Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

15 вересня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 4 000,00 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 вересня 2015 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики 38 000,00 доларів США, про що останнім видана відповідна розписка. Згодом [PERSON] помер, встигши повернути 2 000,00 доларів США із позиченої суми. Після смерті [PERSON] його рідні брати, зокрема відповідач [PERSON] , погодилися взяти на себе зобов`язання померлого [PERSON] , по 12 000,00 доларів США кожен, про що також надали відповідні розписки. Відповідач [PERSON] частково повернув позику у розмірі 8 000,00 доларів США, а непогашеними залишаються 4 000,00 доларів США. Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за позикою у розмірі 4 000,00 доларів США. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що гроші у позику від позивача не брав. Також просив суд застосувати позовну давність до даних вимог. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 вересня 2015 року [PERSON] видав розписку, у якій вказав, що позичає у [PERSON] 38 000,00 доларів США під 1,6 % в місяць строком на півроку (а.с.9). Сторонами не заперечується, що згодом [PERSON] помер. З матеріалів справи слідує, що 16 червня 2017 року відповідач [PERSON] видав розписку, у якій вказав, що зобов`язується повернути частину боргу брата [PERSON] , а саме в розмірі 12 000,00 доларів США по мірі надходження коштів (а.с.8). З тексту розписки слідує і відповідачем не заперечується, що 14 лютого 2018 року відповідач повернув позивачу 4 000,00 доларів США, а 07 березня 2018 року - також 4 000,00 доларів США (а.с.8). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним визначитися з правом, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року. Досліджуючи зміст наданої розписки [PERSON] суд зазначає, що у ній чітко підтверджується отримання ним у позику коштів у розмірі 38 000,00 доларів США саме від позивача. При цьому, подальшу розписку [PERSON] , у якій він бере на себе частину зобов`язань померлого брата у розмірі 12 000,00 доларів США, суд розцінює як заміну боржника у зобов`язанні, на що кредитор (позивач), отримавши цю розписку, часткове виконання за нею у розмірі 8 000,00 доларів США та пред`являючи цей позов, погодився, в порядку, визначеному ст.520 ЦК України. Частиною першою статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У розглядуваному випадку, у наданій позивачем розписці встановлений строк повернення позики - півроку з дня її видачі, тобто до 19 березня 2016 року. Заміна боржника у зобов`язанні, яка мала місце у даному випадку, не свідчить про зміну строку виконання зобов`язання. В такому випадку останнім днем виконання основного зобов`язання, тобто повернення всієї суми позики, було саме 19 березня 2016 року. Доказів виконання основного зобов`язання у повному обсязі, відповідач суду не надав, у зв`язку з цим, несплачену суму позику у розмірі 4 000,00 доларів США слід стягнути з відповідача та задовольнити позов повністю. Приймаючи рішення у справі та стягуючи суму заборгованості саме в іноземній валюті без наведення його еквіваленту у національній валюті, суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року №373/2054/16-ц та полягає у тому, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що позику ні він, ні його померлий брат, не брали, адже ці доводи будь-якими належними та допустимими доказами не підтверджені, а факт написання розписок відповідач не заперечує. Крім того, відповідач вчинив конклюдентні дії - повернув частину позики у розмірі 8 000,00 доларів США, а тому їх слід розцінювати як визнання ним укладеного правочину позики, разом з правочином цесії стосовно заміни боржника у зобов`язанні. Стосовно усної заяви відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає, що дійсно, відповідно до ст.262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Оскільки в даному випадку відбулася заміна сторони боржника у зобов`язанні, це ніяким чином не впливає на перебіг строку позовної давності, яка почала обраховуватися з 20 березня 2016 року (наступний день, після настання строку повернення боргу 19 березня 2016 року) та закінчувалася, в загальному порядку, 20 березня 2019 року. Однак, частиною першою статті 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Як встановлено судом, відповідач 07 березня 2018 року та 14 лютого 2018 року вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу - повернув позивачу частину позики у розмірі 8 000,00 доларів США, тим самим перервавши строк позовної давності. Слід зазначити, що ці дії були вчинені відповідачем до 20 березня 2019 року, тобто, у період, коли строк позовної давності не сплинув, а тому міг бути перерваний на підставі ст.264 ЦК України. В такому випадку, після переривання, строк позовної давності слід обраховувати з 07 березня 2018 року по 07 березня 2021 року. Оскільки цей позов був пред`явлений до суду 15 вересня 2020 року, строк позовної давності позивачем пропущений не був. На підставі статті 141 ЦПК України, у зв`язку із повним задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 097,70 грн., який був сплачений ним при зверненні до суду.

Outcome: approved