Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

17.01.2018 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову покликається на те, що 18.07.2015 року уклала шлюб з відповідачем. У даному шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON]. Після народження дитини вони припинили спільне проживання. На даний час вона прийшла до переконання, що їхній шлюб існує формально, зберегти його неможливо. Вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, вони стали чужими людьми, не проживають разом, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому збереження шлюбу є недоцільним та суперечить її інтересам. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею при подачі позову. Відповідач позов визнав. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 18.07.2015 року було зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №307. У даному шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що подружнє життя з відповідачем не склалося, за час спільного проживання сторони виявили несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. На даний час позивачка прийшла до висновку, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, вони не проживають разом близько одного року, не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст. 111 СК України, є недоцільним та неефективним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст. 112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату ними почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст. 55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання між ними шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Outcome: approved