Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

17.06.2021 року позивач звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що 23.04.2003 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким посвідчив, що квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . 23.05.2003 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 23.04.2003 року зареєструвала право приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . 30.04.2021 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради видав Відомості № М5-97731-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні / будинку, згідно яких вбачається, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] з 11.10.2005 року по теперішній час. 17.06.2021 року TOB ОК «Житло-Сервіс» посвідчив складений Акт про фактичне не проживання за місцем реєстрації, згідно якого встановлено, що з січня 2011 року по теперішній час [PERSON] фактично не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідач не з`являється за вказаною адресою, предметів особистого вжитку та майна відповідача в квартирі також немає. До того ж всі витрати по комунальним платежам здійснює позивач, відповідач за комунальні платежі не сплачує. Враховуючи той факт, що відповідач не проживає в квартирі, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав як власника. Факт не проживання визнання [PERSON] у квартирі понад десяти років без поважних причин є підставою звернення до суду [PERSON] за захистом своїх прав як власника. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Маломуж А.І. хвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.09.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, відзив на позов не надав. Відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача Київським районним судом м. Одеси постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 23.04.2003 року Виконавчий комітет Одеської міської ради видав свідоцтво про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яким посвідчив, що квартира належить на праві приватної власності [PERSON] . 23.05.2003 року Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості Одеської міської ради на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 23.04.2003 року зареєструвала право приватної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . 30.04.2021 року Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради видав Відомості № М5-97731-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні / будинку, згідно яких вбачається, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] з 11.10.2005 року по теперішній час. 17.06.2021 року TOB ОК «Житло-Сервіс» посвідчив складений Акт про фактичне не проживання за місцем реєстрації, згідно якого встановлено, що з січня 2011 року по теперішній час [PERSON] фактично не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. В силу ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частинами першою, другою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартира (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. П.2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах ВС від 24.10.2018 року, справа №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року, справа №760/13113/14-ц. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Визнання відповідача втратившим право на користування спірним житлом в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло та недобросовісності дій сторін, внаслідок яких [PERSON] може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі 569/4373/16-ц та постанові від 01.04.2020 у справі № 287/318/18-ц (провадження № 61-16571св19). За наведеного вбачається, що в обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що відповідач зареєстрований в квартирі з 2005 року, не проживає у спірній квартирі з 2011 року. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі та вибув в інше жиле приміщення, а один акт про не проживання, який складений, 17.06.2021 року, не є беззаперечним доказом, ґрунтується на припущеннях, на яких не може ухвалюватися рішення суду. Інших належних доказів, в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивачка не надала. Клопотань про допит свідків від позивачки до суду не надійшло. Також, відомостей про наявність іншого житла, яке належить відповідачу на будь-якому праві, іншого місця проживання та реєстрації відповідача, матеріали справи не містять. Отже, втрата ним права користування спірним житлом без наявності іншого буде крайньою формою втручання у право на житло без належних для того обґрунтувань та підстав. Крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд апеляційної інстанції керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши наявні докази, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд вважає, що в задоволенні позову належить відмовити. На підставі викладеного та ст.ст.319, 321, 386, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed