Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

17.07.2009 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником зазначеної земельної ділянки, згідно державного акту на право приватної власності. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд скасувати державний акт на право власності на землю, виданий [PERSON], а також скасувати рішення виконавчого комітету Київської у м. Харкові ради від 24.05.2005 р., рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.08.1996 р. № 844, від 28.07.1999 р. № 988 в частині надання [PERSON] у приватну власність зазначеної земельної ділянки. В обґрунтування своїх доводів посилався на те, що зазначена земельна ділянка була виділена йому на підставі рішення Київського районного виконавчого комітету. Всі прийняті рішення щодо виділення [PERSON] земельної ділянки, зазначені вище, вважає незаконними. Ухвалою суду від 10.02.2011 р. закрито провадження по справі за позовом [PERSON] на підставі ч. 1 п. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки спір за позовом [PERSON] не підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства України, а в порядку КАС України. Зазначена ухвала набула чинності. Заочним рішенням суду від 16.10.2013 р., позов [PERSON] задоволено. Ухвалою суду від 09.01.2014 р., скасоване заочне рішення суду від 16.10.2013 р. та справу призначено до розгляду. Представник позивача, будучи допитаною в судовому засіданні, позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач, треті особи до судового засідання не з'явились, про час, день та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно державного акту на право приватної власності на землю за [NUMBER] від 12.08.1999 р. позивач є власником земельної ділянки площею 0, 0812 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Ділянка надана позивачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Нормами ст. 78 ЗК України та ст. 373 ЦК України, передбачено, що право власності на землю включає в себе право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Серед переліку прав власника земельної ділянки, зазначених в ст. 90 ЗК України є, зокрема, право самостійно господарювати на землі, споруджувати житлові будинки, інші споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно зі ст.125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. За приписами ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Позивачка, згідно до державного акту [NUMBER] від 12.08.1999 р. є власником земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] (т.1, а.с. 5). За правилами ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку неправомірності, без передбачених законом підстав, зайняття відповідачем земельної ділянки, яка перебуває у власності позивача. Тому вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ст.10 ч.3, 60 ч.1,4 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не надав суду жодних доказів щодо існування порушень його прав на належну земельну ділянку. Так, відповідач, вважаючи своє право на спірну земельну ділянку порушеним, у серпні 2011 року звертався до суду з позовом про визнання незаконними та скасування рішень виконкому Харківської міської ради: від 14.08.96 № 844 «Про надання громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», в частині надання [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]; від 28.07.1999 р. № 988 «Про передачу громадянам у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель», в частині надання [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]; Постановою Київського районного суду м. Харкова від 30.05.2014 р. в позові [PERSON] відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2014 р. зазначена Постанова залишена без змін (т.2, а.с. 59-63, 75-86). Тобто Постанова суду від 30.05.2014 р. набула законної сили. Крім того, Харківська міська рада зверталась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору про надання у безстрокове користування спірної земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 04.04.95 р., укладеним між виконкомом Київської районної ради м. Харкова та [PERSON] припиненим з 1998 р. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.05.2013 р. позов задоволено в повному обсязі (т.1, а.с. 300- 304). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03.09.2013 р. зазначене Рішення залишене без змін. Звертаючись до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю, позивачка посилається на те, що відповідач вчиняє перешкоди в користуванні її земельною ділянкою, не звільняє земельну ділянку від будівельних матеріалів, що йому належать, в наслідок чого, вона позбавлена можливості користуватися своєю власністю. Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Згідно ст.152 ч.2 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав на земельну ділянку, визначених ч.3 ст. 152 Земельного кодексу України, є відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, а також застосовування інших, передбачених законом, способів. Враховуючи вище викладене, суд вважає за можливе поновити права позивача, шляхом звільнення даної земельної ділянки від будівельних матеріалів: шлакоблоків та плит перекриття та приведення її у первісний стан. Суд вважає, що з огляду на положення про диспозитивність цивільного судочинства відповідачем не надано належних доказів які б спростовували доводи позивача. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved