Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

15 серпня 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача у якому зазначила, що у 2010 році він позичив у неї гроші, які повертав протягом 2010-2013 років. На підтвердження залишку неповернутої суми у розмірі 3000 доларів США, 13 серпня 2013 року склав власноручно розписку, та зобов'язався повернути їх частинами. Протягом 2013-2016 років відповідач частково сплачував борг, але у травні 2016 року повертаючи 300 грн. відмовився в подальшому його повертати через відсутність доходів. Загальна сума коштів повернутих ним до 01 червня 2016 року складає 775 доларів США, за курсом на час повернення коштів. Посилаючись на те, що відповідач не повернув їй 2225 доларів США, позивачка просила суд стягнути з нього цей борг за курсом долара США на день звернення до суду, що складає 54979 грн. 75 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. Позивачка та її представник [PERSON] в судове засідання з'явились, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, на половину суми заявленої у позові, вважав що позивачкою невірно пораховано повернуті ним кошти оскільки він повернув їй 1225 доларів США,, крім цього кошти він позичав разом з [PERSON] яка також повинна відповідати за позовом. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази суд доходить наступного. З пояснень сторін слідує, що у серпні 2003 року між сторонами було укладено договір позики, а саме, відповідач позичив у позивачки 1500 доларів США під 8 % на місяць. Однак борг та відсотки не повертав, але кожні три роки, у серпні місяці, складав нові розписки про повернення боргу позивачці. Сторонами визнається, що 13 серпня 2012 року відповідач повернув 500 доларів США в рахунок погашення боргу. В подальшому позивачка стала вимагати від відповідача повернення боргу з відсотками нарахованими за весь час користування позикою. Таким чином, відповідачем визнається факт отримання від позивачки коштів в сумі 1000 доларів США у серпні 2003 року без встановлення строку повернення зі сплатою за користування коштами 8% на місяць. Також сторонами визнається той факт, що станом на 13 серпня 2013 року відповідач як залишок боргу в сумі 1000 доларів США так і відсотків за користування ними позивачці не сплачував, та 13 серпня 2013 року написав нову розписку за якою зобов'язався повернути позивачці три тисячі доларів США без встановлення строку повернення ( а.с.18). Відповідачем також визнається той факт, що з моменту складення вказаної розписки по травень 2016 року він щомісяця сплачував позивачці борг частинами у гривнях. За розрахунком складеним позивачкою відповідач станом на 01 червня 2016 року сплатив 775 доларів США які обраховувались нею відповідно до курсу долара США на час повернення коштів. У червні 2016 року відповідач припинив повертати борг, що і стало підставою для звернення до суду. Відповідно до ст.1053 ЦК за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі - продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики. Суд доходить висновку, що між сторонами відбулась новація боргового зобов'язання, а саме відсоткової позики без терміну повернення, позиковим зобов'язанням на суму 3000 доларів США без терміну повернення. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. З аналізу норм ст.99 Конституції України, статей 192,533 ЦК України слідує, що незалежно від валюти боргу ( тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання по поверненню позики, суд доходить висновку про задоволення вимог позивачки у повному обсязі. При цьому, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що він винен позивачці лише половину нарахованого боргу, оскільки позичав кошти спільно з іншою особою, оскільки вони спростовуються складеною ним розпискою, за якою він особисто зобов'язався повернути борг позивачу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, на підставі викладеного вище на користь позивача з відповідача також підлягають стягненню понесені нею витрати по сплаті судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved