Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

16 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Троїцького районного суду Луганської області із вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] року померла її прабаба [PERSON]. 07 лютого 2005 року [PERSON] належну земельну ділянку, яка належала їй на праві власності, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], заповіла [PERSON], яка є її онукою. У зв'язку з тим, що [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини, та у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на земельну ділянку, рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 17 березня 2014 року право власності на вищевказану спадкову земельну ділянку було визнане за [PERSON] [PERSON] за життя на підставі сертифікату на право на земельну ділянку серії [NUMBER] розміром 15,20 умовних кадастрових гектара оформила ріллю розміром 9,9682 га, а сіножаття та пасовища не оформляла. У зв'язку з чим позивач змушена звернутись до суду та просить визнати за нею право власності на спадкову земельну частку (пай), посвідчену сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] на ім'я [PERSON]. Позивач у судове засідання не з'явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] також надала суду заяву, згідно якої просила справу розглядати без її участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Причина неявки представника Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області суду невідома, про дату та час судового засідання третя особа повідомлялась завчасно, належним чином. Суд, вивчивши та проаналізувавши надані до суду докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], [PERSON] належить право на земельну частку (пай) у землі колективного сільськогосподарського підприємства «Привілля» розміром 15,20 в умовних кадастрових гектарах без визначення маж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.17). Відповідно до копії державного акту на право на земельну ділянку серії [NUMBER] від 05 березня 2003 року, [PERSON] є власником земельної ділянки [NUMBER] площею 9,97 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Привільської сільської ради, кадастровий [NUMBER] (а.с.15). Як вбачається з копії рішення Троїцького районного суду від 17 березня 2014 року, за [PERSON] було визнане право власності на спадкову земельну ділянку [NUMBER], кадастровий № [NUMBER], розташовану на території Привільської сільської ради, посвідчену державним актом серії [NUMBER], виданий 05 березня 2003 року, яка належала [PERSON] (а.с.12). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №21119645 від 29 квітня 2014 року, [PERSON] є власником земельної ділянки [NUMBER], розташованої на території Привільської сільської ради Троїцького району Луганської області, кадастровий [NUMBER], площею 9,9682 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.16). На вказану земельну ділянку було виготовлено технічну документацію (а.с. 13-14). Будь-яких інших доказів на підтвердження викладених у позові обставин, позивачем до суду надано не було, клопотань про забезпечення доказів у процесі розгляду даної цивільної справи також не заявлялося. При цьому, відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч. 1 ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування», в якій зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Як вбачається зі змісту ст. 66 вищезазначеного Закону на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Позивач зазначає у позові, що вона не має змоги оформити спадщину у нотаріальному порядку, однак у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса, вчинена у встановленому законом порядку, про відмову у вчиненні нотаріальних дій, у зв'язку з чим викладені у позові обставини, за яких позивач не може оформити спадщину у нотаріальному порядку, не підтверджуються належними на те доказами. Також, із позовної заяви не представляється можливим визначити належним чином коло спадкоємців після смерті [PERSON], чи насправді ніхто не звертався після смерті останньої із заявою про прийняття спадщини, так як позивач не ставила питання про витребування відповідної спадкової справи у нотаріуса. Таким чином, з огляду на безпідставність позовних вимог, оцінивши всі зібрані по справі докази у сукупності, суд прийшов до висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та не ґрунтуються на законі, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed