Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

16.12.2016 року позивач ФОП [PERSON] звернулась до суду з позовом, який обґрунтовувала наступним. Вказує, що здійснює торгівлю продуктами харчування. 21.07.2014 року вона уклала трудовий договір з [PERSON], як продавцем-консультантом. Під час роботи відповідач неодноразово брала без дозволу грошові кошти з каси кіоску, а саме: 07.06.2016 року суму 7190 грн., а 20.06.2016 року суму 3054 грн. При виявленні цих фактів відповідачу було запропоновано внести кошти до каси. 09.06.2016 року відповідач внесла 500 грн., 04.07.2016 року 2400 грн., що підтверджується письмовими заявами. 31.09.2016 року при проведення інвентаризації була виявлена недостача коштів на суму 2939,15 грн. 19.09.2016 року позивач подала заяву до правоохоронних органів про скоєння злочину привласнення грошових коштів з каси кіоску. В своїх пояснення поліції відповідач визнала борг. Всього відповідач незаконно привласнила грошові кошти з каси кіоску на загальну суму 7763,45 грн., які зобовязалась повернути позивачу, про що склала розписку. 12.09.2016 року трудовий договір між сторонами розірвано, знято з реєстрації 27.09.2016 року. 27.09.2016 року отримано висновок про відмову відкриття кримінального провадження відносно [PERSON], так як відносини носять цивільно-правовий характер. Посилаючись за ст. 130 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 7783,45 грн. та судовий збір. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, не заперечували проти розгляду справи в заочному порядку. Пояснили, що дійсно частину коштів, вказаних в розписці та пояснювальній записці, [PERSON] повернула особисто, її розписками підтверджується залишок суми боргу 4844 грн., а суму недостачі 2939,45 грн. підтверджує акт інвентаризації від 31.08.2016 року. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим місцем проживання, заперечень на позов не подала, заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Зі згоди представників позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст.\~\~15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З матеріалів справи вбачається, що ФОП [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах з 21.07.2014 року по 12.09.2016 року, що підтверджується трудовим договором (а.с.8). Так ч. 1 ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Судом встановлено, що 07 червня 2016 року відповідач [PERSON] надала розписку про те, що без дозволу власника з каси кіоску взяла суму у розмірі 7190,00 грн., яку зобовязалася повернути на протязі трьох місяців (а.с.17). Як вбачається з відміток на даній розписці, з вказаної суми відповідач [PERSON] повернула позивачу суми 500 грн. та 2500 грн. (а.с.17), що підвередили представники позивача в судовому засіданні. Крім того, з наданої суду копії пояснювальної [PERSON], датованої 20 червня 2016 року, встановлено, що [PERSON] визнала, що без дозволу власника з каси кіоску взяла кошти у розмірі 3054,00 грн.(а.с.15). Як наслідок, позивач [PERSON] видала наказ, яким зобовязала [PERSON] повернути кошти в сумі 3054,00 грн. в строк до 05 липня 2016 року (а.с.13). 04 липня 2016 року [PERSON] повернула частину суми вказаного боргу в розмірі 2400,00 грн., зазначивши, що сума боргу, що залишилася складає 654 грн. (а.с.16). Судом встановлено, що 31 серпня 2016 року власником було проведено інвентаризацію наявного в кіоску товару та виявлено недостачу у розмірі 2939,45 грн. Відповідальність за недостачу було покладено на продавця [PERSON], оскільки доступ до товару був лише у неї про що було складено відповідний акт (а.с.14). Однак, як вбачається і з даного акту інвентаризації, [PERSON] відмовилась повертати вказані кошти в сумі 2939,45 грн., акт вона не підписувала, а в ході проведення перевірки органами поліції вказаний борг [PERSON] також не визнавала, визнавала лише борги за попередніми своїми розписками (а.с.14, 10). Так, ст. 134 КЗпП України визначено вичерпний перелік законних підстав повної матеріальної відповідальністі, яку несуть працівники за заподіяння з їх вини підприємству, установі, організації шкоди, в тому числі і у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Однак в судовому засіданні встановлено, що між роботодавцем та найманим працівником [PERSON] договір про повну матеріальну відповідальність, як визначено ст. 135-1 КЗпП України, не укладався. Судом встановлено, що 19.09.2016 року представник ФОП [PERSON] [PERSON] звернулась з заявою про привласнення продавцем [PERSON] грошей з каси кіоску на суму 7783,45 грн. (а.с.11), за результатами даної перевірки було складено висновок (а.с.10), та повідомлено, що відсутні дані, які б вказували на наявність кримінального правопорушення (а.с. 12). Сама [PERSON] під час проведення перевірки працівникам поліції пояснила, що дійсно двічі, без дозволу власника, з каси кіоску брала кошти в сумах 7190,00 грн. та 3054,00 грн., про що надала дві розписки роботодавцю. За усною домовленістю борг вона повертає частинами, за першою розпискою повернуто 3500,00 грн. за другою - 2400,00 грн. Перевіркою встановлено, що про повернення боргу [PERSON] свідчать записи на розписках, зроблені рукою [PERSON] В своїх поясненнях працівникам поліції відповідач вказала, що вважає, що її сума боргу перед роботодавцем становить 4314,00 грн., а не 7763,45 грн. та вказала, що крім боргу зазначеного в розписках більше ніяких коштів з каси не брала. З даного висновку, складеного інспектором СВП м. Суми за результатами розгляду матеріалів ЖЕО №40413 від 19 вересня 2016 року вбачається, що [PERSON] визнала суму боргу перед ФОП [PERSON] у розмірі 654,00 грн. за пояснювальною запискою від 20 червня 2016 року та в сумі 4190,00 грн. за розпискою від 07 червня 2016 року. Крім того, з висновку інспектора Сумського ВП м. Суми, який проводив перевірку за заявою про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] на своєму робочому місці в кіоску на ринку 9-го мікрорайону в м. Суми було зазначено, що відносини, які склалися між сторонами носять характер цивільно-правових. Суд вважає, що в даному випадку до правовідносин слід застосувати норми ст. 1166 ЦК України, щодо відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірними діями, в повному обсязі винною особою, яка її завдала. У відповідності до умов розписки від 07 червня 2016 року (а.с.17) відповідач зобовязалася своєчасно повернути суму боргу, яка складала 7190,00 год. на протязі трьох місяців, однак вказану суму в повному розмірі не повернула, а повернула лише суми 500 грн. та 2500 грн. (а.с.17). Залишок боргу за розпискою від 07 червня 2016 року склав 4190,00грн. Даний факт сторонами не оспорюється. Крім того, з пояснювальної записки [PERSON], поданої на імя позивача 20 червня 2016 року, вбачається, що [PERSON] вилучила з каси кіоску 3054,00 грн., при цьому 07 липня 2016 року з вказаної суми відповідач повернула 2400,00 грн., та зобовязалася в строк до 13 липня 2016 року повернути решту суми - 654,00 грн., про що надала відповідну розписку. (а.с.16). Даний факт сторонами також не оспорюється. Взяті на себе зобовязання відповідач у визначений час не виконала належним чином, на день звернення з позовом до суду - 16 грудня 2016 року. Так як в судовому засіданні доведена сума залишку заборгованості [PERSON] перед ФОП [PERSON] у розмірі 4844,00 гривень, яка обґрунтована документально, та вказана сума і підлягає стягненню з відповідача. Доказів того, що саме [PERSON] причетна до недостачі, яку було виявлено 31 серпня 2016 року в кіоску розташованому на ринку 9-го мікрорайону в м. Суми, в розумінні ст. 57-61 ЦПК України, суду надано не було, а сама відповідач суму, визначену в акті інвентаризації, не визнала (а.с.9). Сума недостачі, визначена в акті інвентаризації, стягненню не підлягає, оскільки в судовому засіданні дана не знайшла свого підтвердження, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь судового збору підлягають задоволенню, згідно положень ст. 84, 88 ЦПК України, і сума судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial