подання позову відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 1747,04 доларів США, що становить 48073,82 гривень на день нарахування заборгованості. Таким чином відповідачем не було належним чином виконано свого обов`язку щодо сплати вартості наданих освітніх послуг за Контрактом. Тому просили стягнути з відповідача на їх користь суму заборгованості по сплаті освітніх послуг у розмірі 48073,82 гривень та судовий збір у розмірі 1921,00 гривень (а. с. 2 7). Представник позивача Гандзьошин Р. В., що діє на підставі довіреності № 27/20 від 17.12.2019 року, виданої ректором [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надав заяву, зареєстровану під вхідним № 2508/20-вх від 05.05.2020 року, з проханням справу розглянути за відсутності представника Національного фармацевтичного університету, зазначивши, що позов підтримує в повному обсязі й просить його задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а. с. 73, 74). Відповідач [PERSON] у\~судове засідання\~теж не\~з`явився,\~про дату,\~час і\~місце засідання\~повідомлялась належним\~чином відповідно\~до приписів\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~про причини\~своєї неявки\~суд не\~повідомив, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за його відсутності не надав. Відповідно до змісту частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а згідно частини 3 статті 211 цього ж кодексу особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача свідчить його відповідна заява, долучена до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання ним особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність. Крім того, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечував позивач. Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області. За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Оскільки на цей час Валківський окружний суд свою діяльність не розпочав, справа перебуває на розгляді належного суду. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно частини 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, згідно приписів частини 1 та 2 статті 274 та частини 1 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження за правилами, встановленими цим кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними в главі 10 вказаного кодексу України. Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно-правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до припису частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 цивільного процесуального кодифікованого закону України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Одночасно із цим, згідно частини 2 статті 77 та частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Так, відповідно до контракту № 37-15/в від 04.09.2015 року, укладеного між Національним фармацевтичним університетом в особі ректора Черних В. П., приватного підприємства «Сіль Ель Імад» в особі директора Бочарова Л. Н. та громадянина Марокко [PERSON] , останньому надано послуги навчання, вартість якого складає 14000 доларів США за весь строк навчання без обліку офіційного рівня інфляції (а. с. 8 9). Згідно з пунктом 1.1. Контракту Національний університет зобов`язався за рахунок коштів відповідача, направленого фірмою на навчання виконавцю здійснити освітню підготовку відповідача для отримання ним освітнього ступеня «Магістр» за спеціальністю «Фармація». На підставі пункту 3.3. та пункту 3.3.1 контракту відповідач повинен був кожний семестр сплачувати суму еквівалентну 1750,00 доларам США. Приписами пункту 2.3.2. контракту передбачено, що відповідач зобов`язувався своєчасно вносити плату за навчання виконавцю, а також фірмі за надані послуги відповідно до статті 3 цього Договору. Відповідно до\~пункту 2.3.3.\~контракту відповідач\~мав дотримуватися\~Конституції України,\~законодавства України,\~правил перебування\~іноземних громадян\~на території\~України,\~вимог положення\~про навчання\~іноземних громадян\~в Україні,\~правила внутрішнього\~розпорядку виконавця\~та інших\~правил,\~встановлених позивачем\~для студентів(а. с. 8 9). Наказом № 399 від 04.09.2015 року відповідача відрахованого з Харківського національного медичного університету, зараховано на 2 курс за спеціальністю 8.12020101 фармація на денну фору з терміном навчання 5 років (а. с. 11). Згідно витягу з наказу № 385-ст від 18.12.2017 року відповідача як студента 4-го курсу, який навчається за контрактом, відраховано за порушення навчальної дисципліни та боргу по сплаті за навчання, що складає 1750 доларів США (а. с. 10). Відповідно до довідки про оплату за навчання загальна заборгованість студента [PERSON] за навчання за контрактом від 21.09.2015 року складає 1747,04 умовних одиниць, що по курсу Національного Банку України на день нарахування складає 48073,82 гривень (а. с. 12 13). 09.02.2017 року [PERSON] звернувся до декану факультету по підготовці іноземних громадян доцента [PERSON] із проханням надати дозвіл продовжити реєстрацію до 17.03.2018 року за адресом: [ADDRESS] (а. с. 15). За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, [PERSON] , [INFO] , уродженець Марокко, з 12.03.2016 року зареєстрований за адресом: [ADDRESS] (а. с. 24). Отже, наведеним доведено, що відповідач [PERSON] навчався в Національному фармацевтичному університеті за міжнароднім трьохстороннім контрактом, одною із яких є саме громадянин Марокко, що на час звернення позивача із цим позовом до суду є зареєстрованим на території України. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, регламентується нормами Закону України «Про міжнародне приватне право». При цьому, як чітко обумовлено змістом статті 2 цього Закону, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Отже, наведений вище нормативно-правовий акт під приватноправовими відносинами розуміє відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи, а під іноземним елементом - ознаку, яку характеризує приватноправові відносини, що ним регулюються, та виявляється в одній або кількох з таких форм: ?хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; ?об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; ?юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави (пункти 1 і 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право». Послідовний аналіз вказаних правових норм надіє судові можливість зробити висновок про те, що ця справа є справою з іноземним елементом. Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Основним Законом нашої держави, який гарантує забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини, зокрема, статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається розділом ХІ Цивільного процесуального кодексу України, а тому у відповідності до змісту частини 2 статі 496 та статті 497 цього кодифікованого акту України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених діючим національним та міжнародним законодавством, а підсудність таких справ визначається цим кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 3 та 4 свого Листа № 24-754/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» визначення підсудності справ з іноземним елементом залежить від категорії спору, ураховуючи вимоги загальної, альтернативної, договірної та виключної підсудності, та може визначатися як на момент відкриття провадження у справі, так і у попередньому (підготовчому) судовому засіданні. Так, відповідно до статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону. Тобто як визначає норма, вказана останньою, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України. З огляду на таке, підсудність цієї справи судам України є беззаперечною, оскільки відповідач у справі має на території України місце проживання або місцезнаходження. Окрім того, згідно із вимогою частин 1 та 3 статті 45 Закону України «Про міжнародне приватне право», до договорів споживання належать договори щодо придбання товарів та одержання послуг (споживачем) не для цілей підприємницької діяльності. У разі відсутності вибору права сторонами щодо договору споживання, у тому числі щодо його форми, застосовується право держави, у якій споживач має місце проживання або місцезнаходження. Також, як чітко визначено у пункті 3 частині 1 статті 47 наведеного вище Закону, право, що застосовується до договору згідно з положеннями цього розділу, охоплює, зокрема, права та обов`язки сторін. Таким чином, суд робить висновок про те, що до договірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем відносно їх прав та обов`язків діє право України. Виходячи з положень частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України укладений між сторонами по справі контракт, за своєю правовою природою, є правочином, тобто діями особи, спрямованими на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із\~статтею 509\~цього ж\~кодексу зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана вчинити\~на користь\~другої сторони\~(кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього\~Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Приписами статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Зі змісту\~статті 526 цивільного кодифікованого закону України убачається, що зобов`язання має\~виконуватися належним\~чином відповідно\~до умов\~договору та\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~а за\~відсутності таких\~умов та\~вимог -\~відповідно до\~звичаїв ділового\~обороту або\~інших вимог,\~що звичайно\~ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З огляду положення частини 1 статті 629 зазначеного кодексу, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~приписів статті\~903 Цивільного кодексу\~України, якщо\~договором передбачено\~надання послуг\~за плату,\~замовник зобов`язаний\~оплатити надану\~йому послугу\~в розмірі,\~у строки\~та в\~порядку,\~що встановлені\~договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Як убачається\~із статті\~625\~вказаного вище\~нормативно-правового\~акту боржник\~не звільняється\~від відповідальності\~за неможливість\~виконання ним\~грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім того, зі змісту укладеного між сторонами контракту убачається, що його предметом є здійснення освітньої підготовки студента Сури Муад. Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлює Закон України «Про вищу освіту». Частина 2 статті 4 цього нормативно-правового акту України визначає, що іноземці та особи без громадянства, у тому числі закордонні українці, які постійно проживають в Україні, особи, яких визнано біженцями, та особи, які потребують додаткового захисту, мають право на здобуття вищої освіти нарівні з громадянами України, у тому числі за рахунок коштів державного або місцевого бюджету. Інші іноземці та особи без громадянства можуть здобувати вищу освіту за кошти фізичних (юридичних) осіб, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, законодавством або угодами між закладами вищої освіти про міжнародну академічну мобільність. Усі особи, які здобувають вищу освіту у закладах вищої освіти, мають рівні права та обов`язки. Натомість, як обумовлено приписом пункту 5 частини 1 статті 46 Закон України «Про вищу освіту» порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання, є підставою для відрахування здобувача вищої освіти, що відповідно до змісту пункту 11 частини 3 статті 34 здійснює ректор як особа, якій надано повноваження щодо відрахування з закладу вищої освіти відповідних її здобувачів. З огляду на таке, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. Ухвалюючи рішення та повністю задовольняючи позов Національного фармацевтичного університету, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Вирішуючи згідно підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат, суд виходить з наступного. Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення. Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України. На підставі приписів частини 1, абзацу 1 підпункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (із змінами та доповненнями) за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менш 0,4 розміру та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. Із зазначеним позовом Національний фармацевтичний університет звернувся до суду у 2019 році. Прожитковий мінімум для працездатних осіб в Україні з 01 січня 2019 року встановлений в розмірі 1921 гривень відповідно до змісту статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 рік № 2629-VIII від 23.11.2018 року. На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви позивач додав документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1921,00 гривень (а. с. 1). Таким чином, з огляду на наведені норми закону, проаналізувавши всі наявні і досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд доходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та можливість задоволення його позову шляхом стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача Національного фармацевтичного університету суми заборгованості в розмірі 48073,82 гривень, а також суми судового збору в розмірі 1921,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved