Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

15 червня 2020 року [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилалась на те, що 12 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції зареєстровано шлюб з відповідачем [PERSON] . Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Разом з тим, спільне життя не склалось через різні погляди на подружнє життя, несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння, внаслідок чого між ними часто виникали конфлікті ситуації. Вказані обставини призвели до втрати почуття поваги та довіри один до одного. Вже досить давно вони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства. На даний час їх з відповідачем шлюб носить лише формальний характер. Після фактичного припинення сімейних відносин малолітній [PERSON] знаходиться на її утриманні. Вона офіційно працевлаштована в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції та отримує середньомісячну заробітну плату у розмірі 7000грн. Однак вказаних коштів недостатньо для утримання та належного виховання сина. При цьому відповідач лише частково бере участь у витратах, пов`язаних із вихованням дитини та належним чином їй не допомагає. На відміну від неї, [PERSON] матеріально забезпечений, так як працює на посаді торгового агента в ТОВ «Класік». Його офіційна середньомісячна заробітна плата становить 4000грн., але як їй відомо, неофіційно відповідач отримує близько 10 000грн. На його утриманні інших неповнолітніх та непрацездатних осіб немає та жодних примусових стягнень з нього не проводиться. Просила позов задовольнити: розірвати шлюб; змінити прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] »; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше між 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. 20 липня 2020 року через канцелярію суду від [PERSON] надійшов відзив, в якому позовні вимоги визнав частково. Відповідач не заперечував щодо розірвання шлюбу, однак вважає, що заявлений позивачкою розмір аліментів є дещо завищеним. Погоджується сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно. 27 серпня 2020 року до суду від представника позивачки [PERSON] - адвоката Венерського О.С. надійшло клопотання про стягнення розміру судових витрат, понесених на правову допомогу у розмірі 1889грн. Під час розгляду справи позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Венерський О.С. позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивачка [PERSON] пояснила, що рішення про розлучення прийняте нею остаточно, оскільки вони з чоловіком вже досить довго не проживають разом та не спілкуються. Що ж стосується утримання дитини, то для належного догляду та розвитку дитини потрібні значні кошти. Вона намагається дбати про належне харчування сина, щоб він отримував всі необхідні вітаміни для росту та розвитку. Крім того, час від часу, дитину необхідно оздоровлювати. На даний час у неї на роботі відбувається реорганізація і тому вона отримує нижчу заробітну плату, що не може не позначитися на сімейному бюджеті. Вважає, що заявлений нею розмір аліментів буде достатнім для належного утримання дитини та не буде обтяжувати відповідача. Додала, що чоловік періодично допомагає синові, але це не позбавляє його обов`язку сплачувати аліменти. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] для розгляду справи не з`явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подав. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за №159 (а.с.6). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] (а.с.6а). Спільне життя сторін не склалось через різні погляди на подружнє життя, несумісність характерів та відсутність взаєморозуміння. На даний час вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та проживають окремо. Таким чином, суд вважає, що збереження сім`ї неможливе, оскільки сім`я сторін розпалася остаточно, на даний час їх шлюб носить формальний характер. Шлюбні відносини між ними фактично припинені. Враховуючи наведені вище обставини та фактичні взаємини сторін, суд приходить до переконливого висновку, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її уже неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону, спільне небажання сторін зберегти сім`ю, суд вважає, що шлюб між сторонами необхідно розірвати. Згідно чинного законодавства, одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється у забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що після фактичного припинення подружніх відносин між сторонами, їх малолітній син [PERSON] проживає разом із матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Малолітній [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад №38 комбінованого типу м.Чернівці, а також різні гуртки (а.с.51). Згідно довідки про доходи №05 від 18 червня 2020 року позивачка [PERSON] працює у відділі організації та розвитку персоналу у Чернівецькій області Управління персоналу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на посаді провідного спеціаліста. Загальна сума її доходу за період з березня по травень становить 27 700,95грн. (а.с.52). Згідно пояснень позивачки [PERSON] , відповідач [PERSON] частково надає допомогу дитини, однак це відбувається не систематично. Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст.183 СК України). Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При призначенні аліментів суд враховує те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] з 01 березня 2017 року офіційно працевлаштований у ТОВ «Клас і К», де працює торговим представником. Загальна сума його доходу за період з 01.01.2020 року по 30.06.2020р. становить 16 743,61грн., розмір середньомісячної заробітної плати, з урахуванням відпрацьованих місяців, становить 4186грн. (а.с.41-42) Стан здоров`я відповідача [PERSON] задовільний, непрацездатних осіб чи неповнолітніх на утриманні у нього немає. Таким чином, враховуючи наведені вище вимоги закону та фактичні обставини, підтверджені дослідженими доказами, суд вважає, що на підставі ст.183 СК України з [PERSON] слід стягувати аліменти на користь позивачки [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 червня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] про неможливість сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі, адже жодних доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності чи наявності інших обставин, які враховуються судом під час стягнення аліментів, ним не надано. Крім того, безпідставним є посилання відповідача на те, що нормою ч.5 ст.183 СК України передбачено стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від доходу на одну дитину, адже вказана норма застосовується судом при видачі судового наказу за заявою того з батьків, з ким проживає дитина, тобто у безспірному порядку вирішення питання про стягнення аліментів (наказне провадження). Також, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 50 % сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви до суду (в частині вимог про розірвання шлюбу), що становить 420,40грн., а інших 50% сплаченого нею судового збору слід повернути позивачці з державного бюджету. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). За змістом ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До матеріалів позовної заяви представником позивача додано детальний розрахунок (звіт про надані послуги у зв`язку із розглядом справи) витрат на правову допомогу, а також квитанцію про оплату послуг адвоката на суму 1889грн. (а.с.44,46). У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1889 грн. Крім того, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення аліментів, від сплати якого позивачка звільнена, що становить 840,80грн. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Порядок відновлення дошлюбного прізвища врегульований Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000року №52/5. Згідно ч.6 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» той з подружжя, який бажає відновити своє дошлюбне прізвище, повинен заявити про це в органі державної реєстрації актів цивільного стану під час державної реєстрації розірвання шлюбу. За таких обставин, [PERSON] після набрання вказаного рішення суду законної сили, необхідно звернутися до органу державної реєстрації актів цивільного стану із відповідною заявою щодо відновлення дошлюбного прізвища.

Outcome: approved