Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

15.09.2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON], посилаючись на таке: згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 760976 від 17.12.2009 року вона є співвласницею з відповідачкою земельної ділянки розміром 0,1000 га, кадастровий № 6311500000:06:001:0202 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої [ADDRESS]. На вказаній земельній ділянці розташований будинок, який знаходиться на праві спільної часткової власності її та відповідачки з відповідними частками 5166/10000 та 4843/10000 на підставі договору дарування, свідоцтва про право на спадщину та рішення Первомайського міськрайонного суду. В 2010 році відповідачка почала чинити перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою, встановила паркан по визначеній нею ж межі, з якою позивачка не згодна. Відповідачка ухиляється від узгодження межі та відмовляється від укладення договору про спільне володіння, користування та розпорядження спільною земельною ділянкою. Не дозволяє зі своєї території здійснювати профілактику газових вентиляційних труб, розташованих на даху будинку, чим порушує її права на користування своїм майном. Відповідно до ч.3 ст. 89 ЗК України володіння, розпорядження та користування земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або законом. Оскільки відповідачка порушує її права та не погоджується укласти договір на спільне користування земельною ділянкою, просить суд ухвалити рішення на підставі ст. 391 ЦК України, зобов'язавши відповідачку: не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою, а також у здійсненні профілактичних заходів щодо газових вентиляційних труб; демонтувати за власний рахунок паркан, встановлений нею по визначеній нею самою межі по земельній ділянці, а також укласти з нею договір про спільне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. В судове засідання позивачка не прибула, проте надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає, у разі неявки у судове засідання відповідачки не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка до суду не з'явилася, хоча судом належним чином повідомлена про час, місце та дату судового розгляду, причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не надала, тому, суд, отримавши згоду позивачки, ухвалив розглянути справу заочно, тобто у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України ухвалює рішення без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив таки обставини та відповідні до них правовідносини: згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 760976 від 17.12.2009 року позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] є співвласницями земельної ділянки розміром 0,1000 га, кадастровий № 6311500000:06:001:0202 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої [ADDRESS] (а.с.8-11). На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, який знаходиться на праві спільної часткової власності тих же осіб з відповідними частками у позивачки -5166/10000 часток, а у відповідачки - 4843/10000 часток, що належить їм на підставі договору дарування, свідоцтва про право на спадщину та рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області (а.с.12-20). З 2010 року відповідачка стала чинити перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою, встановила паркан по визначеній нею ж самою межі, з якою позивачка не згодна, а також не дає змогу робити профілактичні роботи на газових вентиляційних трубах на даху житлового будинку. З цього приводу позивачка зверталася до виконкому Первомайської міської ради Харківської області. Спеціальна комісія виконкому 19.08.2013 року та 11.07.2014 року розглянула скарги [PERSON] з виїздом на місце об'єкта спору та своїми рішеннями (а.с.22,24) рекомендували [PERSON] демонтувати паркан, а сторонам - укласти договір про спільне володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою. Вказані рекомендації [PERSON] не виконала і на сьогоднішній день. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна та зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підтвердження своїх вимог так і заперечень. Суд відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідачка не довела судові своєї правоти та не надала жодного доказу проти доводів позивачки, натомість, позивачка довела ті обставини, на які вона посилається, а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню, проте частковому. Так, позивачка просить суд зобов'язати відповідачку укласти з нею договір про спільне користування, володіння та розпорядження спільною земельною ділянкою, яка не поділена між ними в натурі. Суд має зауважити, що за загальним правилом під час укладання договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає перш за все свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів. Це випливає з положень ст. 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору, 2) у виборі контрагента, 3) у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з меж здійснення цивільних прав (ст. 13 ЦКУ) у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб'єктивним правом відмовитися від його укладення. В такому випадку за наявності порушень прав суд може зобов'язати особу припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Слід зазначити, що згідно зі ст. 16 ЦКУ кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільний кодекс України не містить такого способу захисту права, як спонукання до укладення договору (ст. 16 ЦК України). Укладення договору за рішенням суду може мати місце, якщо це прямо передбачене законом. Під укладенням договору на підставі закону розуміється імперативне застереження про це в законі (що охоплює і підзаконні нормативно-правові акти). Відсутність такого застереження зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог про зобов'язання укласти договір з огляду на порушення ст. 19 Конституції, згідно з якою ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом. Важливо, що така обумовленість у законі має бути виписна в імперативній формі з прямою вказівкою на обов'язок відповідної сторони укласти договір. В даному випадку в ч.3 ст. 89 ЗК України зазначено лише однією з підстав врегулювання відносин щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільною сумісною власністю - договір. Загальне посилання в законі на договірну форму регулювання тих чи інших правовідносин не є достатньою підставою для спонукання до укладення договору. Тому, вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо користування спільною земельною ділянкою, вони можуть поділити її відповідно до належних їм часток та виділити їх в натурі з присвоєнням кожній земельній ділянці кадастрових номерів. Наразі, позовної вимоги щодо поділу земельної ділянки в натурі судові не заявлено. Що стосується позовних вимог про не чинення перешкод у користуванні земельною ділянкою та демонтування паркану, суд зазначає, що вони задоволенню підлягають з таких підстав: у постанові ПВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», зокрема вказано, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об'єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Таким чином, судом встановлено наявність права власності позивачки на земельну ділянку та частину будинку на ній, а також встановлено протиправність поведінки відповідачки щодо самовільного встановлення паркану на спільній земельній ділянці, яка в натурі не поділена і щодо якої між сторонами не має укладеного договору про спільне користування. Тому, паркан підлягає демонтуванню за власний рахунок відповідачки, яка має бути зобов'язана не чинити позивачці перешкод у користуванні спільною земельною ділянкою зокрема і щодо проведення профілактичних робіт вентиляційних труб. В порядку ст. 88 ч. 1 ЦПК України з відповідачки слід стягнути на користь позивачки судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином, позов частково обґрунтований і в частині його доведеності підлягає задоволенню.

Outcome: partial