Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

15\~травня 2018\~року ПАТ\~КБ \~«Приватбанк» (далі\~ [PERSON],\~позивач) звернувся до суду з позовом до відповідачки , в обґрунтування якого послався на те, що відповідно до умов укладеного договору № б/н від 19.12.2008 року, відповідачка отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підтвердження волевиявлення в укладенні відповідного договору, відповідачем підписана анкета-заява № 1513080800081649837 від 19.12.2008 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (тут і надалі за текстом заява). Підписанням зазначеної заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що остання разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 19.12.2008 року , а також «Тарифами Банку», викладеними на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, у сукупності складають відповідний Договір з Банком. Умови зазначеного вище договору Банком були виконані в повному обсязі, відповідачу встановлено відповідний кредитний ліміт, відповідач протягом певного часу отримував зазначені кошти через банкомат, користувався останніми шляхом здійснення розрахунків через термінали, в касах магазинів тощо, при цьому частково сплачував наявну заборгованість за відповідним договором. Поряд із тим, відповідач протягом останнього (тривалого) часу ухиляється від виконання взятих на себе зобовязань, у звязку із чим виникла чимала заборгованість перед позивачем, яка станом на 30 квітня 2018 року становить 12163,50 грн з яких: 487,38 грн. заборгованість за кредитом; 7468,81 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3390,00 грн. заборгованість за пеню та комісію; 250 грн. штраф (фіксована частина); 567,31 грн. штраф (процентна складова). Враховуючи наведене,\~позивач просив\~стягнути з\~відповідача зазначену\~суму заборгованості\~ та\~стягнути з\~відповідача понесені\~позивачем судові\~витрати на\~розгляд зазначеної\~справи,\~у розмірі\~1\~600\~грн. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та просив про задоволення позову в повному обсязі. Відповідач у свою чергу предявлений позов не визнав, відзиву не надава та надав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, передбачені ст. 267 ЦК України, оскільки [PERSON] звернувся у травні 2018 року до суду поза межами останнього, оскільки останній платіж по карті вона здійснювала в 2012 році і за цей час жодних претензій від банку не надходило. Ніяких інших креедитних договорів з Банком вона ен укладала, а підписана нею анкета на отримання картки з кредитним лімітом у 500 грн не є договором. Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити Банку у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № б/н від 19 грудня 2008 року , відповідачка отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобовязань за договором не виконав, в звязку з чим станом на 30 квітня 2018 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі 12163,50 грн з яких: 487,38 грн. заборгованість за кредитом; 7468,81 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3390,00 грн. заборгованість за пеню та комісію; 250 грн. штраф (фіксована частина); 567,31 грн. штраф (процентна складова). Так, судом встановлено і сторонами не заперечується, що19.12.2008 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Указана анкета-заява не містить будь-яких умов кредитування, зокрема відсутні умови про розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами, розмір неустойки за несвоєчасне повернення кредитних коштів тощо . Позивач нарахував відсотки до 30.04.2018 року, проте в анкеті не зазначено строк дії основної картки, якою користувався відповідач, отже з доданих доказів позивачем неможливо встановити строк , коли закінчився строк її дії. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Отже, проценти нараховуються в межах дії договору (карти), який в даному випадку спливає із закінченням дії карти. Позивач має право після закінчення строку дії картки на стягнення відповідних виплат за статтею 625 ЦК України, але таких вимог позивач не заявив. Указана правова позиція викладена у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12. Також на думку суду є слушною позиція відповідача щодо спливу строку позовної давності для звернення позивача до суду за захистом його порушених прав. Так, згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Умовами та Правилами надання банківських послуг визначено терміни та поняття, відповідно до яких, мінімальний обовязків платіж - це розмір боргових зобовязань Держателя, які щомісячно належать сплаті Держателем протягом строку дії Карти. Мінімальний обовязковий платіж є обовязковим для Держателя платіжних карт, здійснюючих операції по кредитній схемі. Строки і порядок погашення по Кредиту визначені і в Правилах Клієнта, які надав представник банку до позову і витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і зазначає, що вони є невідємною частиною договору. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості по Кредиту. Клієнт зобовязується погашати заборгованість за кредитом та відсоткам за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. В разі виникнення заборгованості держатель по Картрахунку зобовязаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Договір було підписано 19.12.2008 року, що відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг є й датою отримання картки. Позивачем не надано доказів щодо строку дії банківської картки, адже ні в позовній заяві, ні в доданих до неї документах, про це не зазначено. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Останній платіж, згідно з наданим Банком розрахунком заборгованості, здійснений 18 травня 2012 року в розмірі 500 грн. Із розрахунку заборгованості судом встановлено, що поточна заборгованість виникла ще в грудні 2010 року і з того часу розмір простроченої заборгованості у розмірі 487,38 грн не змінювався. А вже з 01.06.2012 року банком було нараховано пеню . Таким чином останній платіж по кредиту, як встановив суд, було здійснено в травні 2012 року, при цьому цей платіж не покрив поточну заборгованість за кредитом та нарахованими відсотками. Враховуючи викладене, у позивача з червня 2012 року виникло право на позов можливість захистити своє порушене право в примусовому поряду через суд. До суду за захистом банк звернувся лише в травні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідач скористалася правом на написання заяви з проханням застосувати правові наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Верховний суд України 16.11.2016 у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тут\~і надалі\~за текстом\~ Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, №\~22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.\~570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вочевидь, Банк не міг не знати про порушення свого права на отримання від відповідача заборгованості за кредитним договором від самого початку прострочення обовязкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обовязку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Тому, не можна вважати належним доказом переривання строку позовної давності лише наданий банком розрахунок, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів по погашенню заборгованості після отримання кредитних коштів саме відповідачем та про визнання нею боргу. Відповідач категорично заперечує вчинення таких дій, а позивач на спростування такого твердження жодних доказів не надав. При цьому, відповідачка не підписувала Умови та Правила, до того ж надані Банком Умови та правила вочевидь не діяли на час уклаедння спірного догвору, оскільки п.8.6 цих умов предбачає штраф за порушення умов договру у розмірі 500 грн (фіксована частина), проте позивач заявляє в своєму позові та доданій і підписаній відповдіачкою Довідкою про умови кредитування, що на той час був передбачений штраф у розмірі 250 грн. Отже передбачений цими Умовами та Правилами збільшений строк позовної давності не може бути застосовано до дійсних правовідосин сторін , оскільки , по-перше, ці Умови не містять підпису відповідача , по-друге, позивачем не надано доказів того, що саме ці умови та правила діяли на час підписання відповідачкою договору ( додатково враховуючи, що додані до позову Тарифи обслуговувння прийняті вочевидь після квітня 2015 року). Ухвалюючи рішення, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, зобовязаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. Судові витрати у зазначеній цивільній справі складаються з судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви до суду в сумі 1 600 грн. У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: dismissed