Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

16.09.2020 [PERSON] подав позовну заяву до [PERSON] , за участі третьої особи приватного нотаріуса Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Щур Т.В., в якій просить визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири за адресою [ADDRESS] від 27.12.2019 зареєстрований в реєстрі за №1568 та посвідчений приватним нотаріусом Щур Т.В. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 27.12.2019 між ним та його рідною сестрою [PERSON] був укладений договір дарування 1/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] , а її чоловік [PERSON] має право на спадщину за законом. Позивач вважає що вищевказаний договір дарування є удаваним договором купівлі-продажу, оскільки умовою його укладення було те, що [PERSON] на протязі року сплатить йому грошову суму 5000 доларів США, однак остання померла та не сплатила йому цю суму і її спадкоємець, чоловік [PERSON] також відмовляється сплачувати зазначену суму. Ухвалою суду від 05.10.2020 відкрито провадження в справі, визначено, що розгляд справи проводитиметься за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 29.10.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зокрема посилається на те, що між сторонами насправді було укладено договір дарування частини квартири, і такий не містить будь-яких умов про оплату за такий дарунок, а тому відсутні підстави вважати, що такий договір є удаваним. Наголошує, що удаваний правочин суд може визнати недійним на загальних підставах визначених законом, а тому вимоги та підстави позову є взаємосуперечливими. Відповідач звертає увагу, що після смерті матері сторін договору, між позивачем та покійною дружиною відповідача було укладено договір про поділ спадкового майна, а тому укладаючи договір дарування спадкоємці мали на меті впорядкувати розмір часток у спадковому майні. Також вважає, що позивач вказує заперечливі відомості, а саме, що він витрачав кошти на лікування сестри, та в той же час вказує про наявність фінансового зобов`язання сестри перед ним. Ухвалою суду від 16.11.2020 підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] з`явилися, позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засіданні не з`явився, однак забезпечив явку своїх представників [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог з підстав наведених у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Щур Т.В. в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Як видно з свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2012 посвідченого державним нотаріусом Кам`янка-Бузької державної нотаріальної контори Прокопенко Л.О., спадкоємцями до майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дружина [PERSON] та донька [PERSON] спадщина складається з 1/4 частини квартири [ADDRESS] (а.с.31, 47). Згідно договору про поділ спадщини від 03.05.2019, такий укладений між [PERSON] та [PERSON] сторони домовились, що після укладання цього договору спадкоємцям переходить у власність наступне майно: [PERSON] переходить цегляний будинок (А-1) [ADDRESS] , а [PERSON] переходить 3/8 частини квартири [ADDRESS] (а.с.48-49). 27.12.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Сторони оцінили дарунок 1/4 частини квартири в сумі 22831,00 грн. Сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються дарування частини квартири. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тексті, після підписання договору не матимуть правового значення. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького районного нотаріального округу Львівської області 27.12.2019 за реєстровим №1568 (а.с. 50-51). Як видно з копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 17.07.2020, [PERSON] померла [INFO] (а.с.10). Згідно інформації, яка вказана у витягу з спадкового реєстру від 25.08.2020, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа. А згідно довідки Кам`янка-Бузької міської ради від 28.07.2020 №1228 покійна [PERSON] до дня смерті проживала та була зареєстрована з її чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9). Та обставина, що відповідач [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги до майна покійної його дружини [PERSON] , а також те, що свідоцтва про право на спадщину не отримав у зв`язку з наявністю даного спору, не оспорюється у межах даної справи. Допитана судом свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що була присутня при укладанні оскаржуваного договору дарування, де [PERSON] зобов`язалась повернути [PERSON] кошти за частину квартири, однак яку саме суму вона не чула. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що [PERSON] запросила її до себе в гості, в помешканні також були [PERSON] та [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] сказала їй, що [PERSON] переписує на неї частину квартиру, а вона потім поверне йому кошти. Вирішуючи даний спір, суд виходив з наступних мотивів та положень закону. Так, позивач кваліфікує спірний договір дарування ј частини квартири як удаваний. Визначення удаваного правочину міститься у частині 1 статті 235 ЦК України, де вказано, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. А частина 2 цієї статті визначає правові наслідки укладення такого правочину, зокрема, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Тобто, для вирішення даного спору необхідно встановити який саме правочин мали на меті укласти його сторони. Позивач посилається на те, що замість договору дарування, сторони насправді мали намір укласти договір купівлі-продажу, однак оформили перший, оскільки так було дешевше при сплаті податків і зборів. Вважає, що така обставина доведена показами свідків. Проте, суд вважає такі доводи неспроможними. З показів допитаних у судовому засіданні свідків неможливо встановити конкретної суми, за яку нібито позивач продав частину квартири [PERSON] , строків її оплати тощо. Крім того, такі покази свідків не спростовують справжню волю сторін договору, яка була висловлена у тексті письмового договору дарування, який посвідчено нотаріально. Позивач не надав жодного письмового доказу (розписки, листа тощо), де би було відображено будь-які письмові зобов`язання покійної [PERSON] щодо передачі йому коштів за частину квартири. Крім того, є взаємосуперечливими покази позивача щодо ціни ј частини квартири. Так, у своєму позові, позивач зазначає, що така частина квартири ним і [PERSON] була оцінена на рівні 5000,00 доларів США, тоді як у спірному договорі дарування, сторони оцінили таку частку на рівні 22\~831,00 грн, що є меншим ніж 1000,00 доларів США. Тому, твердження позивача у цій частині є необґрунтованими та недоведеними. Натомість суд з матеріалів справи та пояснень сторін встановив, що квартира [ADDRESS] була первинно набута у власність внаслідок приватизації позивачем [PERSON] , його покійною сестрою [PERSON] та їхніми покійними батьками [PERSON] і [PERSON] по ј частині. Після смерті батька позивача [PERSON] , його частка у квартирі перейшла до дружини [PERSON] та доньки [PERSON] . А після смерті матері позивача [PERSON] , між позивачем та його сестрою, як спадкоємцями першої черги було укладено договір про поділ спадкового майна від 03.05.2019, за умовами якого, до позивача переходить весь житловий будинок [ADDRESS] , а до покійної його сестри [PERSON] 3/8 частини спірної квартири [ADDRESS] . Таким чином, після поділу спадкового майна, яке залишилося після смерті батьків, до [PERSON] перейшов у власність будинок, а у власність його сестри перейшла квартира за виключенням 1/4 частини, яка належала позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва, що видано приватизаційним відділом ще 28.10.1994. І вже через кілька місяців після поділу спадкового майна, 27.12.2019 року [PERSON] подарував своїй сестрі [PERSON] належну йому 1/4 частину квартири, внаслідок чого вона стала єдиним власником цієї квартири. Причому, як видно з довідки від 28.07.2020, [PERSON] постійно проживала у цій квартирі з чоловіком до моменту смерті. За таких фактичних обставин справи, суд вважає логічними твердження відповідача, що укладенням оскаржуваного договору, спадкоємці фактично «впорядкували» частики у спадковому майні, шляхом дарування частини квартири, і не мали на меті здійснити купівлю-продаж цієї частики у квартирі. Як відомо, у відповідності до приписів статті 655 ЦК України, для відносин купівлі-продажу характерним є оплатність переданого майна, тоді як за приписами статті 717 ЦК України, для відносин дарування характерним є безоплатна передача майна. Оскільки у межах даної справи судом не встановлено будь-яких доказів, ба навіть передумов, щодо оплатності при переході права власності на ј частину квартири, а натомість встановлено наявність підстав та досягнених у договорі домовленостей щодо безоплатної передачі такої частини квартири у власність від брата до сестри, то суд вважає, що сторони мали на меті укладення саме договору дарування, а не договору купівлі-продажу. Суд також погоджується з доводами представника відповідача щодо помилковості тверджень позивача та його представника про недійсність удаваного правочину, оскільки відповідно до закону, правовим наслідком удаваного правочину є застосування до правовідносин правил щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А недійсність удаваного правочину може виникати лише у випадку, якщо правочин, який сторони насправді вчинили суперечить закону. Проте, суд не вдається до детальної правової оцінки цього питання, оскільки судом не встановлено самого факту удаваності правочину, а тому оцінка правових наслідків удаваного правочину не може мати місця. За таких обставин, у задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Вирішуючи питання судових витрат у справі суд виходив з такого. Так як у задоволенні позову суд відмовляє, то за правилами п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір необхідно покласти на позивача. У судовому засіданні 22.02.2021 представник відповідача [PERSON] заявив про його намір покласти на позивача витрати на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач. У відповідності до ст. 264 ЦПК України питання про розподіл між сторонами судових витрат вирішується під час ухвалення рішення. Разом з тим, частиною 1 та 2 ст. 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Тобто, за загальним правилом, питання судових витрат вирішується процесуальним документом, яким закінчується розгляд справи по суті. Винятком може бути випадок, коли сторона з поважних причин не може подати докази розміру понесених витрат і зробила про це заяву до закінчення судових дебатів. Іншими словами, виняток із загального правила щодо розподілу судових витрат, який передбачений у ст. 246 ЦПК може мати місце за двох умов: 1) відповідна заява сторони зроблена нею до закінчення судових дебатів; 2) наявність поважних причин неможливості подання таких доказів до цього часу. Представник відповідача адвокат Кондратюк В.В. жодним чином не обґрунтував наявність у сторони відповідача поважних причини, які перешкоджали йому подати такі докази раніше. Більше того, не зважаючи на те, що провадження у справі було відкрито ще 05.10.2020, відповідач подавав відзив на позовну заяву, а його два представники неодноразово брали участь у судових засіданнях, стороною відповідача не надано суду жодного доказу щодо укладеного між відповідачем та адвокатом договору, рахунків, актів виконаних робіт, попереднього орієнтовного розрахунку очікуваних витрат тощо. Тому, у суду відсутні підстави для висновку, що у сторони відповідача були поважні причини, які перешкодили йому подати докази понесених судових витрат. Відтак, суд вважає за необхідне відмовити представнику відповідача у призначенні судового засідання для вирішення питання судових витрат. Рішення суду в цій частині, на переконання суду, узгоджується з принципом змагальності сторін, яке зокрема згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК передбачає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Outcome: dismissed