Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

17.09.2019 позивачка звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою, у якій з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 10.09.2020, просить суд визнати недійсним рішення Решетилівської селищної ради Полтавської області від 27.10.2016 про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0730 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5324255100:30:004:0655, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0730 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 5324255100:30:004:0655, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. 04.10.2019 суддею Лизенко І.В. відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Розгляд справи не було завершено у зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. згідно рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19. Через відсутність у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення повторного автоматизованого розподілу справи не відбулося, що підтверджується протоколом від 07.02.2020. За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями, 04.08.2020 справу передано на розгляд головуючому судді [PERSON] , яку зараховано до штату суду наказом від 06.07.2020 № 27а-ОС та повноваження на здійснення правосуддя якої розпочалися із 28.07.2020. Ухвалою від 13.08.2020 справу прийнято до провадження суддею Романенко О.О., ухвалено розгляд справи проводити повторно за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового розгляду та призначено підготовче судове засідання. 17.09.2020 заяву позивачки про зміну предмету позову залишено без руху та надано строк на усунення недоліків цієї заяви. Ухвалою суду від 17.09.2020 задоволено заяви позивачки та представника відповідача та витребувано докази від Решетилівської міської ради Полтавської області 05.10.2020 після усунення позивачкою недоліків, заяву [PERSON] про зміну предмету позову прийнято до розгляду. Ухвалою суду від 26.10.2020 за заявами позивачки та представника відповідача, від Решетилівського районного ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Решетилівської РДА витребувано докази. 14.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 17.05.2021 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] адвокат Кумечко І.В. про відвід судді відмовлено. Правом на надання відзиву відповідач не скористався. У судове засідання з`явились: позивачка, її представник та представник відповідача. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала та просила задовольнити на підставах, викладених у позові та заяві про зміну предмету позову. Суду пояснила, що її колишнім чоловіком без її відому та згоди розроблено технічну документацію на земельну ділянку, передану їй у власність у 2003 році для будівництва будинку. Пізніше, вона звернулась до державного реєстратора з метою реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі у відповідності до змін у законодавстві, однак з`ясувала, що її колишнім чоловіком, відповідачем у справі, вже зареєстровано право власності на належну їй земельну ділянку. Відповідачу було відомо про те, що зазначена земельна ділянка перебуває у її власності. Окрім того, суду пояснила, що при реєстрації шлюбу з відповідачем вона не змінювала прізвище та залишила прізвище « [PERSON] », а відповідач « [PERSON] ». У період з 2003 року по 2005 рік вона мала прізвище « [PERSON] ». Пізніше у 2010 році після зміни її чоловіком свого прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », вона також змінила своє прізвище на « [PERSON] ». Точної дати зміни прізвища не пам`ятає, посилається на те, що точна дата міститься у матеріалах справи у свідоцтві про зміну прізвища. Суду повідомила, що їй невідомі причини, з яких державний акт на право власності на землю не містить печатки. Вказала також, що без наявності у неї права власності на земельну ділянку, їй би не надали дозволу на будівництва житлового будинку на цій ділянці. Представник позивачки адвокат Беркута В.Л. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити на підставах, викладених у позові та заяві про зміну предмету позову. Окрім того, суду також пояснив, при укладенні шлюбу сторонами прізвищем відповідача було « [PERSON] », тому вона не могла змінити своє прізвище на прізвище « [PERSON] ». Прізвище позивачкою з « [PERSON] » на « [PERSON] » було змінено пізніше, вже після того, як відповідач змінив своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Зазначив також, що після змін у законодавстві, назву вулиці «Червоноармійська» було змінено на «Козацька», у зв`язку з чим спірну земельну ділянку фактично було передано у власність двічі органами місцевого самоврядування, оскільки згідно чинного законодавства земельну ділянку могло бути передано іншому власнику тільки після припинення права власності попереднього власника. Враховуючи те, що оскільки позивачка вже була власником земельної ділянки, яку повторно передано у власність відповідачу, вважає, що рішення, за яким було передано земельну ділянку відповідачу підлягає визнанню недійсним, а право власності відповідача припиненню, після чого позивачка отримає можливість зареєструвати за собою земельну ділянку. Також пояснив, що у зв`язку із законодавчими змінами, які розмежовують державну реєстрацію права власності на землю та державну реєстрацію земельної ділянки, у позивачки виникла потреба у розробленні технічної документації щодо виділення земельної ділянки на місцевості. Дана документація згідно ст. 186 ЗК України ніким не погоджується та затверджується власником земельної ділянки, у даному випадку позивачкою. Однак, після звернення до проектної організації було встановлено, що державну реєстрацію її земельної ділянки вже здійснено відповідачем. Відповідно проектна організація вже не може розробити технічну документацію на цю земельну ділянку, оскільки у разі розроблення такої документації та подання до Решетилівського відділу Держгеокадастру, було б отримано відмову, оскільки однією з причин відмови є наявність у межах земельної ділянки іншої земельної ділянки. Окремо зазначив про те, що слід розмежовувати реєстрацію права власності на земельну ділянку та реєстрацію земельної ділянки. При реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі, до реєстру вносяться відомості про розмір земельної ділянки, межі угідь тощо. Вказує, що на даний момент вже немає потреби у реєстрації земельної ділянки, оскільки вона вже зареєстрована, є потреба лише у реєстрації земельної ділянки за позивачкою. Ця інформація вноситься у інший реєстр реєстр речових прав на нерухоме майно, для реєстрації у якому необхідно припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку. Вказав також, що у відповідності до ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний реєстратор перевіряє інформацію у межах наданих документів, тому він не міг перевірити наявність земельної ділянки, яка сформована раніше, але не внесена до Державного земельного кадастру. Невнесення відомостей до земельного кадастру не позбавляє права приватної власності на землю. Щодо відсутності печатки у державному акті вважає, що помилка, допущена державним органом при видачі позивачці державного акту майже 14 років тому не може бути виправлена за її рахунок та посилається на рішення Європейського суду з прав людини у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії», якими встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Окрім того, представником позивачки у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення\~судових дебатів\~у справі зроблено заяву про те, що у разі задоволення позовних вимог, стороною позивача протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду буде подано докази на підтвердження розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи. Представник відповідача [PERSON] адвокат Кумечко І.В. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Свої заперечення проти позову обґрунтовував тим, що [PERSON] не порушував майбутнього майнового права позивачки, а скористався своїм правом на безоплатне виділення земельної ділянки. Спірна земельна ділянка була вільною на момент розроблення технічної документації на земельну ділянку та реєстрації права власності на неї відповідачем, оскільки у іншому випадку у Решетилівському відділі Держгеокадастру та Решетилівській селищній раді мала би бути інформація про надання такої земельної ділянки у власність позивачки. Дана інформація перевіряється державним кадастровим реєстратором протягом 14 днів у відповідності до вимог ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр». Зазначив, що у 2003 році, коли позивачка отримала рішення Решетилівської районної ради народних депутатів, існували інші правові критерії для отримання права власності на землю, яким вона не скористалась. Вважає, що у Решетилівській міській раді та Решетилівській РДА відсутні відомості про державний акт, виданий позивачці та рішення, на підставі якого його видано. Зазначає, що навіть у випадку помилки державних органів, при зверненні до суду з даним позовом у позивачки мав би бути державний акт на право приватної власності на землю з відповідною печаткою, рішення про надання земельної ділянки у власність та витяг з поземельної книги. Посилається на те, що право власності позивачки не доведено. Вважає, що навіть у разі відмови [PERSON] від права власності на цю земельну ділянку, державним реєстратором їй буде відмовлено у реєстрації права власності, оскільки державний акт не містить печатки, відсутній оригінал рішення, на підставі якого його видано. Тому вважає, що спірна земельна ділянка передана відповідачу у законний спосіб. Окрім того, представник відповідача вважає, що при укладенні шлюбу з відповідачем у 2002 році позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » та протягом місяця мала змінити паспорт, однак не зробила цього. Тому, звертаючись із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації та її затвердження, допустила помилку, зазначивши своє дошлюбне прізвище. Вказує, що позивачка звернулась за отриманням земельної ділянки за недійсним паспортом, тому прийняте рішення також є недійсним, у зв`язку з чим вона не змогла зареєструвати своє право власності на земельну ділянку. Тому вважає даний позов безпідставним, необґрунтованим та недоведеним. Повідомив також суду, що йому не відомо, яке прізвище мав відповідач на момент укладення шлюбу із позивачкою. Представником відповідача у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України до закінчення\~судових дебатів\~у справі зроблено заяву про те, що у разі відмови у задоволенні позовних вимог, стороною відповідача протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду буде подано докази на підтвердження розміру витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи. Представник відповідача Решетилівської міської ради Полтавської області у судове зсідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. До суду надав заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, у вирішенні справи покладається на розсуд суду (а.с.202). Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 02.08.2002 по 31.10.2014, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , повторно виданого 03.02.2010, свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 31.10.2014 та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу від 28.10.2020 № 00028321083 (а.с.7,23,149-150) З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та актового запису про шлюб від 28.10.2020 № 00028320919 та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені від 28.10.2020 №00028320993 (а.с.151-155) вбачається, що при укладенні шлюбу 02.08.2002, сторони у справі не змінювали своїх дошлюбних прізвищ. Позивачка залишила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] », а відповідач « [PERSON] ». 03.02.2010 позивачка та відповідач у справі змінили свої прізвища на « [PERSON] ». У зв`язку з чим, на підставі актового запису про зміну імені № 01 від 03.02.2010, до актового запису про шлюб сторін внесено зміни, якими змінено прізвища позивачки та відповідача до укладення шлюбу на « [PERSON] » та після укладення шлюбу на « [PERSON] ». Про зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] » позивачці видано свідоцтво про зміну імені серії [NUMBER] від 03.02.2010 (а.с.22). 03.02.2010 повторно видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , яке містить прізвище сторін як до укладення шлюбу, так і після його укладення « [PERSON] » (а.с.7). З наведеного, судом встановлено, що до 03.02.2010 позивачка мала прізвище « [PERSON] », а не « [PERSON] ». Рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів від 29.09.2003 [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,07 га у відповідності із земельно-обліковими документами за адресою: [ADDRESS] . Згідно вказаного рішення, після встановлення меж земельної ділянки в натурі і уточнення її фактичного розміру землевпорядною організацією селищної ради буде видано державний акт на право приватної власності (а.с.8). Наведене також підтверджується архівним витягом від 09.10.2020 № 01-11/І-217 із рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 29.09.2003 № 236 «Про розгляд заяви» (а.с.127). На ім`я [PERSON] . Решетилівською філією ДП Полтавський районний центр Державного земельного кадастру розроблено технічну документацію по складанню державного акту на право власності на землю (а.с.9-16). На підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів від 29.09.2003, Решетилівською селищною радою народних депутатів [PERSON] видано державний акт на право власності на землю серії ПЛ-І № 010038 від 30.01.2004, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 106 (а.с.17), згідно якого останній передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0731 га в межах згідно з планом, розташовану на території Решетилівської селищної ради, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будівель і споруд. З будівельного паспорту на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику вбачається, що за рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003 позивачці надано дозвіл на будівництво житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , розроблено проект забудови земельної ділянки, складено акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель та пояснюючу записку до проекту (а.с.18-21). Рішенням № 181 засідання виконавчого комітету від 30.12.2005 про газифікацію господарської будівлі, заслухавши заяву [PERSON] надано дозвіл на газифікацію господарської будівлі, з переведенням її під житлове приміщення по [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а.с.21), що також підтверджується архівним витягом від 09.10.2020 № 01-11/І-2018 із рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Полтавської області від 30.12.2005 № 174 «Про дозвіл на будівництво» (а.с.128). Відповідно до розпорядження селищного голови Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 24.12.2015 [ADDRESS] , що підтверджується архівною довідкою Решетилівської РДА Полтавської області від 13.08.2019 № 01-12/І-83 (а.с.27). Згідно листа відділу у Решетилівському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 26.05.2019 № 47/144-19 реєстрація земельної ділянки, площею 0,0731 га на території Решетилівської міської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд здійснено відповідно до «Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] », яку виготовило «Решетилівське районне комунальне земельно-кадастрове підприємство «Землемір» (а.с.24-25). Відповідно до листа виконавчого комітету Решетилівської міської ради від 04.07.2019 № 01-31/1581 (а.с.26), на підставі заяви громадянина [PERSON] рішенням 4-ї сесії Решетилівської селищної ради від 12.05.2016 (7-го скликання), громадянину [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Рішенням 11-ї сесії Решетилівської селищної ради від 27.10.2016 (7-го скликання), громадянину [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва, розміром 0,0730 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] та передано її у приватну власність [PERSON] , що підтверджується витягом з вказаного рішення (а.с.102). 01.11.2016 на підставі вищевказаного рішення 11-ї сесії 7-го скликання Решетилівської селищної ради від 27.10.2016 державним реєстратором КП «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» Полтавської області Танько О.Г. за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0730 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер\~5324255100:30:004:0655, номер запису про право 17212461, що підтверджується інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.08.2019 № 177394950 (а.с.28). Постановою Верховної Ради України № 2185-VIII від 07.11.2017 селище міського типу Решетилівка Решетилівського району Полтавської області віднесено до категорії міст районного значення. Листом за № 01-46/2350 від 03.12.2020 Решетилівська РДА Полтавської області на виконання вимог ухвали суду від 26.10.2020 про витребування доказів повідомила суд про неможливість надання оригіналу Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ПЛ №010038 від 30.01.2004 у зв`язку з відсутністю законодавчо закріпленого права і обов`язку щодо проведення як реєстраційних дій, так і виконання функцій щодо створення і подальшого збереження запитуваних документів (а.с.168). Спір у справі виник із земельних правовідносин та його вирішення регулюється нормами цивільного та земельного законодавства. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5, 6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2, 3 ст. 89 ЦПК України). У статті 14 Конституції України закріплено принцип, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України прямо гарантується право власності за яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У частинах першій та четвертій статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування. Пункт 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлює, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин. Відповідно до п.п. а-г ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад належать розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За змістом статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України, у редакції, чинній на час видання позивачці державного акту на право приватної власності на землю, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 126 ЗК України у редакції, чинній на час видання позивачці державного акту на право приватної власності на землю, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Судом встановлено, що 30.01.2004 позивачка набула право власності на земельну ділянку площею 0,0731 га в межах згідно з планом, розташовану на території Решетилівської селищної ради, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будівель і споруд, кадастровий номер\~5324255100:30:004:0655, та отримала державний акт на право власності на землю серії ПЛ-І № 010038, виданий Решетилівською селищною радою народних депутатів 30.01.2004 на підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів від 29.09.2003 (а.с.17). Щодо посилання представника відповідача на п. 5.14 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999, згідно якого державні акти на право приватної власності на землю складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою, суд виходить з наступного. Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999, чинна на момент видачі позивачці державного акту на право приватної власності на землю, не містить пункту 5.14. Норма, на яку посилається представник відповідача, за якою державні акти на право приватної власності на землю складаються у двох примірниках, підписуються головою відповідної місцевої Ради народних депутатів і скріплюються гербовою печаткою, містилась у п. 2.5. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженій наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993, яка втратила чинність 04.05.1999 на підставі наказу № 43 від 04.05.1999. У відповідності до п. 2.14. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999, та чинної на момент видачі позивачці державного акту про право приватної власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку складається у двох примірниках, підписується органом, який прийняв рішення про передачу (надання) земельної ділянки у власність, та відповідним державним органом земельних ресурсів. Таким чином, посилання представника відповідача на п. 5.14. Інструкції № 43 від 04.05.1999 не заслуговують на увагу. Окрім того, суд зауважує, що право власності у позивачки на спірну земельну ділянку набуто на підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003, яке є чинним, ніким не оспорювалося та не визнавалося у встановленому законом порядку недійсним. Щодо реєстрації державного акту у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю, суд враховує те, що листом 01-46/2350 від 03.12.2020 Решетилівська РДА Полтавської області на виконання вимог ухвали суду від 26.10.2020 про витребування доказів повідомила суд про неможливість надання оригіналу Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії І-ПЛ №010038 від 30.01.2004 у зв`язку з відсутністю законодавчо закріпленого права і обов`язку щодо проведення як реєстраційних дій, так і виконання функцій щодо створення і подальшого збереження запитуваних документів (а.с.168). Позивачкою у справі у судовому засіданні надано до суду оригінал державного акту серії І-ПЛ №010038 від 30.01.2004, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.17). Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 106, що підтверджується відповідним записом у цьому акті. З огляду на зазначене, враховуючи те, що у відповіді за № 01-46/2350 від 03.12.2020 Решетилівською РДА у Полтавській області не заперечується та не спростовується факт видачі позивачці державного акту, а позивачкою надано до суду оригінал державного акту серії І-ПЛ №010038 від 30.01.2004, з якого вбачається реєстрація держаного акту у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 106, посилання представника відповідача про те, що державний акт, виданий позивачці, не зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю є безпідставними, спростовуються матеріалами справи. Окрім того, суд зауважує, що позивачкою вчинено всі передбачені законодавством дії для набуття у власність спірної земельної ділянки, тому непроставлення печатки на державному акті за наявності внесених до нього всіх відповідних записів та реквізитів, є помилкою державного органу, уповноваженого на видачу державного акту. Цей недолік не може бути тягарем для позивачки в негативних наслідках, оскільки ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Саме такі\~висновки висловив\~Європейський суд\~з прав\~людини у\~справі «Рисовський\~проти України»\~(Заява\~№ 29979/04),\~рішення від\~20.10.2011,\~набуло статусу\~остаточного 20.01.2012, п.71),\~у якому\~поряд із\~зазначеним вище,\~суд наголосив,\~що принцип\~«належного урядування»,\~як правило,\~не повинен\~перешкоджати державним\~органам виправляти\~випадкові помилки,\~навіть ті,\~причиною яких\~є їхня\~власна недбалість\~(див.\~зазначене вище\~рішення у\~справі «Москаль\~проти Польщі»\~(Moskal\~v.\~Poland),\~n.\~73). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Як встановлено судом, державний акт на право власності на землю серії ПЛ-І № 010038 від 30.01.2004 (а.с.17) на земельну ділянку площею 0,0731 га в межах згідно з планом, розташовану на території Решетилівської селищної ради, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлових будівель і споруд, видано позивачці на підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів від 29.09.2003. Вищевказане рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів є чинним, ніким не оспорювалося та не визнавалося у встановленому законом порядку недійсним. Посилання представника відповідача на те, що рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради народних депутатів від 29.09.2003, на підставі якого позивачка отримала право власності на земельну ділянку є недійсним, оскільки у ньому вказано невірне прізвище позивачки, яка на думку представника відповідача змінила прізвище 02.08.2002 у зв`язку з укладенням шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » також не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та актового запису про шлюб від 28.10.2020 № 00028320919 та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про зміну імені від 28.10.2020 №00028320993, згідно яких прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » позивачка змінила лише 03.02.2010, тобто через 6 років після отримання державного акту на право приватної власності на землю (а.с.151-155). Окрім того, як доказ наявності у позивачки права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , суд також враховує надання позивачці дозволу на будівництво за цією адресою рішенням виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003 (а.с.18). Таким чином, на переконання суду, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, позивачкою доведено набуття нею права власності на спірну земельну ділянку площею 0,0731 га із дотриманням процедури, існуючої станом на 2003-2004 роки. Суд вважає, що відсутність на державному акті печатки не може свідчити про відсутність у позивачки права власності, набутого у законний спосіб на підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003. Відповідачем, у свою чергу, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів щодо спростування наявності права власності позивачки на спірну земельну ділянку у період отримання ним оскаржуваного рішення Решетилівської селищної ради від 27.10.2016 та реєстрації права власності на землю за собою. Незважаючи на те, що позивачка у справі є власницею вищевказаної земельної ділянки з 30.01.2004, Решетилівською селищною радою Полтавської області відповідачу надано дозвіл на розробку технічної документацію щодо встановлення (відновлення) меж цієї земельної ділянки в натурі (на місцевості), яку рішенням 11-ї сесії 7-го скликання Решетилівської селищної ради від 27.10.2016 затверджено, а земельну ділянку передано у власність відповідачу у справі. Відповідно до статей 152, 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку зазначено у статті 140 ЗК України. Частиною 1 статті 154 ЗК України встановлено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. У рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Разом з тим із вказаного Рішення Конституційного Суду України вбачається, що такі рішення органу місцевого самоврядування можуть бути оскаржені в інший спосіб. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55, статті 124 Конституції України. У такому разі вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права згідно із статтею 16 ЦК України, якщо фактично підставою пред`явлення позовної вимоги є оспорювання прав особи, що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до частини першої статті 393 цього Кодексу, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акту та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимога про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Така позиція висловлювалася Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30.05.2018 у справі №923/466/17, від 19.06.2018 у справі №916/1979/13 та від 19.03.2019 у справі №906/920/16. У відповідності до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскаржуваним рішенням Решетилівської селищної ради Полтавської області від 27.10.2016 про затвердження технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0730 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5324255100:30:004:0655, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , порушено право власності позивачки на належну їй земельну ділянку, набуту у власність на підставі рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003. Суд прийшов до переконання, що органом місцевого самоврядування під час прийняття рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність [PERSON] не було належним чином перевірено наявність прав іншої особи на дану земельну ділянку, що призвело до повторного розпорядження землею, яка вибула із комунальної власності згідно рішення виконавчого комітету Решетилівської селищної ради Решетилівського району Полтавської області від 29.09.2003, що вказує на відсутність повноважень органу місцевого самоврядування щодо розпорядження землею та як наслідок прийняття незаконного рішення від 27.10.2016 поза межами своїх повноважень. Зазначені обставини свідчать про грубе порушення органом місцевого самоврядування прав позивача та необґрунтоване втручання у приватну власність. За таких обставин, суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним рішення Решетилівської селищної ради Полтавської області від 27.10.2016, оскільки цей спосіб захисту є найбільш ефективним для відновлення порушених прав позивачки, як законного власника землі. Таким чином, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про визнання недійсним рішення Решетилівської селищної ради Полтавської області від 27.10.2016, на підставі якого відповідач набув права власності на земельну ділянку, позовна вимога про припинення права власності [PERSON] на земельної ділянки площею 0,0730 га, кадастровий номер 5324255100:30:004:0655 також підлягає задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд приходить до наступного. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При звернені до суду із даним позовом позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.1465156061.1 від 16.09.2019 (а.с.1). Оскільки, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, сплачений позивачкою судовий збір у розмірі 1536,80 грн підлягає стягненню з відповідача на її користь. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До закінчення судових дебатів представником позивачки - адвокатом Беркутою В.Л. заявлено усне клопотання у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України та зазначено, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду по суті спору, стороною позивача будуть надані докази понесених позивачкою витрат на професійну правову допомогу. Зважаючи на наведене, питання про розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу в даному рішенні не вирішується та буде вирішено у судовому засіданні після надання відповідних доказів стороною позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved