Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

15 травня 2017 [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, яка в подальшому була неодноразово уточнена. Відповідно до уточненої позовної заяви від 23.10.2017 року позивач просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], видане [PERSON], 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, № спадкової справи 711/2004 р. та визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Заявою [PERSON] від 20.11.2017 року відповідача [PERSON] було виключено з числа відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачпосилається на те, що 07.05.1987 р. між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] у них народився син [PERSON]. Під час шлюбу, а саме 14.11.1995 року позивач на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та нею придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. За нею було зареєстровано право власності на вказану квартиру, в якій вона мешкала та було зареєстровано постійне місце її проживання. У 1998 році позивач поїхала до Грузії, де мешкала деякий час, після чого повернулася до України. Повернувшись вона дізналася, що її колишній чоловік [PERSON] звернувся до суду та рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р. по справі № 2-1647 позивача було визнано безвісно відсутньою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.12.2003 р. по справі № 2-9193/03 [PERSON] було визнано померлою. Також позивач дізналася, що реєстрація місця її проживання у спірній квартирі була скасована на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р. За заявою позивача рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.11.2012 р. були скасовані вищевказані два рішення: рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.06.2000 р. та рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.12.2003р. У теперішній час відповідач не пускає позивача до її квартири, що порушує її право власності на вказану квартиру. З Інформаційної довідки від 12.05.2017р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивачу стало відомо, що право власності на спірну квартиру належить відповідачу [PERSON], а саме: 1/2 частка спірної квартири на підставі свідоцтва про спадщину від 13.10.2004р., виданого 5-ою Харківської державною нотаріальною конторою, реєстровий № 4-1043. Вказане свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спірної квартири [PERSON] оформив на підставі вищевказаного рішення суду про визнання позивача померлою, яке зараз скасовано, тобто, на думку позивача, є підстави для визнання вказаного свідоцтва недійсним. Інша 1/2 частка спірної квартири належить [PERSON] (її сину) на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. 09.12.2001р., реєстровий № 2718. Вказану іншу 1/2 частку спірної квартири перед її даруванням, [PERSON] неправомірно оформив на себе з урахуванням вищевказаних рішень суду та рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.12.2001р. по цивільній справі № 2-3099. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з вищезазначеним позовом. 22 січня 2018 року від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, він заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, що не відповідає нормам Цивільного законодавства України. Для визнання Свідоцтва про право на спадщину саме недійсним необхідна наявність порушення або недотримання вимог закону, додержання яких є необхідним для чинності правочину. В даному випадку повинно відбуватись саме порушення закону в момент видачі Свідоцтва про право на спадщину. У справі, що розглядається, на час видачі відповідачеві Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.10.2004 р., а ні нотаріусом, а ні відповідачем чинного на той час законодавства України щодо підстав оформлення спадщини за законом порушено не було. Отже, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, не підлягають задоволенню, оскільки жодного закону та порядку порушено відповідачем не було, підстави для визнання його недійсним - відсутні. В даному випадку, оскільки єдиною підставою для звернення до суду із позовом є поява фізичної особи, яка була оголошена померлою (позивача, яка є матір'ю відповідача) та яка була відсутня протягом 15-ти років (без будь-яких пояснень, залишивши свою неповнолітню дитину на батька), належним та допустимим способом захисту позивача буде саме скасування Свідоцтва про право на спадщину. Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири, що суперечить вимогам Цивільного законодавства України. Оскільки між позивачем та відповідачем не існує жодних юридичних відносин і не було укладено жодного цивільно-правового договору, визнаного в подальшому недійсним, спосіб захисту, обраний позивачем шляхом визнання за ним право власності на частину нерухомого майна, не відповідає вимогам закону та є такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2017 року заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності - задоволено частково. Оголошено заборону відчуження 1/2 частини квартири [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], реєстраційний номер майна: 7530878. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 вересня 2017 рокуклопотання позивача [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано з П'ятої Харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію свідоцтва про право на спадщину [PERSON] від 13.10.2004 р., реєстровий № 4-1043, на 1/2 частку спірної квартири за адресою: [ADDRESS]. Витребувано з П'ятої Харківської державної нотаріальної контори належним чином засвідчену, прошиту та пронумеровану копію спадкової справи на вказану квартиру за адресою: [ADDRESS]. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірини Юріївни засвідчену належним чином копію договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS], посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.Ю. 09.12.2011 року, реєстровий № 2718. Витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Глущенко Ірини Юріївни засвідчену належним чином копії всіх заяв, довідок, витягів, інших документів, які були надані приватному нотаріусу Харківського МНО Глущенко І.Ю. сторонами (Дарувальником та Обдарованим) вказаного договору дарування від 09.12.2011 року, реєстровий № 2718, перед його посвідченням. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року клопотання представника відповідача про виклик свідків в судове засідання задоволено. Викликано в судове засідання та допитано в якості свідків: [PERSON] ([ADDRESS]), [PERSON] ([ADDRESS]) Позивач [PERSON] та її представники - [PERSON], який діє на підставі Ордеру серії ХВ № 64020 від 23.01.2018 року, та [PERSON], яка діє на підставі ордеру серії ХВ №000064 від 31.08.2017 року в судовому засіданні заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представники - [PERSON], який діє на підставі Ордеру серії ХВ № 75319 від 26.03.2018 року, та [PERSON], яка діє на підставі Довіреності від 22.01.2018 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в відзиві. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що 07 травня 1987 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що у книзі реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського відділу реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області зроблено відповідний актовий запис № 856. (а.с. 32) [INFO] у подружжя народився син - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 березня 1988 року, виданим відділом РАЦС Шевченківського райвиконкому. (а.с. 86) Як пояснили в судовому засіданні представники позивача, на момент укладання шлюбу, позивачу на праві приватної власності належала квартира у [ADDRESS]. 16 листопада 1995 року [PERSON] продала вищезазначену квартиру на підставі договору купівлі - продажу, укладеного між нею та [PERSON]. Відповідно до п. 5 вказаного договору об'єкт нерухомості був проданий за 995 500 000,00 карбованців, які покупець сплатив продавцю повністю до підписання вказаного договору.(а.с. 7) 14 листопада 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу № Н2-331, предметом якого була двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 4 вказаного договору квартира була продана за 300 000 000, 00 карбованців. Вказана квартира була зареєстрована в Харківському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON]. (а.с. 8) Згідно ст. 224 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу,за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON], оскільки була придбана під час шлюбу. В судовому засіданні позивач пояснила, що подружнє життя з чоловіком у неї не склалося, вони почали проживати окремо, а у 1998 році вона поїхала до Грузії. Відповідач [PERSON] також в судовому засіданні зазначив, що його мати - [PERSON] залишила його з батьком коли йому було 9 років. Він проживав з батьком та бабусею. До бабусі по лінії матері їздив деякий час у гості в м. Запоріжжя. Ніхто не знав куди поїхала його мати [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його колишньою дружиною. У 1998 році вона покинула їх з сином та поїхала у невідомому йому напрямку. Вони залишилися проживати у квартирі [ADDRESS]. Сина він виховував сам, комунальні платежі за квартиру також сплачував сам. Тривалий час його дружина не поверталася, жодних даних про її місцезнаходження в нього не було і тому він вимушений був звернутися до суду з заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутньою. Статтею 18ЦК Української РСР передбачено, що громадянин може бути в судовому порядку визнаний безвісно відсутнім, якщо протягом одного року в місці його постійного проживання нема відомостей про місце його перебування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2000 року гр. [PERSON] визнано безвісно відсутньою. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року по цивільній справі №2-3099/2001 визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON], залишено ? частину квартири за [PERSON]. (а.с. 108) Вказане рішення набрало законної сили та скасоване не було. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач не надала доказів про скасування вказаного рішення, тому суд приходить до висновку те, що вказане рішення відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України має преюдиціальне значення по справі. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року гр. [PERSON] було оголошено померлою. Відповідно до ст. 21 ЦК Української РСР, який діяв на час винесення рішення, громадянин може бути в судовому порядку оголошений померлим, якщо в місці його постійного проживання нема відомостей про місце його перебування протягом трьох років, а якщо він пропав без вісті за обставин, що загрожували смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців. Днем смерті громадянина, оголошеного померлим, вважається день набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. В разі оголошення померлим громадянина, який пропав без вісті за обставин, що загрожували смертю або дають підставу припускати його загибель від певного нещасного випадку, суд може визнати днем смерті цього громадянина день його гаданої загибелі. На підставі вказаного рішення міським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського обласного управління юстиції було видано Свідоцтво про смерть [PERSON], яка померла [INFO], серії [NUMBER] від 27.02.2004 року. (а.с. 84) 02 квітня 2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується копією Свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Харкова від 02.04.2003 року. (а.с. 85) 23 вересня 2004 року до П'ятої Харківської державної нотаріальної контори звернувся, через свого представника, [PERSON], з заявою про оформлення спадщини після смерті [PERSON]. (а.с. 83) 13 жовтня 2004 року державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, відповідно до якого [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON], а саме: ? частини квартири [ADDRESS]. (а.с. 100) Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. ( ч. 1 ст. 1269 ЦК України) Положеннями ч. 1 ст. 1296 та ч. 1 ст. 1298, ч. 1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що станом на 07.12.2011 року право власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] - ? частина квартири на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21.12.2001 року та ? частина квартири [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину №4-1043 від 13.10.2004 року. (а.с. 109) 09 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини квартири, відповідно до п. п. 1, 2 якого [PERSON] безоплатно передає, а [PERSON] безоплатно приймає у власність ? частину квартири [ADDRESS]. Вищезазначена частина квартири належить дарувальнику на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року по справі № 2-3099, зареєстрованого у Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 11 березня 2002 року за реєстровим № В-19094. (а.с. 107) Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відтак, починаючи з 09 грудня 2011 року та по теперішній час [PERSON] на праві приватної власності належить ? частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-1043 від 13.10.2004 року, виданого 5 ХДНК та ? частина вищезазначеної квартири на підставі договору дарування № 2718 від 09.12.2011 року, посвідченого ПН ХМНО Глущенко І.Ю., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 86841706 від 12.05.2017 року. (а.с. 14) Як пояснила в судовому засіданні позивач [PERSON], яка також була допитана в якості свідка, в жовтні 2012 року вона повернулась до м. Харкова та дізналася, що вона була знята з реєстрації як померла особа на підставі рішення суду, про що їй повідомили в паспортному столі. З картки на ім'я [PERSON], яка заведена Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» Дільниця № 43, вбачається, що [PERSON] було знято з реєстрації за адресою [ADDRESS] - 31.01.2003 року, за рішенням суду від 22.06.2000 року. (а.с. 9) Позивач, дізнавшись про вказані обставини звернулась до свого колишнього чоловіка - [PERSON] з проханням прописати її у спірній квартирі, на що він повідомив її, що він не є власником квартири і тому прописати її не може. Згодом позивач звернулась до свого сина [PERSON] із проханням прописати її у спірній квартирі. Той також відмовив їй. Вказані обставини були також підтверджені свідками [PERSON] та дружиною відповідача [PERSON] - [PERSON] Для того щоб отримати паспорт громадянина України, який був нею втрачений, що підтверджується Довідкою ІІІ відділення поліції Ваке-Сабурталінського Управління Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ Грузії в м. Тбілісі від 23.07.2012 року №963876, [PERSON] звернулась до суду із заявами про скасування рішень суду від 26.12.2003 року та 22.06.2000 року по визнання її померлою та безвісно відсутньою. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК України якщо фізична особа, яка була оголошена померлою, з'явилася або якщо одержано відомості про місце її перебування, суд за місцем перебування цієї особи або суд, що постановив рішення про оголошення її померлою, за заявою цієї особи або іншої заінтересованої особи скасовує рішення суду про оголошення фізичної особи померлою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2012 року заяву гр. [PERSON], зацікавлені особи: [PERSON], [PERSON] про скасування рішень суду від 26.12.2003 року та 22.06.2000 року по визнання [PERSON] померлою та безвісно відсутньою -задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2000 року, яким гр. [PERSON] визнано безвісно відсутньою -скасовано. Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року, яким гр. [PERSON] було визнано померлою -скасовано. (а.с. 12) 13 червня 2013 року [PERSON] отримала новий паспорт громадянина України. (а.с.10) В судовому засіданні позивач пояснила, що у спірну квартиру відповідач її не пускав, вона вимушена була жити на орендованих квартирах. На теперішній час [PERSON] перебуває на обліку як бездомна особа, що підтверджується Посвідченням про взяття на облік бездомної особи від 28.01.2013 року. Проживає вона на орендованій квартирі, що підтверджується Договором оренди квартири від 26.04.2015 року. (а.с. 13, 118) У 2017 році позивач зібралася вирішити питання щодо вселення її у квартиру і вже від адвоката дізналася, що квартира за адресою: [ADDRESS] їй не належить на праві власності. Ця новина була для неї несподівана, оскільки правовстановлюючі документи на спірну квартиру були у неї. Позивач вважає, що оскільки рішення суду про визнання її померлою, на підставі якого було видано свідоцтво про право на спадщину, було скасоване, то підлягає визнанню недійсним і дане свідоцтво, а отже і підлягає визнання за нею право власності на ? частину спірної квартири. За приписами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В п. 27 ППВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Як встановлено судом, правовою підставою для отримання [PERSON] спірного свідоцтва на право на спадщину за законом стало рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 грудня 2003 року, яким гр. [PERSON] було визнано померлою та яке в подальшому було скасовано ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 листопада 2012 року. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом є недійсним. Оскільки відсутні правові підстави вважати, що [PERSON] має спадкові права на спірну квартиру, то свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], видане [PERSON], 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043 слід визнати недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 48 ЦК України незалежно від часу своєї появи фізична особа, яка була оголошена померлою, має право вимагати від особи, яка володіє її майном, повернення цього майна, якщо воно збереглося та безоплатно перейшло до неї після оголошення фізичної особи померлою, за винятком майна, придбаного за набувальною давністю, а також грошей та цінних паперів на пред'явника. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. (ч.1,2 ст.319 ЦК України) Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. (ч.1 ст. 321 ЦК України) Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. (ст. 392 ЦК України) Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Місце проживання -це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», свобода пересування та вільний вибір місця проживання в Україні Громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, враховуючи те, що Свідоцтво про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], видане [PERSON], 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, підлягає визнанню його недійсним, то право власності на ? частину вищезазначеної квартири підлягає визнанню за [PERSON], оскільки вона є власником ? частини квартири на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 грудня 2001 року, яке набрало законної сили та на теперішній час скасоване не було. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо посилання відповідача на те, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з позовом, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України) В п. 37 ППВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 роз'яснено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Оскільки позови про визнання права власності, що пред'явлені на підставі статті 392 ЦК, пов'язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Отже, суд приходить до висновку, що правила позовної давності у вказаному випадку застосуванню не підлягають, а тому доводи відповідача з приводу його застосування є необґрунтованими. Оскільки позов [PERSON] підлягає задоволенню, то на підставі вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений відповідачем відповідно до квитанції № 52 від 16.06.2017 року. (а.с.2) Враховуючи те, що позивачем при подачі уточненого позову не було сплачено судовий збір за вимоги немайнового характеру, а саме визнання свідоцтва про право на спадщину на ? частку квартири за адресою: [ADDRESS], видане [PERSON], 13.10.2004 року П'ятою Харківською державною нотаріальною конторою, зареєстроване в реєстрі за № 4-1043, № спадкової справи 711/2004 р. недійсним, то з відповідача підлягає також стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved