Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

15.10.2020 року позивач звернувся з позовом до Ленінського районного суду м. Запоріжжя до відповідача про виключення з актового запису №200, складеного 07.07.2016 року Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління Міністерства юстиції у Херсонській області, відомостей про батька - [PERSON] , [INFO] , відносно дитини [PERSON] , [INFO] , інші відомості при внесенні змін в актовий запис про народження дитини залишити без змін. Позивач вказує, що 07.08.2015 року між сторонами було укладено шлюб. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13.04.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. 26.02.2020 року відповідач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Проте позивач повідомляє, що він не є біологічним батьком неповнолітньої [PERSON] , тому звертається до суду з позовом про виключення відомостей про батька з актового запису. 26.11.2020 року відповідачем у справі було подано відзив, в якому відповідач просить відмовити у позові з наступних підстав. Відповідач зазначає, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , при реєстрації шлюбу позивачу було достовірно відомо, що відповідач має малолітню дитину, якій на той час виповнилося майже шість років. 07.07.2016 року відповідно до заяви позивача про визнання батьківства були внесені зміни до актового запису про народження дитини. Відповідач звертає увагу на положення ч. 5 ст. 136 СК України та стверджує, що при подачі заяви про визнання батьківства, позивач достовірно знав, що [PERSON] не його дочка. В судовому засіданні представник позивача адвокат Дьякова Т. В. позов підтримала, просила задовольнити у повному обсязі. Пояснила, що позивач познайомився з відповідачем у 2006 році під час його відряджень до Генічеська, свої стосунки вони приховували, тому що на той час позивач був одружений. Коли він остаточно припинив шлюбні відносини з першою дружиною, почав проживати з відповідачем та згодом вони одружилися. Відповідач впевнила його, що [PERSON] його дочка, тому він і подав заяву про визнання батьківства. Коли між сторонами погіршилися шлюбні відносини, позивач став підозрювати, що дочка не його дитина. У судовому засіданні відповідач та його представник адвокат Черкашин І. І. проти позову заперечували, просили відмовити у повному обсязі. Відповідач пояснила, що з позивачем познайомилася у 2013- 2014 році на роботі в магазині «Фокстрот» - вона працювала продавцем - консультантом, а він у службі безпеки. На той час він ще був одружений, проте позивач їй розповідав, що з дружиною розійшовся. 08.03.2014 року від позивача пішла дружина та згодом подала на розлучення, а позивач переїхав до неї. Щодо дочки [PERSON] , то позивачу завжди було відомо, що він не є її батьком, оскільки на момент її народження сторони не були навіть знайомі. Батьком дочки є [PERSON] , про це було відомо як позивачу, так і дитині, оскільки дитина досить тривалий час не хотіла називати позивача «папа». Позивач сам забажав, щоб усі діти мали його прізвище. Оскільки усиновлення досить тривала процедура, він вирішив, що подати заяву про визнання батьківства. Питання щодо подання вказаної заяви позивач обговорював з біологічним батьком дитини [PERSON] . Дочка періодично спілкувалася з своїм біологічним батьком, проте останні пару років зв`язку з ним не має, тому що він мешкає у Криму. Конфлікт між сторонами виник коли відповідач подала заяву про стягнення аліментів, оскільки позивач не бажає сплачувати аліменти на дочку, оскільки достовірно знає, що вона не його дитина. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю. Дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, допитавши свідків, суд прийшов до наступних висновків. Згідно копії свідоцтва про шлюб, 07.08.2015 року сторони уклали шлюб. Від шлюб мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень, 07.07.2016 року до актового запису № 200, складеного 30.09.2009 року Генічеським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, на підставі заяви про визнання батьківства від 16.06.2016 року, були внесені наступні зміни: прізвище дитини змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », відомості про батька змінено з « [PERSON] » на « [PERSON] », державна реєстрації проводиться змінено з «відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України» на «відповідно до ст. 126 СК України». Відповідно до копії відповіді Генічеського ясла - садок №14 «Колосок» від 15.12.2020 року № 76 дитина [PERSON] , [INFO] , відвідувала ясла - садок з 19.09.2011 року по 21.09.2013 року. Також відповідачем надано фотознімки з виписки з пологового будинку, з яких вбачається, що дочку [PERSON] з пологового будинку забирав не позивач, а інший чоловік, зі слів відповідача - біологічний батько дитини. Вказані обставини представником позивача не заперечуються. Судом встановлено, що позивач не є біологічним батьком [PERSON] , вказані обставини підтверджуються поясненнями обох сторін та ні ким не оспорюються. На підготовчому судовому засіданні позивачем було заявлено клопотання про при призначення судово - біологічної експертизи, проте представник позивача у подальшому від вказаного клопотання відмовилася у зв`язку з тим, що відповідач підтвердила, що [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] . Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Отже, стаття 15 ЦК України об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язанез позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 СК України (частина перша статті 121 СК України). Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина перша статті 122 СК України). За частиною першою статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124,126 СК України, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (частини перша та друга статті 136 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком. Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2007 року). Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. При вирішенні справ про оспорювання батьківства суд повинен керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін по справі. Згідно частини п`ятої статті 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати. Відповідно, з урахуванням частини третьої статті 12 ЦПК України та частини першої статті 81 ЦПК України на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати. Така правова позиція щодо застосування вищезазначених норм СК України при розгляді подібних справ викладена у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2020 року в справі № 641/2867/17-ц (касаційне провадження № 61-38660св18), від 22 грудня 2020 року в справі № 127/25686/17 (касаційне провадження № 61-13452св19), від 05 лютого 2021 року в справі № 615/483/20 (касаційне провадження № 61-17337св20). Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що 07.07.2016 року до актового запису про народження [PERSON] були внесені зміни щодо батька дитини на підставі заяви позивача про визнання батьківства від 16.06.2016 року. Також сторонами не заперечувалося, що [PERSON] , [INFO] , не має кровного споріднення (не є біологічною дочкою) [PERSON] , а тому в силу вимог частини першої статті 82 ЦПК України ці обставини не потребують встановлення. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Вона повідомила, що на момент народження [PERSON] , її дочка проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] , біологічним батьком [PERSON] , у м. Генічеську. Коли онуці було приблизно два роки, дочка припинила спільне проживання з [PERSON] , а приблизно через рік дочка з онукою переїхала до м. Запоріжжя. Саме у м. Запоріжжі дочка познайомилася з позивачем, вони разом працювали у магазині « Фокстрот », де позивач працював охоронцем. [PERSON] позивач вирішив зареєструвати на себе вже після укладення шлюбу, незадовго до того, як [PERSON] мала йти у перший клас. [PERSON] завжди знав, що [PERSON] не його дочка, оскільки на момент її народження вони навіть не були знайомі. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що зі сторонами знайома з 2016 року, познайомилася з відповідачкою на дитячому майданчику, вони дуже тісно дружили сім`ями, поки сторони не розійшлися. Наразі стосунки свідок підтримує з відповідачем. Проте, що [PERSON] не дочка [PERSON] , а дитина від першого шлюбу, свідок завжди знала, вказані обставини неодноразово озвучувалися як відповідачем, так і самим [PERSON] . Позивач часто зловживав спиртними напоями, коли напивався постійно розповідав, що [PERSON] не його дочка, але він її удочерив, чим дуже пишався. Сторони познайомилися на роботі у магазині «Фокстрот» у м. Запоріжжя, вона працювала продавцем консультантом, а він - охоронцем. Біологічного батька дитини звуть [PERSON] . [PERSON] постійно спілкувалася з рідним батьком [PERSON] . Дитина обох чоловіків називала батько, і позивача, і [PERSON] . При цьому [PERSON] завжди знала, що позивач її удочерив. Свідок повідомила, що вони сім`ями разом з подружжям [PERSON] приїжджали відпочивати у м. Генічеськ, [PERSON] зустрічалася з рідним батьком, позивач був проти такого сплакування, через що виник конфлікт. Показання свідків відповідають поясненням, наданим відповідачем, тому у суду вказані пояснення не викликають сумніву. Зауваження представника позивача, що один свідок є матір`ю відповідача (тобто є зацікавленою особою), а другий свідок у судовому засіданні висловила своє негативне ставлення до позивача, суд не приймає до уваги, та оцінює показання свідків в сукупності з іншими доказами, а також враховуючи процесуальну поведінку сторін. Суд звертає увагу, що позивач жодного разу в судове засідання не з`явився, хоча його явка для надання особистих пояснень визнавалася обов`язковою. Позивач неодноразово ігнорував вимогу суду щодо надання особистих пояснень та обмежився наданням 01.12.2021 року письмових пояснень, які по суті містять аналогічні обставини, які зазначені у позовній заяві. Крім того, матеріали справи, крім письмових пояснень позивача, що вони з відповідачкою познайомилися у м. Генічеську у 2008 році під час відрядження та мали стосунки, у тому числі інтимні, не підтвердженні жодними доказами. Жодних підтверджень що позивач у вказаний період бував у м. Генічеськ, що він у вказаний період приїздив у відрядження ( невідомо коли були такі відрядження, їх тривалість, кількість) матеріали справи не містять. Таким чином, суд прийшов до висновку позивач не довів належними та допустимими доказами, що на момент подання заяви про визнання батьківства, він не знав та не міг не знати, що він не є біологічним батьком [PERSON] . Отже, у відповідності до частини п`ятої статті 136 СК України позивач не має права на оспорювання батьківства. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Зважаючи на вищезазначені вимоги процесуального законодавства, за весь час розгляду справи, позивачем не було надано жодних належних доказів щодо підтвердження обставин щодо сторони взагалі були знайомі та мали будь-які стосунки у період до народження [PERSON] та до переїзду відповідача у м .Запоріжжя. За таких вимог, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed