Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-26 00:00:00

16 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача: [PERSON] , в якому, з врахуванням заяви про збільшення предмета позову, яка надійшла до суду 21 травня 2019 року, просить: усунути перешкоди в користуванні належної їй на праві спільної часткової власності житловою квартирою [ADDRESS] ; виселити [PERSON] з займаної квартири [ADDRESS] ; визнати факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з липня 2010 року по листопад 2015 року; визнати поліпшення, проведені [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , вчинені ним в період проживання з нею в фактичному шлюбі об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за належну їй частину в спільному майні подружжя; стягнути з [PERSON] на її користь понесені нею судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 1993 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу вони мають сина [PERSON] . З відповідачем вона розлучилася в 2003 року, однак намагаючись зберегти сім`ю, повторно зареєстрували шлюб 01 квітня 2005 року. Шлюб між нею та відповідачем повторно в судовому порядку розірвано 11 травня 2010 року. Вона та відповідач мають окреме життя. На підставі рішення Смілянського міськрайонного суду від 23 грудня 2008 року у цивільній справі №2-3744/2008 року, яке набрало законної сили, їй та її сину [PERSON] належить в рівних частках житлова квартира [ADDRESS] . Відповідач вказане рішення суду не оскаржував та на квартиру не претендував. В свою чергу, відповідачу належить житлова квартира [ADDRESS] . Крім квартири ними було нажито автогараж та легковий автомобіль. Вона з відповідачем дійшли згоди щодо розподілу майна в добровільному порядку, а саме: їй з сином належить житлова квартира [ADDRESS] , в якій вони проживають, а відповідачу належить: житлова квартира [ADDRESS] , автогараж та легковий автомобіль. Після розірвання шлюбу відповідач залишився тимчасово проживати в належній їй з сином квартирі, мотивуючи своє проживання необхідністю проведення ремонту в належній йому квартирі, і з липня 2010 року по листопад 2015 року вони стали проживати в фактичних шлюбних відносинах. За спільні кошти вони провели ремонт в квартирі відповідача, суттєво поліпшивши її вартість. За їхні спільні кошти квартира була повністю реконструйована, обладнано окремий вхід, замінені на енергозберігаючі вікна, двері, обладнана ванна кімната, покладена плитка в ванній кімнаті та кухні, облаштовані підвісні стелі, тепла підлога, встановлений електронагрівний бойлер. Починаючи з кінця 2015 року у неї з відповідачем погіршилися відносини, бюджет перестав бути спільним, він почав приховувати гроші, через постійні сварки особисте життя між ними також припинилося та вони стали чужими людьми. Вона запропонувала відповідачу переїхати за місцем його реєстрації в приватизовану ним житлову квартиру і жити окремо. Однак, відповідач відмовляється переїжджати до належної йому квартири, чим створює їй перешкоди в користуванні належною їй та сину квартирою. Їх квартира двокімнатна, та вона не може проживати ні з відповідачем, ні з сином, який вже дорослий, в одній кімнаті, в той час як [PERSON] займає кімнату сина. Оскільки кімнати прохідні, вона змушена проходити через кімнату, в якій знаходиться відповідач. Крім того, вона змушена готувати їжу та прибирати за відповідачем. Вона не може вільно користуватися ванною кімнатою, так як з нею в квартирі проживає чужа для неї людина. Її з відповідачем відносини носять напружений характер і це викликає у неї депресивний стан, часті головні болі, безсоння. Відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг по утриманню квартири, мотивуючи свою відмову тим, що йому необхідно сплачувати комунальні платежі за належну йому квартиру. Факт проживання відповідача без реєстрації підтверджується довідкою про склад сім`ї №3303. До даного часу відповідач проживає в належній їй з сином квартирі, хоча його місце проживання зареєстровано в кв [ADDRESS] [ADDRESS] . Вона, як співвласник житлової квартири [ADDRESS] , своєї згоди на постійне проживання відповідача не давала, а отже відповідач є таким, що займає її самовільно. Своїми неправомірними діями відповідач позбавляє її права користування належним їй на законних підставах жилим приміщенням, а також створює їй перешкоди в здійсненні її прав власника. В зв`язку з тим, що вона з відповідачем за час проживання в фактичних шлюбних відносинах здійснили поліпшення в належному йому майні житловій квартирі [ADDRESS] , вважає, що до даних правовідносин доречно буде застосувати положення ст.74 СК України. Розмір поліпшень нею буде визначено шляхом подачі клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи.\~ Крім того, вважає, що об`єктом права спільної сумісної власності є поліпшення, які проведені [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , оскільки такі вчинені в період проживання з нею у фактичному шлюбі, в зв`язку з чим звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Манько М.В. від 13 січня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі за позовом [PERSON] та призначено судовий розгляд. 26 лютого 2016 року представником відповідача [PERSON] адвокатом Чубина О.М. надано суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] , до звернення останньою з заявою про збільшення предмета позову, яка надійшла до суду 21 травня 2019 року, відповідно до яких вважає, що позовні вимоги [PERSON] є незаконними та необґрунтованими. Так, згідно рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить позивачу та сину відповідача [PERSON] , який залучений до справу в якості третьої особи на стороні позивача, на праві власності у рівних частках. Частки співвласників у квартирі в натурі не виділені, тобто є ідеальними, порядок користування квартирою не встановлений. З вказаного слідує, що оскільки юридично позивач є власником лише 1/2 частки квартири, відповідно позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні всією квартирою є безпідставними та таким, що не підлягають задоволенню, так як позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися іншою часткою майна, а саме 1/2 частиною квартири, власником якої вона не є. Другий співвласник квартири не ставить питання про усунення перешкод у користуванні квартирою та виселення відповідача. Крім того, у позовній заяві зазначено, що оскільки позивач в порядку ст.98 ЖК України, своєї згоди на постійне проживання відповідача не давала, в зв`язку з чим він самостійно зайняв вказану квартиру, відтак його необхідно виселити в порядку ч.3 ст.116 ЖК України. Однак з таким твердженням відповідач не погоджується, оскільки статтями 383 ЦК України та ст.150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Співвласник квартири є сином відповідача та він не заперечує проти його проживання у квартирі. Таким чином, в порядку ст.405 ЦК України, відповідач як член сім`ї співвласника житла, має законні права та підстави проживати в квартирі. Також, вказана квартира є двокімнатною, в зв`язку з чим є можливість проживати з позивачем в окремих кімнатах. При цьому, твердження позивача, що кімнати є прохідними і вона вимушена проходити через кімнату, в якій знаходяться відповідач з сином є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки згідно схему квартири з кімнати, яку займає позивач є окремий вихід до під`їзду через балкон та кухню. Крім того, у позовній заяві не зазначено, яким чином відповідач перешкоджає позивачу у здійсненню нею права власності, не надано жодних доказів його неправомірних дій, які позбавляють позивача можливості користуватися квартирою, відповідно вимоги її є безпідставними. 18 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача: [PERSON] , в якому просить: визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя; визнати в порядку поділу майна подружжя за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , одночасно припинивши право власності на зазначену частину у [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 1993 році між ним та [PERSON] зареєстровано шлюб. В 2003 році формально шлюб було розірвано та 01 квітня 2005 року шлюб повторно було зареєстровано в Смілянському відділ РАЦС. Фактично шлюбні відносини не припинялися після первісного розірвання шлюбу. 14 квітня 2005 року на сім`ю з трьох осіб, а саме: його, [PERSON] та [PERSON] , було отримано ордер №0012 на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради №321 від 12 квітня 2005 року. Площа наданої квартири складала за ордером та відповідно до вказаного рішення 45 м.кв. До надання зазначеного приміщення його сім`ї під проживання, приміщення було нежитловим кімната школяра. Перед засіданням житлової комісії по видачі вказаної кімнати на його сім`ю, було проведено її комісійний огляд представниками міськвиконкому, яким встановлено, що вона не придатна для проживання, не підведене газопостачання, відсутні кухня та ванна, неробочий туалет. На той час комісія встановила можливість проживання в приміщенні лише після усунення зазначених недоліків. В подальшому було отримано дозвіл №384 виконавчого комітету Смілянської міської ради від 10 квітня 2008 року і він особисто, за рахунок своїх та сімейних заощаджень, оскільки на той час мав добре оплачувану роботу, здійснив повний капітальний ремонт приміщення та прибудував до приміщення квартири в дворі будинку [ADDRESS] , веранду площею 8,6 кв.м., кімнату площею 15 кв.м. та коридор площею 5,2 кв.м. Фактично на даний час внаслідок проведеного капітального ремонту вказана квартира є трьохкімнатною з поліпшеним плануванням, яка газифікована, з автономним опаленням, гарячим водопостачанням, електропостачанням, що було зроблено ним в період проживання з відповідачем в шлюбі за спільні сімейні кошти. Впродовж всього приживання сім`єю з [PERSON] він був зареєстрований за вказаною адресою та ніколи з даної квартири не знімався з реєстрації. Як неодноразово роз`яснювали вищі судові інстанції України та відповідно до ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося в своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В 2004-2006 роках він працював на будівельних роботах в Москві разом з бригадою будівельників з його міста, де заробляв близько 900 доларів США в місяць, та саме вказаними коштами споруджував спірну квартиру. Всього заробив близько 20000 доларів США. З 2006 року по 2013 рік працював на офіційних оплачуваних роботах, а саме: на автоскладському виробництві «Богдан» м. Черкаси; ТОВ «Фірма «Акант+К» м. Черкаси, охоронна фірма «Люкс» м. Черкаси, ПАТ КБ «ПриватБанк» м. Черкаси. Відповідач займала та займає відповідальне становище в місцевій владі, є освіченою юридично, в зв`язку з чим він не вникав в оформлення документів, виконував те, що вона вважала за потрібне. Також відповідач самостійно здійснювала приватизацію квартири. Він їй довіряв та не мав жодного сумніву. Після розірвання шлюбу в 2010 році він з відповідачем продовжували проживати спільно однією сім`єю, а з 2015 року сімейні стосунки припинилися через різні погляди на сімейні відносини, однак він продовжив проживати в зазначеній квартирі, в якій проживає до даного часу. З відповідачем він проживає у різних кімнатах та живуть кожен своїм життям. За комунальні послуги до даного часу сплачує він. 27 січня 2016 року відповідач повідомила йому, що буде суд про його ніби виселення та що квартира давно належить їй та їхньому сину, а його частки в ній не має. Після отримання копії позову в лютому 2016 року він дізнався, що дійсно, квартира оформлена на підставі рішення суду лише на дружину з сином, приватизації як такої не відбулося, тобто квартира з державного фонду була незаконним рішенням суду передана у власність дружини та сина. Вважає, що вказаним рішенням було порушено його право на житло. На даний час частка сина внаслідок винесення рішення Смілянського міськрайонного суду від 23 грудня 2008 року у справі №2-3744/2008, що набрало законної сили, складає 1/2 частину, в зв`язку з чим оскарження рішення суду впливатиме на права сина, чого він не бажає. Вважає, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки до даного майна не може застосовуватися положення п.4 ч.1 ст.57 СК України, що це майно квартира, житло, набута нею за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду «, оскільки приватизація квартири не мала місце, натомість за приписами ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо вважати, що проводилася приватизація квартир, слід керуватися ст.62 СК України, оскільки вартість квартири значно збільшилася в ціні, площа квартири також значно збільшилася, що є підставою для визнання її об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.\~ Ухвалою судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Компанієць О.В. від 20 квітня 2016 року відкрито провадження у вказаній справі за позовом [PERSON] та призначено судовий розгляд. 25 квітня 2016 року ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області вищевказані цивільній справи об`єднано в одне провадження та присвоєно єдиний реєстраційний номер. 07 червня 2016 року позивачем [PERSON] надано суду письмові заперечення на позовну заяву [PERSON] , в яких зазначає, що рішенням Смілянського міськрайонного суду від 23 грудня 2008 року №2-3744/2008, зареєстрованим Смілянським ВВ «ЧОБТІ» від 19 січня 2009 року, вона є співвласником квартири [ADDRESS] , що є об`єктом спільної часткової власності та є власником 1/2 її частки. Ордер на вказану квартиру дійсно був виданий на трьох осіб, однак у 2006 році за її взаємною домовленістю з [PERSON] та фактичним припинення шлюбних відносин з ним, останній добровільно знявся з реєстрації з цієї квартири з метою реєстрації місця проживання та подальшої приватизації іншої квартири, що була отримана їхньою сім`єю у 1996 році по [ADDRESS] , яку [PERSON] у 2015 році одноосібно приватизував. Таким чином житлові права [PERSON] , на її думку, не порушені. Крім того, вимоги [PERSON] про визнання 1/2 частки квартири, яка знаходиться у спільній частковій власності, спільною сумісною власністю, визнання за ним 1/4 частки квартири та позбавлення її права спільної часткової власності на 1/2 частку квартири порушують ст.41 Конституції України і не відповідають ст.ст.179, 181, 182, 190, 346, 355, 365 ЦК України. Копії доданих [PERSON] до позовної заяви документів, на її думку, не доводять його тверджень, що він самостійно та за власні кошти проводив ремонт, добудову до спірної квартири та сплачував за неї комунальні послуги. Також, до державної реєстрації спірна квартира належала до Державного житлового фонду і не була її власністю, в зв`язку з чим посилання [PERSON] на ст.62 СК України, про істотне збільшення вартості майна одного із подружжя є помилковим. 21 травня 2019 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзиву на позовну заяву [PERSON] , в якому, серед доводів, які аналогічні викладеним у її письмових поясненнях від 07 червня 2016 року, остання зазначила, що для приватизація [PERSON] кімнати в гуртожитку ним було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 червня 2015 року, в якому зазначено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості відсутні, а також довідку з Ощадбанк від 06 жовтня 2015 року №16-11/413 про те, що житловий чек на його ім`я по [ADDRESS] , не видавався. Вказані документи стали доказом відсутності власного житла та надали право на приватизацію кімнати у гуртожитку, відтак [PERSON] ще в 2015 році було відомо, що він не приймав участі у приватизації квартири [ADDRESS] . Однак, в своїй позовній заяві позивач стверджує, що дізнався про це в лютому 2016 року. Крім того, [PERSON] стверджує, що він сплачував комунальні послуги, однак він з 2013 року безробітний, тому немає змоги сплачувати їх. Зважаючи на вказані обставини вона оформила субсидію. Надання допомоги в реконструкції квартири не породжує права власності за [PERSON] , оскільки право власності на спірну квартиру вона з сином набули в 2008 році, а [PERSON] приватизував належну йому однокімнатну квартиру в 2015 році, в зв`язку з чим у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити у повному обсязі. 18 червня 2019 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на заяву [PERSON] про збільшення предмету позову, в якому, серед доводів, які аналогічні викладеним у його позовній заяві до [PERSON] , зазначив, що з літа 2015 року по 2016 рік він та відповідач продовжували проживати у спірній квартирі, але по суті як чужі люди, оскільки кожен з них жив за власні кошти, в різних кімнатах, самостійно собі купував їжу, готував її, прибирав та інше, однак сплату комунальних послуг та утримання сина здійснював він. Після припинення фактичних шлюбних стосунків він так і проживає у спірній квартирі разом з сином. За комунальні послуги до даного часу сплачує він. Незважаючи на те, що абонентом комунальних служб є [PERSON] , він завжди платив та продовжує сплачувати комунальні послуги за власний кошт, що підтверджується квитанціями за його особистим підписом та роздруківками з платіжної системи Приват24. Отже, в судовій справі слід вважати встановленим та не доводи окремо факт спільного сумісного проживання його та [PERSON] за період з 2010 року до моменту фактичного припинення сімейних відносин у вересні 2014 році. Факт спільного проживання як подружжя з вересня 2014 року слід доводити [PERSON] , оскільки він заперечує це. В період з вересня 2014 року по вересень 2015 року вони з [PERSON] проживали спільно, однак не вели спільного сімейного бюджету, не здійснювали спільних сімейних покупок, а лише проживали як чоловік та дружина. З вересня 2015 року по 2016 рік вони проживали в одній квартирі по різних кімнатах та не спілкувалися. З 2016 року [PERSON] переїхала проживати за іншою адресою. Квартиру [ADDRESS] , він та [PERSON] планували залишити їхньому сину. Разом з тим, довідавшись на початку 2016 року, що квартира [ADDRESS] , документально йому не належить, так як приватизована незаконно без нього та [PERSON] намагається його з неї виселити, він розпочав терміново проводити в квартирі [ADDRESS] , ремонтні роботи, які проводилися на підставі попередньо отриманого дозволу міськвиконкому. Зазначені роботи проводив він особисто та колега будівельник [PERSON] . Таким чином, всі ремонтні роботи, в результаті яких поліпшення просить поділити [PERSON] ним проводилися в 2016-2017 роках, коли він та [PERSON] не проживали сім`єю та фактичні шлюбні стосунки були припинені. Кошти витрачені на зазначений ремонт виключно його. Перелічені [PERSON] у позові поліпшення квартири [ADDRESS] , не можуть бути окремо конкретизовані та відповідати поняттю річ чи майно, відповідно до ЦК України, в зв`язку з чим не можуть бути об`єктом поділу майна відповідно до СК України, оскільки є приналежністю до основної речі вказаної квартири. Крім того, квартира [ADDRESS] є його особистою приватною власністю, оскільки придбана в ході приватизації у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також після припинення шлюбу та фактичних шлюбних стосунків з [PERSON] , в зв`язку чим не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, він визнає позовну вимогу [PERSON] про встановлення факту спільного проживання як чоловіка та дружини з нею з моменту розірвання шлюбу в 2010 році по вересень 2014 року, у інших позовних вимогах [PERSON] просить відмовити. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач за першим позовом [PERSON] , яка одночасно є відповідачем за позовом [PERSON] , та її представник адвокат Примак В.А. у судове засідання повторно не з`явилися, однак [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги до [PERSON] підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, у задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. Відповідач за першим позовом [PERSON] , який є одночасно позивачем за позовом до [PERSON] , та його представник адвокат Прудивус М.А. у судовому засіданні позовні вимоги за позовом до [PERSON] підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з наведених у позові підстав. Позовні вимоги [PERSON] визнали частково, визнали вимогу щодо встановлення факту спільного сумісного проживання чоловіка та дружини однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] за період з 2010 року по вересень 2014 року та не заперечували у її задоволенні. У задоволенні решти позовних вимог [PERSON] просили відмовити з наведених у запереченнях та відзиві підстав. Третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце проведення судових засідань неодноразово був повідомлений належним чином. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази, що [PERSON] є його сином, а [PERSON] невісткою. До 2014 року його сина та невістки добре складалося подружнє життя, однак з 2014 року в них почали відбуватися сварки, невістка неодноразово їздила самостійно, без своєї сім`ї на відпочинок до моря, не готувала для сім`ї їжу, не прибирала. [PERSON] до певного часу з цим мирився, однак прийшов до висновку, що їх шлюбні відносини припинилися. В 2015 році його син та невістка проживали в одній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , однак не спілкувалися та не мали спільного сімейного бюджету. Йому відомо, що в кінці 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення його сина з вказаної квартири. Квартиру, в якій проживає його син та невістка, з 2005 року по 2010 рік будувалася його сім`єю. В середині квартири був виконаний капітальний ремонт та до неї добудована прибудова. Ремонтні роботи у квартирі були проведені за кошти його сім`ї та сина з невісткою. Його син на час ремонту квартири їздив на заробітки до м. Москва Російської Федерації, де працював на будівництві та заробляв на той час досить великі кошти, які витрачав на ремонт квартири, передаючи їх [PERSON] , яка вже розраховувалася з бригадою будівельників. Після того як [PERSON] став безробітний, він допомагав завершити будівництво квартири як коштами, так і будівельними матеріалами, які були у нього в наявності. На його думку, 90 відсотків ремонту квартири [ADDRESS] , виконані за рахунок коштів та праці його сім`ї та [PERSON] . Крім того, в квартирі не було опалення, в зв`язку з чим [PERSON] самостійного його робив. Також були поміняні вікна на металопластикові та проведено інші роботи. Після ремонту вказана квартира збільшилася приблизно на 1/3 частину. В квартирі [ADDRESS] , [PERSON] \~ та [PERSON] проживали спільно з 2010 року, після завершення ремонту, до кінця 2015 року, при цьому з 2014 року вони жили як чужі люди, оскільки кожний з них вів господарством окремо один від одного. На час вселення у вказану квартиру [PERSON] був членом сім`ї [PERSON] , а саме її чоловіком. З 2016 року [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , та добровільно, без будь-якого тиску, переїхала до іншого житла, яке було придбано нею. На даний час у вказаній квартирі проживає [PERSON] та його спільний з [PERSON] син [PERSON] . Комунальні послуги за вказану квартиру сплачує [PERSON] Вони могли поділити квартиру, оскільки така має два виходи. Коли [PERSON] робив на цукровому заводі, йому виділили квартиру [ADDRESS] , в якій він та [PERSON] після одруження проживали до переїзду в квартиру [ADDRESS] . У вказаній квартирі, яка належить його сину [PERSON] , ремонт розпочався з 2016 року будівельником на ім`я [PERSON] , якого найняв [PERSON] , після звернення [PERSON] до суду з позовом про виселення. Крім того, [PERSON] самостійно виконував деякі ремонті роботи у вказаній кватирі. Коштів на ремонт даної квартири [PERSON] не надавала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази, що він знайомий з [PERSON] та [PERSON] . Разом з [PERSON] в 2005-2006 року періодично працювали в Російській Федерації будівельниками та заробляли приблизно 1000 доларів США за місяць. Частину зароблених коштів [PERSON] своїми знайомими або поштою передавав додому своїй дружині [PERSON] Йому відомо, що [PERSON] робив ремонт у квартирі, яка розташована в центрі міста по вул. [ADDRESS] , в якій він проживає на даний час. [PERSON] особисто займався ремонтом та клав плитку на підлозі, кухні та санвузлі вказаної квартири. Також він приймав участі у ремонті вказаної квартири, під час проведення якого, [PERSON] приходив та цікався про надходження квитанцій на оплатку комунальних послуг. Комунальні послуги за вказану квартиру сплачував [PERSON] , оскільки він бучив платіжні документи під час виконання ремонту. На даний час [PERSON] проживає у даній квартирі з сином. Де проживає [PERSON] йому не відомо. Також приблизно він робив ремонт у квартирі по [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , який на даний час не закінчений. Для здійснення ремонту у вказаній квартирі його наймав [PERSON] , який з ним і розраховувався та надавав коштами на його проведення. [PERSON] йому коштів на ремонт квартири не надавала, в ній він її не бачив та станом ремонту вона не цікавилася. Приблизно у 2014 році він робив простінок у квартирі для виготовлення технічної документації на квартиру. В подальшому, приблизно на протязі пів року він виконував у вказаній квартирі інші ремонті роботи. Витрати на проведення ремонту він підтверджував квитанціями про придбані будівельні матеріали, які передавав [PERSON] В даних квитанція мають бути зазначені дати придбання будівельних матеріалів, відтак і ремонт ним у квартирі проводився у період, який відповідає датам у квитанціях. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази, що вона постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , з 1968 року. [PERSON] та [PERSON] є її сусідами, оскільки проживають у квартирі [ADDRESS] , яка раніше була кімнатою школяра. Після передачі вказаної квартири [PERSON] та [PERSON] , останні відремонтували її та зробили до неї прибудову з входом до квартири, яка збільшила її площу. Ремонт у вказаній квартирі та прибудову до неї виконували будівельники та [PERSON] . За вказані ремонті роботи розраховувався [PERSON] . Після проведення ремонту сім`я [PERSON] почали проживати у зазначеній квартирі. [PERSON] під час проведення ремонту їздив на заробітки. Крім того, їй відомо, що [PERSON] сплачує комунальні послуги за вказану квартиру, хоча абонентом є [PERSON] , яка у ній не проживає, оскільки придбала собі іншу квартиру. Також їй відомо, що [PERSON] намагалася вигнати [PERSON] з вказаної квартири. [PERSON] та [PERSON] проживали разом приблизно до 2016 року. Про те, що вони розірвали шлюб у 2010 році їй не відомо. Зі сторони не було видно, що вони не є сім`єю. Їй не відомо, щоб [PERSON] чинив перешкоди [PERSON] у користуванні спірною квартирою. Сварок між ними вона не чула. Чи належить квартира по [ADDRESS] [PERSON] їй не відомо, однак останній в ній зробив світло, провів воду та сплачує за неї комунальні послуги. Суд, заслухавши доводи відповідача за первісним позовом та його представника, покази свідків, врахувавши доводи позивач за первісним позовом, які викладені у позовній заяві, заяві про збільшення предмету позову, запереченнях та відзиві на позов [PERSON] , дослідивши надані документи, матеріали та речові докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 16 жовтня 1993 року по 25 квітня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.57- зворот, 59-зворот). В подальшому, [PERSON] та [PERSON] 01 квітня 2005 року повторно зареєстрували шлюб. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Сміла Смілянського міськрайонного управління юстиції Черкаської області 18 травня 2010 року, шлюб між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №98 від 11 травня 2010 року. Після розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] прізвище не змінили (а.с.8 т.1). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] 24 березня 2005 року звернулася до міського голови з заявою, в якій просила виділити їй квартиру, яка знаходиться по [ADDRESS] , та використовувалася як кімната школяра. Зобов`язувалась провести в ній капітальний ремонт. Претензій до міськвиконкому не матиме (а.с.97 т.1). 21 березня 2005 року комісією складено акт обстеження житлових умов заявника [PERSON] , яка проживає спільно з чоловіком [PERSON] та сином [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , та за результатами обстеження житлових умов прийшла до висновку, що сім`я потребує покращення житлових умов (а.с.96 т.1). Згідно витягу з протоколу №2 спільного засідання адміністрації і профкому первинної профспілкової організації міськвиконкому від 08 квітня 2005 року, вирішено двокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 25,6 [ADDRESS] . розподілити [PERSON] (склад сім`ї 3 особи: чоловік [PERSON] , син [PERSON] ). З квартирного обліку зняти (а.с.95 т.1). Як вбачається з рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області №321 від 12 квітня 2005 року «Про надання громадянам житлового приміщення», відповідно до п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.43, 48 Житлового кодексу України, п.п.2 п.37 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року №470, рішення виконкому від 05 листопада 2004 року «Про використання приміщень, в яких розміщені кімнати школярів», розглянувши, зокрема, заяву [PERSON] від 24 березня 2005 року, рекомендації громадської житлової комісії від 08 квітня 2005 року (протокол №4), виконком вирішив розподілити квартиру по [ADDRESS] , із врахуванням спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету міськвиконкому і відділу комунальної власності та господарського аналізу від 08 квітня 2005 року протокол №2 за чергою квартирного обліку по Смілянському міськвиконкомі. Надати [PERSON] , завідувачу відділу бухгалтерського обліку та звітності виконавчого комітету Смілянської міської ради двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Склад сім`ї з особи: чоловік [PERSON] , син [PERSON] . З квартирного обліку зняти (а.с.94 т.1). 14 квітня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради №321 від 12 квітня 2005 року [PERSON] видано ордер на жиле приміщення № [NUMBER] , згідно якого останній на склад сім`ї із трьох осіб надана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 25,6 кв.м.(а.с.147 т.1). Згідно рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області №384 від 10 квітня 2008 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 06 червня 2005 року №526 «Про надання дозволу на реконструкцію квартири для покращення побутових умов з прибудовою балкону та влаштування окремого входу», відповідно до ст.40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, розглянувши заяву [PERSON] , враховуючи пропозиції містобудування та земельної комісії (протокол від 25 березня 2008 року №9) виконавчий комітет міської ради вирішив внести зміни до пункту 1 рішення виконавчого комітету міської ради від 06 червня 2005 року №526 «Про надання дозволу на реконструкцію квартири для покращення побутових умов з прибудовою балкону та влаштуваннями окремого входу та читати його в такій редакції: «Надати дозвіл на реконструкцію КП «Гранд» квартири [ADDRESS] , за рахунок квартиронаймача [PERSON] , для поліпшення житлових умов з прибудовою веранди, кімнати, коридору та влаштуванням окремого входу (а.с.100 т.1). Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року за результатами розгляду цивільної справи №2-3744/2008 за позовом [PERSON] до виконавчого комітету Смілянської міської ради, третя особа: комунальне житлово-виробниче підприємство «Наш дім», про визнання права власності на самочинно збудовану прибудову та визнання права власності на житло, вирішено позов задовольнити та визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частках на квартиру [ADDRESS] , включаючи самочинно прибудовані веранду площею 8,6 кв.м., кімнату площею 15,0 кв.м. та коридор площею 5,2 кв.м. (а.с.5 т.1). Вказане рішення набрало законної сили 04 січня 2009 року. Під час судового розгляду позивач зазначив, що вказане рішення суду він не оскаржує, оскільки у такому випадку можуть бути порушене право власності його сина [PERSON] на зазначену в ньому квартиру, чого він не бажає, та не оспорює право власності останнього. Відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року у справі №2-3744/2008, яке набрало законної сили, 04 січня 2009 року, [PERSON] не приймав участі у справі, однак викладені у ньому обставини не заперечує та не спростовує, при цьому суд першої інстанції не наділений повноваженнями перевіряти законність прийнятого рішення. Як вбачається з вищевказаного рішення, судом під час розгляду справи №2-3744/2008 встановлено наступні обставини: «Згідно ордеру на жиле приміщення №0012, виданого 14 квітня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради №321 від 12 квітня 2005 року, [PERSON] на склад сім`ї із трьох осіб надана двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . З метою поліпшення житлових умов позивач здійснила реконструкцію займаної квартири. Реконструкція в квартирі проведена відповідно до дозволу виконавчого комітету №384 від 10 квітня 2008 року, але без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт. Позивач звернулась із заявою до Смілянського відділку Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації з метою отримати свідоцтво на право власності, проте їй в цьому було відмовлено з посиланням на те, що при реконструкції квартири вона здійснила самочинне будівництво. [PERSON] звернулась з листом до виконавчого комітету Смілянської міської ради щодо прийняття в експлуатацію закінченої реконструкції квартири, але їй в цьому було відмовлено, оскільки відповідно до чинного законодавства прибудова вважається самочинною та не може бути введена в експлуатацію. Відповідно до висновку управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин виконавчого комітету Смілянської міської ради перепланування колишньої кімнати школяра на житлову кімнату площею 21,6 кв.м., кухню площею 8,9 кв.м., коридор площею 9,2 кв.м. та прибудова веранди, кімнати, коридору розміром 3.0х7.2х7.2х2.0 кв.м. не порушує ДБН 360-92» (а.с.5 т.1). Згідно ч.1 ст.182 ЦК України (в редакції чинній до 2010 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.182 ЦК України, державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21588037 від 19 січня 2009 року, виданого Смілянським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», 19 січня 2009 року, на підставі рішення Смілянського міськрайонного суду від 23 грудня 2008 року, прийнято рішення про реєстрацію права спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частці на квартиру [ADDRESS] (а.с.6 т.1). Таким чином, [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] набула у власність 1/2 частину квартири [ADDRESS] , яка складається з: житлової кімнати площею 21,6 кв.м., кухні площею 8,9 кв.м., коридору площею 9,2 кв.м. та прибудови веранди, кімнати, коридору розміром 3.0х7.2х7.2х2.0 кв.м. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Разом з тим, відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , останній просить суд, зокрема, визнати 1/2 частину квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя. Згідно п.4 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.31 ЖК УРСР, громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю. Як встановлено судом, двокімнатна квартира [ADDRESS] надано [PERSON] та членам її сім`ї чоловіку [PERSON] , сину [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області №321 від 12 квітня 2005 року «Про надання громадянам житлового приміщення», винесено на підставі п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.43, 48 Житлового кодексу України, п.п.2 п.37 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року №470, рішення виконкому від 05 листопада 2004 року «Про використання приміщень, в яких розміщені кімнати школярів», розглянувши, зокрема, заяву [PERSON] від 24 березня 2005 року, рекомендації громадської житлової комісії від 08 квітня 2005 року (протокол №4) (а.с.94 т.1). Відповідно до п. «а» ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Згідно п.п.2 п.37 Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов та надання їм житлових приміщень, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року №470, жилі приміщення громадянам надаються за місцем перебування їх на квартирному обліку, за винятком випадків надання жилих приміщень підприємствами, установами, організаціями, що не ведуть квартирний облік, своїм працівникам, які перебувають на обліку в виконавчому комітеті Ради народних депутатів за місцем проживання. Відповідно до ч.1 ст.40 ЖК УРСР, громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті. Згідно ч.ч.4, 5 ст.40 ЖК УРСР, зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов провадиться органами, які винесли або затвердили рішення про взяття громадянина на облік. Про зняття з обліку потребуючих поліпшення житлових умов громадяни повідомляються у письмовій формі з зазначенням підстав зняття з обліку. Відповідно до ч.1 ст.43 ЖК УРСР, громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Згідно ч.1 ст.48 ЖК УРСР, жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Відповідно до ч.3 ЖК УРСР, громадяни, які одержали житло у державному фонді на цих умовах, мають право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, житлові чеки - це приватизаційні папери, які отримують усі громадяни України і які використовуються при приватизації державного житлового фонду. Частиною 4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч.ч.1, 3, 10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир, житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Аналізуючи вищевказані норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що використання житлових чеків та прийняття рішення про приватизація державного житлового фонду уповноваженими на це органами, є виключними підставами для набуття права власності на квартиру державного житлового фонду в порядку, передбаченому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ. Разом з тим, жодного доказу, який свідчить про використання [PERSON] при визнанні за нею права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , житлових чеків, матеріали справи не містять та нею не надані. Відповідно до п.11 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, спори, що виникають при приватизації квартир державного житлового фонду, вирішуються судом. Однак, як вбачається з рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року у справі №2-3744/2008, таке не містить посилань на визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності в рівних частках квартиру [ADDRESS] , включаючи самочинно прибудовані веранду площею 8,6 кв.м., кімнату площею 15,0 кв.м. та коридор площею 5,2 кв.м., в порядку приватизації її державного житлового фонду, та в ньому не зазначено про використання [PERSON] при набутті вказаного права житлових чеків (а.с.5 т.1). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] , які направленні на набуття права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , хоча і містять ознаки притаманні для приватизації державного житлового фонду, однак виконані не в повному обсязі та без прийняття відповідного рішення уповноваженим на це органом, відтак право власності на 1/2 частину вказаної квартири набуте нею не у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року №2482-XIІ, та не може бути визнано особистою приватною власністю [PERSON] набутою за час шлюбу з [PERSON] внаслідок її приватизації відповідно до вказаного закону. Інших підстав для визнання 1/2 частини квартири [ADDRESS] , набутої [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] її особистою приватною власністю, суд не вбачає. Крім того, визнання права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення суду, яке винесено без участі у справі [PERSON] , фактично позбавило останнього передбаченого законодавством України права на приватизацію вказаної квартири та набуття на неї (її частини) права власності. Як зазначив під час судового розгляду [PERSON] та його представник, квартира [ADDRESS] , на час видачі ордеру на жиле приміщення №0012 від 14 квітня 2005 року, була нежитловою, оскільки виділена з числа кімнат школяра, в зв`язку з чим перед засіданням житлової комісії по видачі зазначеної кімнати було проведено її комісійний огляд представниками міськвиконкому та встановлено, що воно не придатне для проживання, не підведене газопостачання, відсутні кухня та ванна, неробочий туалет, в зв`язку з чим комісія встановила можливість проживання в ній після усунення зазначених недоліків. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час судового розгляду [PERSON] вищевказані доводи [PERSON] та його представника не заперечувала, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що такі доказуванню не підлягають. Як встановлено під час судового розгляду, на підставі ордеру на жиле приміщення №0012 від 14 квітня 2005 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надано для проживання квартиру [ADDRESS] , житлова площа якої на час видачі ордеру складала 25,6 кв.м., при цьому складалася з двох кімнат. Згідно плану схеми, погодженого начальником управління містобудування, архітектури та земельних ресурсів та начальником інспекції архітектурно будівельного контролю, відповідно до рішення міськвиконкому від 06 червня 2005 року №526 та згідно з технічним заключенням ПМП «Термінпроект» м. Черкаси, управлінням містобудування, архітектури та земельних ресурсів дозволено реконструкцію власної квартири для поліпшення житлових умов з прибудовою балкону та влаштуванням окремого входу [PERSON] по [ADDRESS] , в зв`язку з чим, після реконструкції вказана квартира складається з: двох кімнат, санвузлу та коридору, а також з прибудови, до складу якої входять: кімната, балкон та коридор з входом з вулиці (а.с.51 т.1). На підставі вищевикладеного, з врахуванням обставин, встановлених у рішенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року у справі №2-3744/2008, суд приходить до висновку, що загальна площа квартири [ADDRESS] , на 28,8 кв.м., в зв`язку з прибудовою веранди площею 8,6 кв.м., кімнати площею 15,0 кв.м. та коридору площею 5,2 м., при цьому у самій квартирі збудовано санвузол. При цьому, в квартирі [ADDRESS] , в період часу 21 серпня 2005 року по 09 лютого 2008 року встановлено та введено в експлуатацію опалення, встановлено лічильники води, електроенергії та газове устаткування (а.с.169-172, 174-176 т.1). Також, як вбачається з фототаблиці, приєднаної до матеріалів цивільної справи [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] , виконаний сучасний ремонт, встановлено сантехніку та металопластикові вікна, вбудовано вихід з квартири, який веде на подвір`я (а.с.151-164 т.1). Як зазначив під час судового розгляду [PERSON] , вищевказані роботи по капітальному ремонту квартири [ADDRESS] , та прибудові до неї, були проведені в період з 2005 року по 2010 рік, за спільні з [PERSON] кошти, при цьому зазначив, що у зазначений період він періодично перебував на заробітках в м. Москва в Російській Федерації, де заробляв приблизно 900 доларів США, які витрачав на ремонт квартири та здійснення прибудови для неї, а також самостійно приймав участь у вказаних діях. Вищевказані доводи [PERSON] під час судового розгляду підтвердили своїми показами свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок безпосередньої праці [PERSON] та його грошових витрат квартира [ADDRESS] є придатною для проживання та збільшилася у площі. При цьому, суд враховує, що [PERSON] не заперечує участі [PERSON] працею та понесення нею грошових витрат у проведених вищевказаних змін квартири. Згідно ч.4 ст.368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. На підставі вищевикладеного, з врахуванням рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року у справі №2-3477/2008, суд приходить до висновку, що 1/2 квартири [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . При цьому, суд не погоджується з доводами [PERSON] щодо застосування у даному спорі норми ст.62 СК України, Так, відповідно до ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, у разі спору суд може визнати майно дружини, чоловіка спільною сумісною власності подружжя на підставі ст.62 СК України, виключно якщо таке є особистою приватною власністю одного з них. Однак, як встановлено судом, 1/2 частина квартири [ADDRESS] , не є майно набутим [PERSON] : до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто; за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», в зв`язку з чим вказана частина квартири не може бути визнана судом спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] у відповідності до ст.62 СК України. Відповідно до ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Враховуючи норми ч.4 ст.368 ЦК України та ст.69 СК України, договір між [PERSON] та [PERSON] про поділ спільного майна подружжя має бути укладеним у письмовій формі, а в частині поділу квартири [ADDRESS] , має бути нотаріально посвідчений. Як зазначила у своєму позові [PERSON] , вона з [PERSON] дійшла згоди щодо розподілу майна в добровільному порядку, а саме, що їй з сином належить житлова квартира [ADDRESS] , а [PERSON] належить житлова квартира [ADDRESS] , авто гараж та легковий автомобіль. Однак, суд не приймає до уваги вищевказані доводи [PERSON] , оскільки будь-яких доказів укладення між [PERSON] та [PERSON] договору про поділ квартири [ADDRESS] , а також про виділ їй вказаної квартири зі складу усього майна подружжя у передбаченому законодавством України порядку, матеріали цивільної справи не містять та нею не надано. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 405/2391/15-ц. Доказів, які свідчать про оспорювання [PERSON] та [PERSON] поширеного правового режиму спільного сумісного майна, а саме на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , набутої [PERSON] час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , матеріали цивільної справи не містять. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами. Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підставі вищевикладеного, з врахуванням рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2008 року у справі №3744/2008 року, яким визнано право власності [PERSON] на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , який є сином сторін та його право власності на вказану частину квартири не оспорюється, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, в зв`язку з чим слід визнати 1/2\~ частину квартири [ADDRESS] , яка на праві власності належить [PERSON] , спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя за визнати за [PERSON] право власності на 1/4\~ частину квартири [ADDRESS] , одночасно припинивши право власності [PERSON] на зазначену частину. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , вона просить суд усунути перешкоди в користуванні належною їй на праві спільної часткової власності житловою квартирою [ADDRESS] , та виселити з неї [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 98 ЖК України, тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Як вбачається з довідки №3303, виданої СКП «Наш дім» 09 грудня 2015 року, [PERSON] , 1975 року народження, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , спільно з сином [PERSON] , 1996 року народження (а.с.7 т.1). Згідно довідки УДМС України в Черкаській області від 31 грудня 2015 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 23 серпня 2006 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Разом з тим, як вбачається з позову [PERSON] та пояснень [PERSON] , останній постійно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Допитані під час судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , підставами для звернення до суду з вказаними вимогами є те, що після розірвання шлюбу [PERSON] залишився тимчасово проживати в належній їй з сином квартирі, мотивуючи своє проживання необхідністю проведення ремонту в належній йому квартирі. Проте незважаючи на ті обставини, що ремонт завершився [PERSON] відмовляється переїжджати до належної йому квартири, чим створює їй перешкоди у користуванні квартирою, яка є двокімнатною, в зв`язку з чим вона не може проживати ні [PERSON] , ні з сином в одній кімнаті. Оскільки кімнати прохідні, вона змушена проходити через кімнату, в якій знаходиться [PERSON] , який також не несе участі в оплаті комунальних платежів по утриманню квартири. Однак, суд не приймає до уваги вищевказані доводи [PERSON] , оскільки такі повністю спростовуються матеріалами цивільної справи. Так, під час судового розгляду [PERSON] зазначив, що дійсно в його власності перебуває квартира [ADDRESS] , в якій він робить ремонт, однак в зв`язку з недостатньою кількість коштів до даного часу такий не завершений. Зазначені доводи [PERSON] у повній мірі під час судового розгляду підтвердив свідок [PERSON] , який був найнятий [PERSON] проводити ремонті роботи в квартирі [ADDRESS] . Крім того, як вбачається з плану схеми, квартира [ADDRESS] , після проведення в ній реконструкції та здійснення прибудови, налічує дві кімнати, які є не прохідними, та має два виходи з через які можливо вийти з квартири не проходячи через іншу кімнату (а.с.51 т.1). Також, під час судового розгляду [PERSON] надав суду квитанції про сплату комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] , в період з 2016 року по 2019 рік включно (а.с.220-223, 225). При цьому, суд вважає, що подання вищевказаних квитанцій саме [PERSON] , свідчить про сплату відповідних комунальних платежів саме ним, що також підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які були надані ними під час судового розгляду. Крім того, як встановлено під час судового розгляду, квартира [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] сину [PERSON] , якого позивач просить виселити з вказаної квартири. Доказів виділення в натурі часток вказаної квартири, що є спільною частковою власністю, матеріали справи не містять. Відповідно до ст.405 ЖК УРСР, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.4 ст.156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи, що [PERSON] , який є співвласником квартири [ADDRESS] , та сином [PERSON] з позовом до [PERSON] з позовом про виселення останнього з вказаної квартири не звертався, при цьому будь-яких заперечень щодо проживання останнього у зазначеній квартирі не надав, суд, з врахуванням положень ст.405 ЖК УРСР, приходить до висновку, що [PERSON] , як член сім`ї співвласника квартири, на законних підставах проживає ній та користується нею. Крім того, як встановлено під час судового розгляду, 1/2 частини є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та за останнім підлягає визнання право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п.7 ч.1 ст.92 Конституції України,\~ правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно ст. 41 Конституції України, держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 9 Конституції України передбачено, що міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства. Так, відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право [PERSON] як співвласник квартири [ADDRESS] , у користуванні вказаною квартирою не може бути обмежено без відповідних та передбачених законодавством України підстав. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] не надала жодного доказу, який свідчить про вчинення з боку [PERSON] їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимого [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні належною їй на праві спільної часткової власності житловою квартирою [ADDRESS] та виселення [PERSON] з займаної квартири задоволенню не підлягають. Як вбачається з заяви про збільшення предмету позову, [PERSON] просить суд, зокрема, встановити факт її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з липня 2010 року по листопад 2015 року. Метою встановлення вказаного факту є визнання поліпшень, які проведені [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , вчинені ним в період проживання з нею в фактичному шлюбі об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації за належну їй частину в спільному майні подружжя (а.с.194-197). Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, для визнання майна спільною власністю на підставі ст.74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сімї. Під час судового розгляду [PERSON] визнав факт його спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2010 року по вересень 2014 року. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Допитані під час судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 2010 року кінець закінчення ремонтних та будівельних робіт у вказаній квартирі, та по 2014 року час коли, відповідно до показів свідка [PERSON] , у них фактично припинилися вказані відносини, при цьому свідок [PERSON] не змогла визначити конкретну дату та рік закінчення спільного проживання як однією сім`єю вказаних осіб. Як вбачається з фототаблиці, наданої [PERSON] , на світлинах зображені, зокрема, [PERSON] та [PERSON] , які проводять час разом у період з 2010 року по 2015 рік включно у різних містах України та Російської Федерації. Під кожною світлиною [PERSON] здійснено напис, який вказує на місце та рік зафіксованої на світлині події (а.с.39-44 т.2). [PERSON] не заперечує пояснення [PERSON] виконані ним у формі написів під світлинами.\~\~\~ На підставі вищевикладеного, суд вважає, що факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] з 2010 року по 2014 року доказуванню не підлягає, оскільки визнається відповідачем та підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~\~ Разом з тим, будь-яких доказів спільного проживання [PERSON] з [PERSON] однією сім`єю в період з 2015 року по листопад 2015 року, останньою не надано та матеріали справи не містять. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в частині встановити факту її спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] з липня 2010 року по листопад 2015 року підлягає частковому задоволенню, та вказаний факт слів встановити у період з 2010 року по 2014 рік. Крім того, [PERSON] просить суд визнати поліпшення, проведені [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , вчинені ним в період проживання з нею в фактичному шлюбі об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з нього на її користь грошову компенсацію за належну їй частину в спільному майні подружжя. Відповідно до протоколу №26 спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету ВАТ «Смілянський цукрокомбінат» від 15 травня 1997 року, профком розглянув заяву [PERSON] , працівника цукрозаводу, з проханням надати житло для проживання в гуртожитку цукрокомбінату за рахунок житла, що вивільнилося при отриманні працівниками цукрозаводу, що проживали там, квартири згідно черги. За результатами розгляду даної заяви, на підставі п.6 параграфу 13 «Правил обліку громадян, які мають потребу у поліпшенні житлових умов і надання їм житлових приміщень», вирішено надати [PERSON] житло в гуртожитку по [ADDRESS] площею [ADDRESS] кв.м.), яке звільнилося після отримання квартири працівником цукрозаводу [PERSON] Склад сім`ї 3 особи: [PERSON] , 1970 року народження, [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 1996 року народження (а.с.235 т.1). Згідно довідки №16-11/242, виданої Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», ТВБВ №10023/0391 філія Черкаське облесне управління АТ «Ощадбанк» 05 червня 2015 року, житловий чек на ім`я [PERSON] , [ADDRESS] , не видавався (а.с.232 т.1). 11 червня 2015 року [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації Смілянського міськвиконкому з заявою, в якій просив оформити передачу в приватну власність квартиру [ADDRESS] , яку займає на умовах найму (а.с.230 т.1). Відповідно до довідки №16-11/413, виданої Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», ТВБВ №10023/0391 філія Черкаське облесне управління АТ «Ощадбанк» 06 жовтня 2015 року, житловий чек на ім`я [PERSON] , [ADDRESS] , не видавався. Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області №484 від 21 жовтня 2015 року «Про передачу у власність (приватизацію) жилого приміщення у гуртожитку по [ADDRESS] , відповідно до ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №380/97-ВР із змінами та доповненнями, п.6 п.п. «а» п.7 ст.5, п.1 ст.8 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року №500-VІ із змінами та доповненнями від 08 вересня 2011 року, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», розглянувши заяву мешканця гуртожитку по [ADDRESS] , подані розрахунки та матеріали, виконавчий комітет Смілянської міської ради вирішив: 1). Передати квартиру [ADDRESS] у приватну власність її мешканцю [PERSON] ; 2). Розрахунок площі, що приватизується безоплатно, затвердити; 3). Виконавчому комітету Смілянської міської ради оформити свідоцтво про право власності на житло (а.с.229 т.1). Згідно свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 22 жовтня 2015 року, виданого виконавчим комітентом Смілянської міської ради, квартира у гуртожитку [ADDRESS] , приватизована згідно з Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року №500-VІ, на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.227 т.1). Як вбачається з декларації про готовність об`єкта до експлуатації «Реконструкція житлових приміщень в гуртожитку під однокімнатну квартиру [ADDRESS] », складеного заступником директора СПК «Наш дім» та зареєстрованого в Управлінні ДАБІ у Черкаській області 25 серпня 2015 року за №ЧК143152370294, на об`єкті виконано всі передбачені проектною документацією згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи. Обладнання встановлено згідно з актами його прийняття після випробування у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природного середовища і антисейсмічні заходи, проектом проведені у повному обсязі. Кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією 80200 гривень, у тому числі: витрати на будівельно-монтажні роботи 74200 гривень, витрати на машини та інвентар 6000 гривень. Вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію аналогічна кошторисній вартості будівництва за затвердженою проектною документацією. Вважати закінчений будівництвом, об`єкт готовий до експлуатації (а.с.245). Як вбачається з заяви про збільшення предмету позову, [PERSON] вважає, що об`єктом права спільної сумісної власності є поліпшення, які проведені [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , оскільки такі вчинені в період проживання з нею у фактичному шлюбі. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08 листопада 2017 року по справі №6-1447цс17, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до ч.1 ст.62 СК України. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, так і його якісних характеристик. Також, у постанові від 14 лютого 2018 року у справі №129/2115/15-ц Верховний Суд вказав, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Разом з тим, жодного доказу, який свідчить про проведення [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , поліпшень, які вчинені ним в період проживання з [PERSON] у фактичному шлюбі, та збільшують вартість вказаної квартири та істотності такого збільшення, останньою не надано, період у який відбувалося поліпшення квартири не зазначено. Крім того, [PERSON] зазначає, що поліпшення у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , проведені саме останнім, при цьому будь-яких доказів, які вказують, що поліпшення вартості майна відбувалися внаслідок спільних затрат подружжя, не надає та про це не вказує. При цьому, суд зазначає, що [PERSON] заперечує факт проведення ремонту у квартирі [ADDRESS] , за рахунок коштів [PERSON] та що такі проведені під час перебуванні у їх фактичному шлюбі. Допитаний під час судового розгляду свідок [PERSON] підтвердив факт проведення ним у квартирі [ADDRESS] , ремонтних робіт, на проведення яких був найнятий [PERSON] . При цьому вказав, що ремонт він проводив за кошти, які надав йому [PERSON] Також, відповідно до ч.1 ст.43 ЦПК України, учасники справи мають право, зокрема, подавати заяви та клопотання. Згідно ч.1 ст.103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Як вбачається з заяви про збільшення предмету позову, [PERSON] зазначає, що розмір поліпшень нею буде визначено шляхом подачі клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи по даній справі. Однак, [PERSON] з клопотання про призначення експертизи для встановлення розміру поліпшень, які були проведені у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , до суду не зверталася, при цьому суд позбавлений за власною ініціативною призначити експертизу, оскільки в такому разі буде порушено принцип диспозитивності. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд не знаходить підстав для збирання доказів у даній справі за власної ініціативи. Згідно ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, [PERSON] не доведено, що у квартирі [ADDRESS] , яка належить [PERSON] відбулися поліпшення, такі істотно збільшили вартість вказаної квартири та його якісні характеристики, відбулися в наслідок її особистих грошових затрат або спільних з [PERSON] під час зареєстрованого шлюбу або проживання однією сім`єю з останнім, а також не визначено розмір грошової компенсації за належну їй частину в спільному майні подружжя, яку суд позбавлений можливості визначати самостійно. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] в частині визнання поліпшень, проведених [PERSON] в належній йому квартирі [ADDRESS] , вчинені ним в період проживання з нею в фактичному шлюбі об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення з нього на її користь грошової компенсації за належну їй частину в спільному майні подружжя відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, в частині вимоги немайнового характеру, суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на її користь сплачений нею судовий збір у сумі 768 гривень 40 копійок. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на його користь сплачений ним судовий збір у розмірі 600 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial