Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

15.09.2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги та розірвання трудового договору, який в подальшому було уточнено. Ухвалою суду від 21.12.2016 року позовні вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 16314 грн. та вихідної допомоги в розмірі 4134 грн. залишено без розгляду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 17.09.2007 року між нею та відповідачем було укладено трудовий договір, за яким її було прийнято на посаду техніка-технолога. Трудовий договір було зареєстровано у Запорізькому міському центрі зайнятості 18.09.2007 року за номером 653. З листопада 2014 року відповідач перестала сплачувати їй заробітну плату, мотивуючи це тимчасовими труднощами і обіцяла повністю розрахуватися найближчим часом. До 31 грудня 2015 року вона продовжила працювати, однак заробітну плату не отримувала. 07.06.2016 року вона направила на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. 09 липня 2016 року лист було повернуто їй за спливом терміну зберігання, у звязку із чим просить суд розірвати трудовий договір та визнати її звільненою за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП. Позивач в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила позов задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач до судового засідання не зявилася, причину неявки суду не повідомила, про день і час слухання справи завчасно повідомлялася у встановленому законом порядку, заперечень до позовної заяви не надала, у звязку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що 17.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено трудовий договір, за яким [PERSON] було прийнято на посаду техніка-технолога. Трудовий договір було зареєстровано з Запорізькому міському центрі зайнятості 18.09.2007 року за номером 653 (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про шлюб позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. На підставі ч. 24-1 КЗпП України (станом на дату укладення трудового договору) у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. 07.06.2016 року позивач направила на адресу відповідача заяву про звільнення її за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП, а саме через невиплату заробітної плати з листопада 2014 року. 09 липня 2016 року лист було повернуто за спливом терміну зберігання (а.с. 8). У відповіді Запорізького міського центру зайнятості № 1854/01-23 від 03.08.2016 року зазначено: «у звязку з тим, що місцезнаходження фізичної особи-підприємця, з яким укладено вищевказаний договір, не відоме, контактні дані відсутні, пропонуємо Вам вирішити питання щодо розірвання трудового договору та зняття його з реєстрації у судовому порядку» (а.с. 9). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Відповідно до ч.3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, але з урахуванням вимог ч.3 ст. 235 КЗпП України. Оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір на користь держави має бути стягнути з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме в сумі 1102 грн. 40 коп. як за дві вимоги немайнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved