Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

15.07.2019 представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути з [PERSON] на користь позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 01.11.2012 в розмірі 20258,98 грн., станом на 17.06.2019, яка включає заборгованість: за тілом кредиту - 4528,73 грн., по відсоткам за користування кредитом - 4386,21 грн., заборгованість за пенею та комісією - 10012,18 грн., штраф відповідно до п.п. 2.2 Генеральної угоди - 1331,86 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1921 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказує, що 01.11.2012 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке перейменоване на АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якого позивач надав відповідачеві кредит в розмірі 7280,92 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з встановленням щомісячного платежу з 01 по 25 число кожного місяця. Відповідач своїм підписом підтвердив згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, який по своїй суті є договором приєднання. Банк свої зобов`язання перед [PERSON] виконав належним чином, надавши кредит в обумовленому розмірі, але відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв`язку з чим у нього сформувалася заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Також позивач просив вирішив питання про судові витрати, стягнувши з відповідача на користь банку судовий збір в розмірі 1921 грн. Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався, просив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, за відсутності представника банку, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 3, 42). Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 47), а також шляхом отримання повістки під розписку в суді, однак до суду повторно не з`явився (а.с. 61,63-64), про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав, відзиву не подано. Відповідно до п. 2 ч.7, ч.8 ст. 128 ЦПК України, про час та місце розгляду справи відповідач вважається повідомленим належними чином. За даних обставин, неодноразові неявки відповідача в судове засідання суд розцінює як намір затягування розгляду справи, що суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 1950 року. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів в силу ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, перевіривши розрахунок заборгованості наданий позивачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.11.2012 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої, з метою створення умов для сплати відповідачем заборгованості за кредитним договором № SAMDN2100000-1729970 від 28.11.2005 (а.с. 6, 7, 55), банк надав йому кредит в розмірі 7280,92 грн., на строк 36 місяців тобто на період з 01.11.2012 по 30.11.2015 року, а відповідач зобов`язався сплатити кредит в обумовлений строк та сплатити відсотки за користування ним в розмірі 1,5 % на місць (18 % річних), з обов`язковими щомісячними платежами в сумі 264,15 грн., які підлягали сплаті в період з «1» до «25» числа кожного місяця (а.с. 55). Відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди, заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, є простроченою, а відповідач сплачує банку штраф в розмірі 1772,94 грн. (а.с. 7, 55). Відповідно до п. 2.8. Генеральної угоди, при порушенні відповідачем зобов`язань з погашення кредиту, він зобов`язаний сплатити банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення (а.с. 7, 55). Для надання послуг за вказаним договором, Банк видав відповідачу платіжну картку (а.с. 7, 55), на яку перераховано кредитні кошти (п. 2.3 договору). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки по рахунку [PERSON] , відповідач взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, з квітня 2014 припинив вносити щомісячні платежі (а.с. 4-5), а також не надав Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами, шляхом їх списання з рахунку відповідно до п. 1.4. Угоди. Лише 30.11.2015 відбулося автоматичне часткове погашення заборгованості на суму 131,66 грн. (а.с. 53 зворот), По суті вказаний договір є договором приєднання в розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, що може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідач в судове засідання не з`явився, обставини вказані позивачем не спростував. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У силу ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, при цьому одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Імперативним приписом ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов`язання. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання перед [PERSON] за Генеральною угодою від 01.11.2012 виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі 7280,92 грн., на платіжну картку, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку (а.с. 4-5, 52-54). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право вимоги кредитора (ч.1 ст. 509 ЦК України) вимагати їх повернення. Сторони договору обумовили в ньому чіткий строк кредитування з 01.11.2012 по 30.11.2015, в межах якого діяли умови договору щодо нарахування відсотків за користування кредитом, а також відповідальності за порушення зобов`язання. Після закінчення строку кредитування, а саме з 01.12.2015 у відповідача припинився обов`язок щодо внесення щомісячних платежів та виник обов`язок повернути всю суму кредиту та нарахованих на нього відсотків та інших платежів, обумовлених договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 (п. 54). З наданого позивачем розрахунку заборгованості, дані якої узгоджуються з випискою по рахунку відповідача [PERSON] , слідує, що він взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином, починаючи з квітня 2014 припинив вносити щомісячні обов`язкові платежі, у зв`язку з чим станом на дату закінчення строку кредитування (30.11.2015) мав заборгованість за тілом кредиту 4528,73 грн. (599,28 грн. поточна заборгованість та 3929,45 грн. прострочена заборгованість), а також заборгованість за відсотками за користування кредитом 1496,88 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками нарахованими за період з 01.12.2015 по 17.06.2019 не підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не узгоджується з положеннями законодавства, в силу нарахування відсотків поза строками кредитування. Вимог про стягнення з відповідача коштів в порядку ст. 625 ЦК України позивачем не заявлено. Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання. Відповідно до ст. 549 ЦПК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно п. 2.8 генеральної угоди, позичальник зобов`язався сплачувати банку пеню за порушення зобов`язань по погашенню кредиту, розмір якої вказаний в умовах та правилах кредитування (а.с. 55). Пунктом 1.1.5.21 Умов та правил кредитування визначено, що за умови не зазначення іншого, при непогашенні кредиту в строк, встановлений графіком погашення кредиту, відсотків та винагороди, заборгованість вважається простроченою та на неї нараховується пеня, розрахунок якої здійснюється відповідно до розміру для відсотків, з дня виникнення заборгованості (а.с. 8-31). Позивачем перед судом заявлено вимогу про стягнення з відповідача 10012,18 грн. в якості заборгованості за комісією та пенею, без розмежування сум складових вказаної заборгованості. Про даний факт суд повідомляв позивача при залишення позову без руху, але позивач своїм правом на уточненні позовних вимог не скористався, вимоги в частині стягнення пені та комісії не уточнив. При цьому, така складова заборгованості як комісія умовами генеральної угоди не передбачена, надання відповідачем згоди на її нарахування, обумовлення між сторонами підстав для її нарахування та розміру, перед судом не доведено. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі, про що вказано в тексті генеральної угоди, його положення як менш захищеної сторони договору (споживача), відсутність чіткого розрахунку заборгованості за пенею та комісією, адже в розрахунку заборгованості вказана сума зазначена як сума нарахованої комісії, яка умовами договору не визначена (а.с. 5), виходячи з принципів змагальності, диспозитивності, розумності та справедливості, беручи до уваги те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в цій частині, у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю перед судом. Вимоги позивача в частині стягнення штрафу в розмірі 1331,86 грн., суд вважає такими, що підлягають задоволенню, оскільки право банку нараховувати штраф в розмірі 1772,94 грн. за порушення кредитором взятих на зобов`язань передбачено п. 1.3.3. та 2.2 генеральної угоди, а факт порушення зобов`язань доведений перед судом випискою по рахунку [PERSON] . Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, встановивши обставини неналежного виконання [PERSON] кредитно-договірних зобов`язань, часткову обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 01.11.2012, а саме за тілом кредиту - 4528,73 грн., по процентам за користування кредитом станом на 30.11.2015 - 1496,88 грн., штрафом - 1331,86 грн., суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 7357,47 грн. (з розрахунку: 4528,73 грн. + 1496,88 грн. + 1331,86 грн.). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, розмір понесених позивачем судових витрат пов`язаних з розглядом справи,

Outcome: partial