Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

15 березня 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив стягнути з відповідача на його користь понесені ним збитки за прострочку грошового зобов'язання в розмірі 66877 гривень 36 копійок; понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 668 грн. 77 коп. та оплату за послуги адвоката в розмірі 500,00 грн. В обґрунтування позовної заяви, позивач вказав на те, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та штрафних санкцій - задоволена частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 41000 грн., проценти за користування позикою у розмірі 11480 грн., штраф за договором позики у розмірі 4100 грн., індекс інфляції у розмірі 82 грн., судові витрати по справі у розмірі 566 грн. 62 коп., а всього 57228 грн. 62 коп.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На виконання зазначеного рішення суду, у лютому 2014 року відкрито виконавче провадження, проте, рішення до теперішнього часу не виконано. У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання свого зобов'язання, позивач вимушений звернутись до суду із вказаним позовом. У судовому засіданні позивач, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила в позові відмовити посилаючись на те, що позивач навмисно не звертався до відповідача з письмовими вимогами про повернення боргу завчасно; та не має права на відшкодування збитків за прострочку грошового зобов'язання. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно з п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Частиною 1 ст.14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. У частині 3 ст.61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року, позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики та штрафних санкцій - задоволена частково: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 41000 грн., проценти за користування позикою у розмірі 11480 грн., штраф за договором позики у розмірі 4100 грн., індекс інфляції у розмірі 82 грн., судові витрати по справі у розмірі 566 грн. 62 коп., а всього 57228 грн. 62 коп.; в задоволенні решти позовних вимог - відмовлено (а.с.8-11,12-13). Згідно із ч.1, ч.4 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч.1, ч.3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту договору позики, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, оскільки, судове рішення про задоволення вимог позивача про стягнення позики боржником своєчасно не виконано, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування збитків за прострочку грошового зобов'язання. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №2739цс15 від 21.09.2016 року, №6-2631цс15 від 21.09.2016 року, №6-1252цс16 від 21.09.2016 року, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Проте, представником відповідача в судовому засіданні було подано письмове клопотання, в якому остання просила застосувати наслідки спливу позовної давності. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення ч.3 ст.267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що наведені у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи - ст.261 ЦК України, за змістом якої початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути індекс інфляції за період з 01.11.2013 року по 01.03.2017 року, тому з урахуванням строку позовної давності, індекс інфляції суд вираховує з 15.03.2014 по 28.02.2017, включно, з урахуванням вимог позивача, що відповідає положенням ч.1 ст.11 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON], в частині стягнення інфляційних, виходячи з відповідного розрахунку. Індекс інфляції за 2014 рік: МісяцьІндекс інфляції (%)Сума боргу (грн.)Інфляційні (грн.) Березень 2014102,257228,621259,02 Квітень 2014103,357228,621888,54 Травень 2014103,857228,622174,68 Червень 2014101,057228,62572,28 Липень 2014100,457228,62228,91 Серпень 2014100,857228,62457,82 Вересень 2014102,957228,621659,62 Жовтень 2014102,457228,621373,48 Листопад 2014101,957228,621087,34 Грудень 2014103,057228,621716,85 Всього 12418,54 грн. Індекс інфляції за 2015 рік: МісяцьІндекс інфляції (%)Сума боргу (грн.)Інфляційні (грн.) Січень 2015103,157228,621774,08 Лютий 2015105,357228,623033,11 Березень 2015110,857228,626180,69 Квітень 2015114,057228,628012,00 Травень 2015102,057228,621144,57 Червень 2015100,457228,62228,91 Липень 201599,057228,62----- Серпень 201599,257228,62----- Вересень 2015102,357228,621316,25 Жовтень 201598,757228,62----- Листопад 2015102,057228,621144,57 Грудень 2015100,757228,62400,60 Всього 22834,18 грн. Індекс інфляції за 2016 рік: МісяцьІндекс інфляції (%)Сума боргу (грн.)Інфляційні (грн.) Січень 2016100,957228,62515,05 Лютий 201699,657228,62----- Березень 2016101,057228,62572,28 Квітень 2016103,557228,622003,00 Травень 2016100,157228,6257,22 Червень 201699,857228,62----- Липень 201699,957228,62----- Серпень 201699,757228,62----- Вересень 2016101,857228,621030,11 Жовтень 2016102,857228,621602,40 Листопад 2016101,857228,621030,11 Грудень 2016100,957228,62515,05 Всього 7325,22 грн. Індекс інфляції за 2017 рік: МісяцьІндекс інфляції (%)Сума боргу (грн.)Інфляційні (грн.) Січень 2017101,157228,62629,51 Лютий 2017101,057228,62572,28 Всього 1201,79 грн. Отже, інфляційне збільшення заборгованості за період з 15.03.2014 року по 28.02.2017 року складає: 12418,54 грн. + 22834,18 грн. + 7325,22 грн. + 1201,79 грн. = 43779 (сорок три тисячі сімсот сімдесят дев'ять) грн. 73 (сімдесят три) коп. Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач просив стягнути 3% річних від простроченої суми за період з 01.03.2002 року по 01.10.2015 року, тому з урахуванням строку позовної давності, 3% річних від простроченої суми суд вираховує з 15.03.2014 по 01.10.2015, включно, з урахуванням вимог позивача, що відповідає положенням ч.1 ст.11 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Тому, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON], в частині стягнення 3% річних від простроченої суми. Отже, три відсотки річних за період з 15.03.2014 по 01.10.2015, включно, складає: 1718 (одна тисяча сімсот вісімнадцять) грн. 40 (сорок) коп., виходячи із розрахунку: 3% річних = сума х 3 % х кількість днів прострочки боргу 100% кількість днів в році 3% річних = 57228 грн. 62 коп. х 3 % х 567 = 57228,62 х 0,030 х 1,549 = 1718 (одна тисяча 100% 366 сімсот вісімнадцять) грн. 40 (сорок) коп. Вимоги позивача щодо компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. За змістом ст.79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Згідно ч.ч.1 та 2 ст.84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011р. № 4191-VI. Згідно роз'яснень пунктів 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013), витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до квитанції №9 від 14.03.2017 р., [PERSON] сплатив 500 грн. адвокату Трайдук С.О. за надання правової допомоги. Згідно копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю [NUMBER], Трайдук С.О. має право на заняття адвокатською діяльністю, однак у відповідності до чинного законодавства України [PERSON] не надано до суду доказів факту тривалості надання правової допомоги фахівцем у галузі права і розрахунку даних витрат, що є підставою для відмови у задоволенні даної позовної вимоги. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial