Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

17.05.2015 [PERSON] набула у власність легковий автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР9891СР, з номером кузова VF1FC1EAF38905918, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області від 16.08.2016, вих. № 31/8-2226. Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 26.07.2016 по справі № 322/662/16, що набрало законної сили 06.08.2016, було розірвано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне прізвище «Таран»), [INFO], зареєстрований 29 грудня 2011 року Підгірненською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області, актовий запис № 04. Після розірвання шлюбу відновлено [PERSON] її дошлюбне прізвище «Таран». 17 червня 2016 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 між [PERSON] (продавець) і [PERSON] (покупець), предметом якого є легковий автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР9891СР, з номером кузова VF1FC1EAF38905918. Обставина щодо укладення цього договору [PERSON] з її сином [PERSON] представником відповідачів визнана у судовому засіданні. Водночас, представник відповідачів зазначив, що позивач надавав [PERSON] усну згоду на відчуження вищезазначеного автомобіля на користь її сина, проте на підтвердження цієї обставини не послався на будь-які докази, а [PERSON] заперечив факт надання ним відповідної згоди, як усної, так і письмової. Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з наступного. За правилом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, є обовязковим для субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальною юрисдикції при застосуванні таких норм права. З огляду на положення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, при розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 12 жовтня 2016 року по справі № 522/2038/14 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 62226476), і приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, коли третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою четвертою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1, 4 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Як випливає з обставин даної справи, договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17.06.2016 було укладено [PERSON] з її сином [PERSON], а отже останній не міг не знати про те, що цей автомобіль було набуто нею під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а відтак і про те, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та про відсутність згоди позивача на його відчуження. З огляду на викладене, суд вбачає недобросовісність в діях відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17.06.2016, у звязку із чим наявні підстави для визнання цього договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння. Частиною першою статті 1213 ЦК України визначено, що набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Отже, у звязку із недійсністю договору купівлі-продажу транспортного засобу № 4061/02/2342/2016 від 17.06.2016, відпала підстава, на якій [PERSON] набув легковий автомобіль Renault Kangoo, 2007 року випуску, оранжевого кольору, з реєстраційним номером АР9891СР, з номером кузова VF1FC1EAF38905918. Відтак, оскільки позивач не був стороною цього договору, що виключає можливість застосування ч. 1 ст. 216 ЦК України, спірний автомобіль підлягає поверненню позивачу саме на підставі ст. 1212 цього Кодексу. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підтвердження витрат позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви в матеріалах справи містяться квитанції від 02.09.2016 № 0.0.610588116.1 від 23.08.2016 № 0.0.605719304.1 на загальну суму 1 102,40 грн. та на підтвердження витрат позивача по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову квитанція від 23.08.2016 № 0.0.605719529.1 на суму 275,60 грн., отже відповідні суми судових витрат підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищезазначене та

Outcome: approved