Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-26 00:00:00

16.11.2017 року позивач звернулася до суду з вимогами до відповідача про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з вересня 2002 року працювала у відповідача на посаді продавця бакалійного відділу з продажу спиртних напоїв та горілчаних виробів. З 27.02.2006 року по 15.07.2010 року вона перебувала у декретній відпустці, після чого з 15.07.2010 року вона продовжила роботу у відповідача. 04.10.2010 року її примусово відправили у відгул у зв'язку з попередньою беззмінною працею та зобов'язали здати зміну новоприйнятому працівнику. Згодом її повідомили, що роботи для неї немає, вона підлягає звільненню, запропонували погасити матеріальну шкоду за псування товару у якого сплинув строк реалізації. З вказаним рішенням вона не погодилася та оскаржила його до прокуратури Апостолівського району, оскільки ревізія відділу, де вона працювала, не проводилася, договору про повну матеріальну відповідальність вона не підписувала, нестачі товару не було виявлено. В зв'язку з не проведенням відповідачем розрахунку та не наданням трудової книжки вона звернулася з позовом до суду про стягнення несплаченої заробітної плати, під час розгляду справи дізналась про те, що звільнена за прогул, хоча прогулу не вчиняла, була фактично недопущена до роботи власником. Рішенням суду було стягнуто невиплачену заробітну плату, поновлено її на роботі. До цього часу рішення суду не виконано, її на роботі не поновлено, трудову книжку не повернуто з невідомих причин. Однак за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року заробітна плата їй не сплачена, заробітна плата за вересень 2010 року становила 1820 грн., що підтверджується відомістю на видачу заробітної плати, а тому просила стягнути заробітну плату за неврахований період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року у розмірі 3640 грн. Середньоденна заробітна плата складала 130,00 грн., кількість днів з моменту звільнення до дня звернення до суду становить 1680 дні, тому середній заробіток за час несвоєчасної виплати заробітної плати становить 218400 грн. Просила стягнути з відповідача несплачену заробітну плату за останні два місяці роботи 3600 грн., нараховану заробітну плату 218400 грн. зі збільшенням на час розгляду справи та моральну шкоду 10000,00 грн. Представник відповідача ТОВ «Агростандарт» відзиву на позов не надав, заперечень проти позову не виклав, у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим розгляд справи здійснено на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що працювала у відповідача з 2002 року, з жовтня 2010 року не допускалась до роботи з невідомих причин, їй не видавали наказ про звільнення, трудову книжку, вимагали повернення коштів за псування товару і до цього часу трудову книжку їй не вручено. Рішенням суду звільнення визнано незаконним, її поновлено на роботі, однак рішення суду не виконується. У спірний період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року не могла приступити до виконання обов'язків з поважних причин, тому за вказаний період відповідач зобов'язаний був сплатити їй заробітну плату, однак цього не зробив, а тому просила стягнути несплачену заробітну плату, моральну шкоду та середній заробіток з час затримки розрахунку при звільненні. Суд, вислухавши позивача, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково. При розгляді справи встановлено наступні обставини. Позивач [PERSON] наказом № 44 по ТОВ «Агростандарт» від 01 листопада 2005 року, прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів в магазин «Центральний-1» м. Апостолове з 01.11.2005 року. Наказом № 35-О по ТОВ «Агростандарт» від 27.09.2010 року з позивача стягнуто суму псування товару в розмірі 131 гр. 89 коп. на підставі акту без номеру від 27.09.2010 року. Наказом № 38-О від 04.10.2010 року стягнуто суму нестачі товару в розмірі 453 гр. на підставі акту без номеру від 04.10.2010 року. Наказом № 49-К від 13 грудня 2010 року позивач звільнена з посади продавця продтоварів магазину «Центральний-1» м. Апостолове за прогули без поважних причин за ст.40 п.5 КЗпП України з 13 грудня 2010 року. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року: - Стягнуто з ТОВ «Агростандарт» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за вересень-жовтень 2010 року у сумі 289,09 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10675 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 528,75 грн.. Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року: - Визнано незаконним наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» Камзель В.О. № 49-К від 13 грудня 2010 року про звільнення [PERSON] з посади. - Поновлено [PERSON] на посаді продавця продтоварів магазину «Центральний» м. Апостолове товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт». - Стягнуто з ТОВ «Агростандарт» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 30 961 гр. 25 коп. (зробивши відрахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів), моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, незаконно утримані кошти в розмірі 584 гр. 89 коп., всього в розмірі 31 640 гр. 89 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.01.2014 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року в зазначеній частині залишено без змін, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання незаконними та скасування наказів № 35-О по ТОВ «Агростандарт» від 27.09.2010 року та № 38-О від 04.10.2010 року - відмовлено. У період з 04 жовтня по 12 грудня 2010 року позивач не працювала, однак і не була звільнена чи відсторонена від роботи. Ці обставини встановлені зазначеними судовими рішеннями, які на даний час набрали законної сили. Позивач вважає, що за вказаний період з 04 жовтня по 12 грудня 2010 року вона мала отримувати заробітну плату. Звертаючись до суду за захистом порушеного права позивач стверджувала, що дійсно не виконувала посадові обов'язки у цей період з тих причин, що на неї безпідставно покладено обов'язок відшкодування матеріальної шкоди, при цьому до роботи її не допущено та не видано наказ про звільнення та трудову книжку. Відповідачем не викладено своєї позиції щодо заявлених позовних вимог. Вирішуючи питання щодо наявності порушення права позивача на отримання заробітної плати, суд виходить з того, що за положеннями ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на працю, згідно положень ст.. 2 КЗпП України, реалізується шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі або з фізичною особою. Згідно ст.. 21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За положеннями ст.. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Оскільки 01 листопада 2005 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Агростандарт» укладено безстроковий трудовий договір, суд вважає, що позивач реалізувала своє право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею за умовами трудового договору до моменту припинення трудового договору з передбачених законодавством підстав та зобов'язана була виконувати роботу, визначену трудовим договором, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а відповідач ТОВ «Агростандарт» зобов'язаний був виплачувати позивачці заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. В свою чергу, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (стаття 141 КЗпП України). Позивач стверджувала, що у період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року не могла виконувати роботу за трудовим договором з незалежних від неї підстав - не була допущена до роботи без законних підстав та не отримала наказ про звільнення і трудову книжку. Доказів на спростування даної обставини відповідачем не надано, рішенням суду від 18.11.2013 року встановлено, що під час звільнення відповідач не з'ясував у позивача причини невиходу на роботу, не відібрав у неї пояснення, з наказом про звільнення не ознайомив. На даний час вказане рішення набрало законної сили, а тому згідно положень ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням не підлягають доказуванню. Оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо не допуску до роботи, пояснень щодо причин відсутності позивача на роботі роботодавцем не відбиралось, а причини відсутності на роботі зазначені позивачем а саме - недопущення її до роботи є поважними, оскільки за відсутності цих причин позивач мала б можливість виконувати роботу визначену трудовим договором та отримувати заробітну плату, наказ про звільнення прийнято більше ніж через два місяці з моменту невиконання позивачем роботи за трудовим договором, хоча для звільнення з підстав прогулу достатньою є відсутність працівника на роботі протягом 3 годин, а тому суд вважає, що право позивача було порушено, а тому підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за вказаний період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року на користь позивача. Доводи позивача про те, що її середньоденний заробіток складав 130,00 грн. не знайшли свого підтвердження, оскільки надана нею на підтвердження цієї обставини відомість про заробітну плату є недопустимим доказом на підтвердження даного факту та суперечить встановлених судовим рішенням по спору між тими ж сторонами обставинам. Як рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року, так і рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18.11.2013 року встановлено, що середньоденний заробіток [PERSON] на момент звільнення становив 58 грн. 75 коп., в місяць відпрацьовано 15 робочих днів. При обрахуванні середнього заробітку суд взяв до уваги табелі обліку робочого часу та дані щодо розміру нарахованої позивачу заробітної плати згідно книги по нарахуванню заробітної плати ТОВ «Агростандарт» за 2010 рік, оскільки вказані документи є допустимими доказами. Оскільки справа розглядається між тими ж сторонами, вказані встановлені судовим рішенням обставини, не підлягають доказуванню. За таких обставин середній заробіток за час з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року становить 2056,25 грн., виходячи з розрахунку: 58 грн. 75 коп. х 35 робочих днів = 2056,25 грн.. Тому позовні вимоги про стягнення заробітку за період з 04.10.2010 року по 13.12.2010 року слід задовольнити частково. Відповідно до ст.. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно із ст.. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Виходячи із того, що спір у частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає частковому задоволенню, слід частково задовольнити і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 грудня 2010 року по 27.08.2018 року включно складає 56341,25 грн. (58гр. 75коп. х 959 робочих днів = 56341,25 грн.). Враховуючи, що позовні вимоги щодо сплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню, вказана сума середнього заробітку підлягає зменшенню на підставі ч.2 ст. 117 КЗПП України до 20 000 грн.. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем були порушені трудові права позивача в зв'язку з невиплатою заробітної плати, в цей час не було розірвано трудовий договір та не видано трудову книжку, що позбавляло її можливості працевлаштуватись. Все це спричинило моральні страждання позивачу. Вказані обставини вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Все це відбулося з вини відповідача, в зв'язку з чим з відповідача підлягає стягненню моральна шкода. Суд вважає, що 2 000 грн. є достатньою компенсацією страждань, які зазнала позивач у зв'язку з порушенням її трудових прав. Таким чином, позов [PERSON] слід задовольнити частково - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату у розмірі 2056,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., а всього - 24056,25 грн. Згідно ст. 284 ЦПК України: 1. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.2. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.3. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.4. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Outcome: partial