Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

17.04.2014 року до Червонозаводського районного суду м. Харкова звернувся позивач з позовними вимогами про стягнення грошових сум переданих у позику, процентів за користування позикою, 3% річних, інфляційних витрат та неустойки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 21.05.2010 року та 08.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено два договори позики, за яким останній отримав у позику відповідно 149\~150,00 грн. та 324\~000,00 грн. Пізніше до договору позики від 08.09.2013 року були внесені зміни, у звязку з тим, що відповідачем було частково погашено позику та відповідно розмір позики був визначений у розмірі 259\~200,00 грн. Разом з тим, відповідач не виконав свої зобовязання належним чином, тому позивач просить стягнути з нього, з урахуванням уточнених позовних вимог (т.2 а.с. 1-6) за договором позики від 21.05.2010 року суму позики у розмірі 149\~150,00 грн., а з урахуванням індексу інфляції 298\~827,99 грн., проценти за користування позикою згідно із договором у розмірі 56\~750,55 грн., 3% річних, що становить 42\~638,25 грн. Крім того, просить стягнути з відповідача за договором позики від 08.08.2013 року грошові кошти передану у позику 259\~200,00 грн., а з урахуванням індексу інфляції 455\~980,26 грн., проценти за користування позикою згідно із договором у розмірі 152\~195,67 грн., 3% річних у розмірі 22\~224,35 грн. та неустойку відповідно до умов договору у розмірі 1\~537\~056,00 грн. У судовому засіданні позивач та представник позивача просив задовольнити позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача у судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач втратив право на стягнення у судовому порядку суми заборгованості за договором позики від 21.05.2010 року через те, що ним пропущений строк позовної давності, який становить 3 роки, про була зроблена заява у судовому засіданні та у письмових запереченнях (т.1 а.с. 89-95). Також відповідач заперечував щодо стягнення з нього заборгованості за договором позики від 08.08.2013 року через те, що гроші за цим договором не передавались, а тому договір позики не може вважатися укладеним, договір позики є недійсним через те, що відповідач діяв під впливом обману та під впливом тяжких обставин та окремо заперечував щодо можливості стягнення штрафних санкцій через те, що такий вид неустойки не передбачений цивільним законодавством. Також представником відповідачем була подана заява про зменшення розміру штрафних санкцій (т.1 а.с. 240). Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, дослідивши письмові докази, вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 21.05.2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір позики, за яким останній отримав грошові кошти у розмірі 149\~150,00 грн. зі строком повернення до 22.09.2010 року, із зобовязанням сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 8% річних, що підтверджується договором позики та розпискою виданою відповідачем (т.1 а.с. 17-18, т. 2. а.с. 7). 08.08.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою договір позики, за яким [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 324\~000,00 грн., із строком повернення до 08.11.2014 року, із зобовязанням сплачувати проценти за користування позикою у розмірі 36 % річних, що підтверджується договором позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3020. 28.09.2013 року до цього договору були внесені зміни, відповідно до яких сума позики складає 259\~200,00 грн. (т.1 а.с. 17-18, т. 2. а.с. 7). Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом перевірено розрахунок суми процентів за договорами позики від 21.05.2010 року та від 08.08.2013 року, наданий позивачем та встановлено його відповідність та правильність (т. 2 а.с. 3-6). За таких обставин, відповідач зобовязаний був повернути позику у сумі 149\~150,00 грн. до 22.09.2010 року за договором позики від 21.05.2010 року, а позивач має право на отримання процентів від суми неповернутої позики за період з 23.09.2010 р. до 24.06.2015 року у розмірі 56\~760,55 грн. Також з відповідача підлягає стягненню сума позики за договором позики від 08.08.2013 року, з урахуванням внесених змін 28.09.2013 року до договору позики, у розмірі 259\~200,00 грн. та проценти за користування позикою за період з 08.08.2013 року по 24.06.2015 року у розмірі 152\~195,67 грн. Разом з тим, оскільки відповідачем зроблена заява щодо застосування наслідків спливу позовної давності за вимогами по стягненню заборгованості за договором позики від 21.05.2010 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем та його представником до суду не надані належні та допустимі докази тієї обставини, що позовна давність переривалась або зупинялась. За таких обставин, враховуючи, що відповідач мав повернути позику до 22.09.2010 року, а позивач звернувся до суду 17.04.2014 року, позовні вимоги в частині стягнення суми позики у розмірі 149\~150,00 грн. за договором позики від 21.05.2010 року задоволенню не підлягають у звязку із спливом 3-х річного строку позовної давності. Про те, позовні вимоги щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 21.05.2010 року підлягають задоволенню частково, так як згідно п.1.2.1. договору позики від 21.05.2010 року проценти сплачуються щомісячно, 22 числа до дня повернення позики, а отже позовну давність слід застосовувати до кожного платежу за процентами окремо, враховуючи, що позивач звернувся до суду 17.04.2014 року, проценти, що підлягають стягненню з відповідача слід розраховувати з 18.04.2011 року до 24.06.2014 року, а тому стягненню з відповідача підлягають проценти за користування грошовими коштами у розмірі 49\~983,64 грн. із розрахунку: 149\~150,00 грн.*8*1529 днів/365/100. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, \~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що судом було відмовлено в стягненні суми позики за договором позики від 21.05.2010 року з підстав застосування наслідків спливу позовної давності, з цих же підстав суд відмовляє у задоволені позовних вимог в частині стягненню суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції через те, що індекс інфляції нараховуються на суму боргу за договором позики. Про те, з відповідача підлягає стягненню 3% річних за прострочення повернення позики за договором позики від 21.05.2010 року за період з 18.04.2011 року до 24.06.2014 року, з тих же підстав, що і стягнення процентів за договором позики від 21.05.2010 року, у розмірі 18\~743,86 грн. із розрахунку: 149\~150,00 грн.*8*1529 днів/365/100. Окремо підлягають стягненню з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за договором позики від 08.08.2013 року у розмірі 196\~780,26 грн. та відповідно 12\~633,34 грн., із розрахунку 259\~200,00 грн.*3*593 дні /365/100. При цьому суд зазначає, що розрахунок позивача щодо стягнення 3 % річних, що становить 22\~224,35 грн. за договором позики від 08.08.2013 року є невірним, оскільки 3 % річних позивач розраховував із суми боргу з урахуванням індексу інфляцію, що є помилковим. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із п. 7 договору позики від 08.08.2013 року, у разі прострочення повернення позики Позичальник сплачує штрафні санкції, у розмірі 1% від несплаченої суми за кожен день прострочення. Верховний Суд України у Постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, прийшов до висновку, що за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню неустойка у розмірі 946\~080,00 грн., із розрахунку 259\~200,00 грн.*1%*365 дні. При цьому, приймаючи до уваги засади справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи, що сума боргу за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних разом становить 468\~613,60 грн.., приймаючи до уваги, що відповідач є батьком трьох дітей (т.1. а.с. 15), на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, вважає за необхідне зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача до 768\~528,00 грн., що є вдвічі меншою сумою пені, яка була заявлена позивачем. Також суд зазначає, що суд не приймає доводи відповідача, що договір позики є неукладеним з тих підстав, що відповідач не отримував грошові кошти від позивача, оскільки п. 3 договору позики від 08.08.2013 року передбачено, що сторони підтверджують, що на момент укладення цього договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 324\~000,00 грн. Доказів щодо існування інших обставин, які були підставою для заперечень відповідача, в тому числі недійсності правочину, до суду подано не було. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial