Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

15.06.2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 10.09.2007 року у розмірі 10269 грн. 94 грн., стягнути судовий збір 1762 грн. Як на підставу позову посилається на те, що 10.09.2007 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит 91903,11 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків зі строком повернення до 09.09.2014. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, однак умов договору не виконує. Ухвалою суду\~від 27.07.2018\~відкрито провадження\~у справі\~та призначено\~розгляд справи\~проводити в\~порядку спрощеного\~позовного провадження\~без повідомлення\~сторін; встановлено відповідачу 15-тиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Вказану ухвалу від 27.07.2018 року та позовну заяву з додатками суд направляв відповідачу за місцем реєстрації. Відповідач відзив на позов суду не надав. Представник позивача надав заяву, у якій зазначив, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує. У звязку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України за загальним правилом суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що при відкритті провадження суд визначив здійснити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, то такі умови винесення заявочного рішення як: повідомлення відповідача про судове засідання та незявлення відповідача в судове засідання, в даному випадку не підлягають застосуванню. У звязку з цим, враховуючи, що відповідач не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу відповідно до ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до кредитного договору від 10.09.2007 року укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], банк надав позичальникові кредит у сумі 91903 грн. 11 коп. на придбання автомобіля на строк з 10.09.2007 року по 09.09.2014 року зі сплатою за користування кредитом 0,75% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля (п. 7.1 кредитного договору). Період сплати встановлено з 10 по 14 числа кожного місця. Щомісячний платіж складає 1477,70 грн. Пунктом 3.7 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду в розмірі й у терміни, зазначені в пункті 7.1 цього договору. Якщо згідно з пунктом 7.1 цього договору передбачена щомісячна оплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в пункті 7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. Згідно з п. 4.1 договору при порушенні позичальником зобовязань банк має право нарахувати пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, однак не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 12.04.2018 року за відповідачем наявна загальна заборгованість у сумі 10269 грн. 94 коп., що включає заборгованість за: відсотками за користування кредитом 2494 грн. 63 коп., комісією за користування кредитом 2086 грн. 00 коп., пенею 5689 грн. 31 коп. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні бути виконані належним чином в установлений строк відповідно до умов договору. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію (винагороду) надаються позичальнику. При цьому нараховуваня комісії (винагороди) щомісячно за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16. У звязку з цим, позовні вимоги в частині стягнення винагороди (комісії) задоволенню не підлягає. Крім того, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч. 2,3 ст. 549 ЦК України). Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини пятої статті 12 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Вказана правова позиція висловлена Верховним судом України у Постанові від 3 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Заборгованість за відсотками становить 2494 грн. 63 коп. Розмір пені становить 5689 грн. 31 коп. Враховуючи, що розмір пені не є співмірним з сумою відсотків та значно перевищує збитки, які завдані позивачу, суд вважає необхідним з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності, застосувати вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір пені до суми заборгованості за відсотками, тобто розмір пені зменшити з 5689 грн. 31 коп. до 2494 грн.00 коп. У звязку з цим стягненню з відповідача підлягає заборгованість за кредитним договором станом на 12.04.2018 року у сумі 4988 грн. 63 коп., що включає заборгованість за: відсотками за користування кредитом 2494 грн. 63 коп., пенею 2494 грн. 00 коп. Суд, оцінивши належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог п. 39 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1404 грн. 11 коп. ((2494,63 + 5689,31) х 1762 / 10269,94)) Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: partial