Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

15 лютого 2016 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в якому зазначає, що вона з відповідачем по справі перебуває у шлюбі з 24.01.2003 року, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів громадянського стану Первомайського міського управління юстиції Харківської області, за актовим записом № 16. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який мешкає разом з матір'ю. Сімейне життя не склалося, внаслідок чого подружжя втратило почуття поваги та любові один до одного. Все вищевикладене призвело до розпаду сім'ї, шлюбних стосунків подружжя не підтримує та спільного господарства не веде, примирення між подружжя неможливе. Позивач також просить суд залишити їй після розірвання шлюбу її дівоче прізвище [PERSON]. Позивач у судове засідання не прибула, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає (а.с 18). Від відповідача до суду надійшла заява, з якої вбачається, що він згоден на розірвання шлюбу, просить розглянути справу без його участі (а.с.19). Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки причини розпаду сім'ї на які посилається позивач, є поважними і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення для справи. Суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, зберегти її не видається можливим, тому шлюб потрібно розірвати. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору. Стосовно витрат на правову допомогу у розмірі 300,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідачів за оформлення позову до суду (а.с. 11), то суд зазначає наступне. Відповідно до норм п.47 та п.48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», враховуючи винесення рішення на користь позивача, витрати на правову допомогу належними доказами не підтверджені, оскільки окрім квитанції від 21.01.2016 року за №314 до квитанції не доданий витяг з реєстру фізичних осіб-підприємців стосовно реєстрації станом на 2016 рік самозайнятої особи адвоката [PERSON], інших доказів надання правової допомоги суду не надано, зокрема і щодо розрахунку, в якому саме процентному відношенні від мінімальної заробітної плати між стороною та її представником було встановлено розмір винагороди (від 5% до 40% мінімальної заробітної плати), а тому вказана вимога підлягає відхиленню. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial