Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

15 вересня 2020 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні частиною будинку, яка мотивована тим, що позивач є власником 40/100 домоволодіння [ADDRESS] , а також співвласником на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, на якій розташоване зазначене домоволодіння. Іншими співвласника означеного нерухомого майна є відповідач та [PERSON] . Підставами для позову стали недобросусідські дії відповідача, її доньки та зятя, які, порушуючи норми п.3.25 ДБН 360-92**, поставили свій паркан (довжина 7,5 м, висота 1,5 м) в сторону стіни частини домоволодіння позивача, що унеможливило доступ останнього до стіни та належне її обслуговування, призвело до руйнування зробленого позивачем фасаду будинку. Відповідач з родиною пустили собаку зі свого боку паркану, що також перешкоджає позивачу у доступі до стіни його частини будинку. Крім того, на вказаній стіні будинку є вікно, яке позивач також не має можливості з викладених вище підстав обслуговувати належним чином. З викладених підстав позивач просив суд усунути йому зі сторони відповідача перешкоди у користуванні частиною будинку, яка належить йому на праві власності, шляхом зобов`язання знести дерев`яний паркан, який побудований на земельній ділянці та знаходиться навпроти стіни частини житлового будинку, перешкоджаючи доступ до належної позивачу частини домоволодіння. Також позивач просив покласти на відповідача судові витрати по справі. (а.с.1-2) Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська вищевказаний позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у судове засідання (а.с.21-22). 17 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, пославшись на те, що сторони придбали частину домоволодіння [ADDRESS] в 1979 році під час перебування у шлюбі, в подальшому рішенням суду визначено ідеальні частки у праві власності на таке домоволодіння, а спірний паркан встановлено ще орієнтовно з 1985 року і жодних заперечень з боку позивача дотепер не було. Послалась відповідач на неможливість застосування наведених позивачем положень ДБН 360-92, оскільки вони застосовують до суміжних земельних ділянок, а не до земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності сторін. Заперечила сторона відповідача і руйнування стіни частини будинку позивача через паркан, оскільки останній не є суцільним. Просила відповідач застосувати суд до спірних правовідносин трирічний строк позовної давності, посилаючись на те, що паркан встановлено орієнтовно у 1985 році, норми ДБН прийняті 17 квітня 1992 року, і саме з цього часу має обчислюватись зазначений трирічний строк, який на момент подання позову сплив. Не визнала відповідач і заявлений позивачем розмір судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, вважаючи цей розмірі завищеним, недоведеним. (а.с.32-33) 12 січня 2021 року на підставі розпорядження №51 керівника апарату Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська у зв`язку із відрядженням судді, в провадженні якого знаходилась дана цивільна справа, на роботу на посаду судді до іншого суду, здійснено повторний автоматизований розподіл цієї цивільної справи, яку у відповідності до ст.ст.14, 33, 34 ЦПК України розподілено та передано для розгляду судді Авраменко А.М. (а.с.51, 52) Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2021 року дану цивільну справу прийнято до провадження новим складом суду, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.53). 18 лютого 2021 року представником позивача до закінчення підготовчого провадження подано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій сторона позивача, посилаючись на висновок будівельно-технічної експертизи, просила виклала прохальну частину позову в новій редакції, а саме просила суд усунути позивачу зі сторони відповідача перешкоди у користуванні частиною будинку [ADDRESS] , 40/100 якого на праві власності належить позивачу, шляхом знесення 1 м дерев`яного паркану, який знаходиться напроти зовнішньої стіни із східного боку будівлі прибудови літ.А2-1 та перешкоджає доступу до частини домоволодіння, належного позивачу, та здійсненню ним належної експлуатації (проведення технічного обслуговування та ремонту) зазначеної частки домоволодіння. Також цією заявою позивачем заявлено до стягнення з відповідача вартості проведеної будівельно-технічної експертизи. Необхідність змінити предмету позову мотивована тим, що згідно висновків вказаної експертизи відстань, необхідна для здійснення належної експлуатації (проведення технічного обслуговування та ремонту) зовнішньої стіни із східного боку будівлі прибудови літ.А2-1 домоволодіння відстань становить не менше 1 м. (а.с.98) 10 березня 2021 року відповідачем подано до суду відзив з урахуванням заяви про зміну предмета позову, в якому відповідач знову послалась на пропуск загального строку позовної давності, неможливість прийняття судом поданого стороною позивача висновку експертизи, як такого, що поданий з порушенням вимог ст.83 ЦПК України, неналежність обраного позову способу захисту подання негаторного позову, оскільки між сторонами виникли договірні правовідносини з приводу порядку користування земельною ділянкою, належною їм на праві спільної сумісної власності. Повторно позивач послалась на неможливість застосування наведених позивачем положень ДБН 360-92, а також повторно заперечила руйнування стіни частини будинку позивача через паркан, оскільки останній не є суцільним, а сама стіна відповідно до фотокарток приведена у належний стан. Сторона відповідача також повторно заперечила розмір заявлених позивачем судових витрат через їх неспівмірність зі складністю справи, обсягом проведеної роботи з надання професійної правової допомоги, зазначила про недоведеність розміру таких витрат. Крім того, у відзиві сторона відповідача навела свій розрахунок понесених судових витрат, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. (а.с.129-132) Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до розгляду по суті у відкрите судове засідання. (а.с.136) В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити в повному обсязі в останній редакції з урахуванням зміни предмета позову. Відповідач, її представник проти задоволення позовних вимог в судовому засіданні заперечували в повному обсязі через їх недоведеність, необґрунтованість, а також просила застосувати строки позовної давності. Вислухавши сторін, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їх правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 1979 року та рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м.\~Дніпропетровська від 25 серпня 1983 року належить на праві власності 40/100 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Відповідачу належить 27/100 частин вказаного домоволодіння, а третім співвласником із розміром частки в 33/100 є [PERSON] . При цьому за вказаними співвласниками визначені конкретні приміщення домоволодіння. Наведені обставини підтверджуються копіями згаданих договору та рішення суду, копією технічного паспорту, копією реєстраційного посвідчення, копією свідоцтва про право на спадщину за законом, а також визнані сторонами по справі у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України (а.с.5-8, 11-12, 41-44, 81-87, 89). Крім того, відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2009 року Серія ЯЗ №304589 сторонам по справі та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0788 га, на якій розташоване вищевказане домоволодіння, із цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.13). Як встановлено судом в ході розгляду справи, не спростовується матеріалами цивільної справи та визнано сторонами у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, між співвласниками земельної ділянки за адресою розташованого на ній домоволодіння [ADDRESS] ще до набуття такої земельної ділянки у власність за їх домовленістю між собою склався порядок користування цією земельною ділянкою, за яким сторони визначили на місцевості ті частини земельної ділянки, якими вони користуються для задоволення власних потреб, зокрема для обслуговування належних їм частин домоволодіння. Вказаний порядок користування земельною ділянкою зберігся і після набуття її у власність сторонами та [PERSON] . У відповідності до згаданого вище порядку користування земельною ділянкою її співвласники відгородили погоджені ними між собою частини земельної ділянки на місцевості парканами. При цьому, паркан (літ.№11 за планом земельної ділянки у технічному паспорті на домоволодіння станом на 14 грудня 2021 року), що відгороджує частини земельних ділянок, яким користуються сторони по справі, встановлений значено більше, ніж три роки до моменту звернення позивача до суду, що визнано сторонами в судовому засіданні. І даний паркан однією своєю частиною впритул межує із кутом зовнішньої стіни зі східного боку будівлі житлової прибудови літ.А2-1, яка належить позивачу, обмежуючи тим самим останньому доступ до розташованої перпендикулярно відносно цього паркану стіни вказаної прибудови для її обслуговування та обслуговування наявного у цій стіні вікна. (а.с.41, 43) Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №1317-12 від 15 січня 2021 року відстань, необхідна для здійснення належної експлуатації (проведення технічного обслуговування та ремонту) зовнішньої стіни із східного боку будівлі прибудови літ.А2-1 домоволодіння [ADDRESS] становить не менше 1 м відповідно до вимог п.5.16, 11.1, 11.6 ДБН В.2.2-15:2019 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», п.1.5, 1.6 НПАОП 0.00-1-76 «Правила безпеки систем газопостачання», п.6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», п.3.2 ДБН В.1.1-25-2009 «Захист від небезпечних геологічних процесів, шкідливих експлуатаційних впливів, від пожежі. Інженерний захист територій та споруд від підтоплення та затоплення», п.12.1 ДБН В.2.1-10:2018 «Основи і фундамент будівель та споруд. Основні положення», п.п.12.8.2, 12.8.3 ДСТУ-Н Б В.1.1-44:2016 «Настанова щодо проектування будівель і споруд на просідаючих ґрунтах». (а.с.99-109) Згідно копії акту від 19 серпня 2020 року, складеного і підписаного сусідами сторін, а також з фотографій слідує, що встановлений стороною відповідача згаданий вище паркан, який відокремлює частини земельної ділянки, що перебувають у фактичному користуванні сторін, дійсно створює перешкоди у доступі позивачу до стіни належної йому частини домоволодіння у вигляді прибудови літ.А2-1 для обслуговування такої стіни та вікна у ній. (а.с.14, 15, 107-108, 133) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, ЦК України та ЗК України. Так, за змістом ст.124 Конституції України, ст.158 ЗК України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11\~ЦК України\~цивільні права\~та обов`язки\~виникають із\~дій осіб,\~що передбачені\~актами цивільного\~законодавства,\~а також\~із дій\~осіб,\~що не\~передбачені цими\~актами,\~але за\~аналогією породжують\~цивільні права\~та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом ст.41 Конституції України, ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.78 ЗК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам громадян. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. За змістом норм ст.ст.179, 181, 190, 373, 374, 379, 380 ЦК України, ст.ст.40, 78-79-1 ЗК України об`єктом права власності може виступати таке нерухоме майно як житловий будинок та земельна ділянка, на якій розташований цей житловий будинок, призначена для його обслуговування. При цьому чинне законодавство у положеннях ст.ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.40, 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди), а отже і правовідносини з приводу реалізації власником/співвласником свого речового права на таке нерухоме майно має відбуватись у комплексі та взаємозв`язку відносно обох цих об`єктів права власності. За змістом ст.ст.355, 368 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Нормами ст.ст.370, 372 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ст.89\~ЗК України\~земельна ділянка\~може належати\~на праві\~спільної сумісної\~власності лише\~громадянам,\~якщо інше\~не встановлено\~законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.90 ЗК України встановлено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті викладених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, ґрунтуючи своє рішення на наступному. За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Не викликає сумнівів той факт, що застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту є як ефективними, так і такими, що відповідатимуть його змісту та системі права, тобто належними. Відтак, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яке прагне досягнути позивач, звертаючись до суду. Близькі за змістом висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду 22 серпня 2018 року по справі №925/1265/16, від 05 червня 2018 року по справі №338/180/17, від 30 січня 2019 року по справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року по справі №487/10132/14-ц, від 19 лютого 2020 року по справі №210/4458/15-ц, від 04 квітня 2020 року по справі №610/1030/18, від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року по справі №469/1044/17, а також у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року по справі №641/7633/18. Стосовно спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то аналізуючи зміст прохальної частини позову з урахуванням заяви про зміну предмету позову, суд приходить до висновку про обрання позивач неналежного та неефективного способу захисту його порушених прав, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Так, позивач просить усунути йому з боку відповідача перешкоди у користуванні належної йому частини будинку шляхом знесення 1 м дерев`яного паркану. Однак при формулюванні такого способу захисту не вказує особу, яка має бути зобов`язана судом на здійснення такого знесення паркану, що фактично унеможливлює виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог в обраний позивачем спосіб та формулюванні. При цьому визначення способу захисту, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України), є виключним правом позивача, і суд не може здійснювати його корегування чи зміну на власний розсуд. Крім того, як вказувалось вище, усталена судова практика та чинне законодавство закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). А як встановлено в судовому засіданні, сторони є співвласниками на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, співвласниками якого також є сторони, і усунути перешкоди у праві користування своєю частиною якого (житлового будинку) просить позивач у даному позові. Відтак, спірні правовідносини з приводу реалізації позивачем належного йому права користування частиною житлового будинку (усунення перешкод у користуванні), як елементу права власності, мають регулюватись у комплексі та взаємозв`язку із належним сторонами правом власності на земельну ділянку, на якій розташований належний їм на праві власності житловий будинок. Свої позовні вимоги та факт створення йому перешкод у користуванні належною йому частиною житлового будинку (зовнішньою стіною та вікном житлової прибудови літ.А2-1) позивач пов`язує із розташуванням встановленого стороною відповідача паркану, який фактично перешкоджає позивачу у доступі до належної позивачу зовнішньої стіни житлової прибудови літ.А2-1. Разом з тим, в ході розгляду справи судом встановлено, що вказаний спірний паркан було встановлено набагато більше трьох років тому за результатами усної домовленості сторін про порядок користування належної їм на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, на якій розташоване належне сторонками домоволодіння. І цей паркан фактично відгороджує частини земельної ділянки, які сторони за домовленістю визначили як такі, що будуть ними використовуватись особисто для власних потреб у відповідності до ст.369 ЦК України. Відтак, навіть задоволення позову у визначений позивачем спосіб і за умови зазначення особи (відповідача), яка зобов`язана знести частину паркану, не призведе до захисту прав позивача в очікуваний ним спосіб, оскільки останній без зміни вже встановленого за домовленістю сторін порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване домоволодіння, не отримає право користування/доступу до тієї частини цієї земельної ділянки, яка розташована за частиною паркану, яка передбачається для знесення, і необхідна для обслуговування зовнішньої стіни житлової прибудови літ.А2-1. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не тільки не є ефективним, а є неналежним, оскільки не враховує змісту всього комплексу правовідносин сторін, а також змісту відповідного порушеного права позивача, характеру порушення, яке намагається усунути позивач поданим позовом. Належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах сторін була б зміна вже встановленого та існуючого дотепер за домовленістю сторін порядку користування належної їм на праві спільної сумісної власності земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, в тому числі з урахуванням необхідності обслуговування належних сторонам частин розташованого на ній житлового будинку, або навіть виділ чи поділ означеної земельної ділянки з урахуванням тієї ж обставини, і вже за наслідками або в рамках цього усунення перешкод шляхом знесення паркану, якщо в цьому ще буде потреба. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з огляду на обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту. Розглядаючи подану стороною відповідача заяву про застосування строків позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. При цьому, розгляд заяви про застосування позовної давності та відмова у позові з підстав пропуску строків позовної давності, у випадку обґрунтованості вказаної заяви та відсутності підстав для поновлення цього строку, є обов`язком, а не правом суду. Схожий за змістом висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року по справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року по справі №504/2864/13-ц, від 05 грудня 2018 року по справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07 серпня 2019 року по справі №2004/1979/12, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 16 червня 2020 року по справі №372/266/15-ц, від 23 червня 2020 року по справі №536/1841/15-ц, від 07 липня 2020 по справі №712/8916/17, а також у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року по справі №509/3589/16-ц, від 28 жовтня 2020 року по справі №686/7483/15-ц, від 11 листопада 2020 року по справі №359/3162/16-ц. Таким чином, приймаючи до уваги, що судом відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі з підстав його необґрунтованості (обрання неналежного та неефективного способу захисту), заява про застування строків позовної давності задоволенню не підлягає навіть, якщо законом встановлені строки позовної давності, та на час звернення позивача до суду вони спливли. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: approved