Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

17.06.2015 року позивачки звернулися з позовом. Вимоги мотивували тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2002 року їм на праві власності належить квартира [ADDRESS]. За вказаною адресою на даний час залишається зареєстрованим колишній власник квартири [PERSON], який фактично після її продажу в ній проживав, не приймав участі у витратах на утримання квартири, в добровільному порядку з реєстрації не знявся. Посилаючись на наведене, позивачки просили визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позивачки [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином сповіщеними про час та місце судового розгляду справи, до суду не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду справи, до суду не прибув, про причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи у його відсутність не надав, а тому суд ухвалив про розгляд справи по суті у його відсутність. Представник третьої особи, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду справи, до суду не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, надані позивачкою, дійшов наступного висновку: Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4717, [PERSON] \\а.с.7\\, [PERSON] було придбано у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. \\а.с. 11\\. Згідно довідки ПП «Жилкомсервіс» від 05.05.2015 року за № 387 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] \\а.с. 10\\. В ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює: право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Зокрема, відповідно до ч.3 ст.47 Конституції України та ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений права користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом за відповідним рішенням суду. Зі змісту п. 10, 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року вбачається, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своєю власністю на власний розсуд, усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Згідно до ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усуненні будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст.16,386,391 ЦК України. Статтями 386 та 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом з достатньою повнотою встановлено, що відповідач не є членом сім»ї позивачок, не укладав будь-яких угод з останніми щодо користування спільною квартирою, з 2002 року не проживає в цій квартирі. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. - зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки реєстрація відповідача в належній позивачкам квартирі перешкоджає їм у здійсненні ним свого права володіння, користування та розпорядження своїм майном, позов підлягає задоволенню, оскілки позовні вимоги ґрунтуються на приписах закону і знайшли підтвердження доказами, встановленими судом. Доказів, які б спростовували висновки суду, відповідач не надав. Питання про судові витрати підлягає вирішенню відповідно до ст. 88 ЦПК України На підставі викладеного, кер4уючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст.ст. 9, 71 ЖК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р., роз»ясень за постановою Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2, ст.ст. 6, 10, 11, 59-61, 88, 209 ч. 3, 212, 213, 215 ЦПК України, суд

Outcome: approved