Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

16.10.2014 року [PERSON] міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави в особі Державної інспекції сільського господарства України звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішеннями [PERSON] міської ради від 19.06.2009 №35/51, від 04.09.2009 №36/61 затверджено проект землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 900 кв.м по провулку Авіаційному, 12 в місті Миколаєві, грошовою оцінкою в 200033,40 грн. з цільовим призначенням будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення (від 04.09.2009 №36/61) відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140148. Передана у власність [PERSON] земельна ділянка, яка в подальшому, за договором купівлі-продажу від 15.02.2013 року була ним відчужена [PERSON], розташована в прибережній захисній смузі Бузького лиману, тобто відноситься до земель водного фонду, тому не може передаватись у власність громадянам. Прокурор просив суд: визнати поважними причини пропущення позовної давності та поновити строки на звернення з позовом до суду; визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради №36/61 від 04.09.2009 року в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 900 кв.м по провулку Авіаційному 12 в місті Миколаєві; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки із кадастровим номером 4810136300:12:001:0009 від 15.02.2013 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, розташовану в місті Миколаєві по провулку Авіаційному, 12 (кадастровий номер 4810136300:12:001:0009), внесену державним реєстратором 15.02.2013 року о 16 годині 50 хвилин до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; повернути земельну ділянку площею 900 кв.м, що розташована по провулку Авіаційному, 12 в місті Миколаєві із кадастровим номером 4810136300:12:001:0009, грошовою оцінкою 200033,40 грн. у комунальну власність. В ході судового розгляду, Наказом Генерального прокурора України від 05.12.2014 року №151ш [PERSON] міжрайонну прокурору з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері у структурі та штатному розписі прокуратури Миколаївської області було ліквідовано, її функції в сфері нагляду за додержанням законів у вказаній сфері було передано прокуратурі Миколаївської області. В судовому засіданні прокурор прокуратури Миколаївської області [PERSON] вимоги позову підтримала повністю, наполягаючи на його задоволенні з підстав, що викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, її представник - [PERSON] проти задоволення позову прокурора заперечував, також послався на пропуск прокурором строку позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог [PERSON] міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до [PERSON] міської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування реєстраційного запису щодо права власності на земельну ділянку та відмовити у їх задоволенні відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. Представник відповідача - [PERSON] міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на факти пропуску прокурором строків позовної давності, оскільки на 36 сесії [PERSON] міської ради 5 скликання, на які приймалось оскаржуване рішення був присутній помічник прокурора міста Миколаєва [PERSON], тобто прокуратура була обізнана про факт прийняття рішення, проте з позовом про його оскарження звернулась лише у 2014 році, вказав, що рішення [PERSON] міської ради є законним, земельна ділянка передана у власність [PERSON], у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши все в сукупності, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що рішенням [PERSON] міської ради №35/51 від 19.06.2009 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м, у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням її до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по вулиці Леваневців, 25 в місті Миколаєві та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м товариству з обмеженою відповідальністю Миколаївбудпроект в оренду строком на десять років. Рішенням [PERSON] міської ради №36/61 від 04.09.2009 було прийнято рішення, яким затверджено проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м, за рахунок земель ТОВ Миколаївбудпроект, з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по провулку Авіаційному в місті Миколаєві, в тому числі відповідачці [PERSON] земельної ділянки площею 900 кв.м по провулку Авіаційному, 12. На підставі вказаного рішення [PERSON] видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140148. Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 №434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Вказана позиція в цілому узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 21.05.2014 у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014 у справі №6-206цс14. Згідно акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції [PERSON], земельна ділянка по провулку Авіаційному в місті Миколаєві знаходиться на відстані дев'яти метрів від урізу води Бузького лиману, тобто поза межами, встановленими статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 №434. З огляду на викладене, рішення [PERSON] міської ради №31/61 від 04.09.2009 в частині надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 900 кв.м (0.0900 га)\~ є незаконним і підлягає скасуванню, а державний акт про право власності на зазначену земельну ділянку серії ЯИ №140148, як наслідок недійсним. Відповідачі просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на правові позиції, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України у справі № 6-68 цс 15 від 16.09.2015 року. В своїй Постанові Верховний Суд України зазначив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пінкті 4 частини 1 статті 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Однак пункт 4 частини 1 статті 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право. Отже, з огляду на статус держави та її органів, як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини 1 статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюєтья положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів, як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право порушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Відповідно до стенографії рішення [PERSON] міської ради від 04.09.2009 року № 36/61, органам прокуратури було відомо про прийняття [PERSON] міською радою даного рішення з моменту його прийняття, оскільки на засіданні сесії була присутня помічник прокурора міста [PERSON] Тому право на звернення до суду з таким позовом у позивача виникло з 04.09.2009 року, строк позовної давності за цими вимогами сплив 04.09.2012 року. В зв`язку з викладеним, суд вважає необхідним застосувати строк позовної давностіта в задоволенні позову відмовити. Згідно положень статті 88 ЦПК України, позиції Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладена в пункті 10 Постанови від 17.10.2014 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах, з відповідачів за кожною вимогою, підлягає стягненню 688.64 грн. судового збору в дохід держави. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed