Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

16 травня 2014 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, а 10 жовтня 2014 року з уточненою позовною заявою до редакції щотижневої газети «Зміївський кур'єр», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] вказала, що [INFO] року помер [PERSON], з яким вона мешкала разом, однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 18 квітня 2014 року вона придбала газету «Зміївський кур'єр» на 4 сторінці якої розміщення стаття під заголовком «[INFO]». Так, в статті зазначено: «[INFO]» На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.09.2005 року державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. за реєстровим № 1- 1969 їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] З моменту їх спільного проживання не вона, а саме [PERSON] оселився у належному їй домоволодінні. Більш того, після початку сумісного проживання, на прохання [PERSON] позивач надала згоду на реєстрацію його місця проживання у зазначеному будинку. Далі за текстом автор статті вказує наступне: «Батько повівся - купив їй магазин для торгівлі ганчір'ям та непотрібним хламом, вкладаючи туди свої гроші, дбаючи, щоб ясла [PERSON] були завжди повними.» Дані факти також спростовуються, а саме з 2001 року позивач зареєстрована в Зміївській районній державній адміністрації Харківської області як фізична особа-підприємець та займається підприємницькою діяльністю, яка спрямована на роздрібну торгівлю непродовольчими товарами в неспеціалізованих магазинах. Для здійснення підприємницької діяльності, 11.11.2009 року нею за власні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2732, було придбано нежитлове приміщення 83 площею 19,80 м.кв. в нежитловій будівлі літ. «А-3» загальною площею 1721,0 м.кв., розташованої за адресою: [ADDRESS] На спростування вказаних відповідачами в статті фактів щодо придбання магазину за грошові кошти [PERSON] є нотаріально посвідчена заява продавця цього приміщення - представника ТОВ компанія «Строма» [PERSON] про отримання грошових коштів та відсутності претензій майнового характеру. На час купівлі нерухомості позивач зі [PERSON] у фактичних шлюбних стосунках не перебували, однією сім'єю не мешкали, а тому жодного відношення до придбання майна [PERSON] не має. Крім поширення недостовірної інформації стосовно придбання [PERSON] магазину, відповідачі у справі висловили думку про предмети торгівлі (товару) в брутальній та непристойній формі, обізвавши непродовольчі товари «непотрібним хламом», чим принизили ділову репутацію. Реалізація непродовольчих товарів є єдиним джерелом доходу позивача, після випуску газети «Зміївський кур'єр» з вказаною статтею, у неї суттєво знизився об'єм продаж, постійні покупці стали проходити стороною, що безпосередньо вплинуло на її ділову репутацію у місті. Не відповідають дійсності й посилання про запропонований відповідачами поділ спадкового майна після смерті [PERSON] В дійсності жодних варіантів поділу майна останніми запропоновано не було та й на жоден об'єкт спадкової маси позивач не претендувала. Діти померлого після смерті батька поспішили ділити майно, побігши до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, після чого стали писати списки з переліком речей, які (на їх думку) позивач повинна була їм повернути. Вказані вимоги супроводжувалися погрозами, скандалами, нецензурними висловлюваннями на і мали місце не лише у її домоволодінні, а й за місцем роботи. Така поведінка відповідачів вимусила [PERSON] звернутися із відповідною заявою до правоохоронних органів. Рішенням апеляційного суду Харківської області [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння. Не відповідають дійсності й зазначені по тексту факти, а саме: «Після винесення рішення суду на користь дітей ми поїхали вилучати авто. Від одного її бичого погляду було моторошно. Обчистила машину так добре, що брелок з ключів не повернула (за документи не кажемо, бо вона їх, мабуть, з'їла, жаль, що не подавилась).» Слід зазначити, що наведена інформація є недостовірною, за своїм викладенням є фактичним твердженням, має підсумовуючий характер, викладена в імперативній, стверджувальній формі, містить конкретні посилання на судові рішення і також підлягає спростуванню. Про недостовірність цієї інформації свідчить наступне. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння. В ході судового розгляду Змїївським районним судом Харківської області [PERSON] і [PERSON] зменшили розмір своїх позовних вимог і вже не просили суд витребувати майно (автомобіль) з чужого незаконного володіння. Отже ця вимога не була предметом судового розгляду і судового рішення з цього приводу судом ухвалено не було. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21.01.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що у неї відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно. Більш того, автомобіль, а також ключі до нього були повернуті позивачем [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах [PERSON] на підставі довіреності. Про відсутність будь-яких претензій з боку [PERSON] до комплектації автомобілю, його технічного стану свідчить власноручно написана нею розписка, датована 21.02.2014 року. Отже, викладені в статті недостовірні факти спростовуються належними та допустимими доказами. Частиною 3 ст. 277 ЦК України закріплено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.б ст. 277 ЦК України). Згідно ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власного ініціативою. Спростування повинно бути набрано тим же шрифтом і поміщено під заголовком «Спростування» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується. За таких обставин [PERSON] вважала, що розміщена відповідачами в статті під назвою «[INFO]» інформація є недостовірною, негативною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Крім того, діями відповідачів їй було завдано моральну (немайнову) шкоду, яку вона оцінила у 15 000 грн., яка виразилась у наступному. Крім наведених відповідачами в статті недостовірних фактів, останні також в брутальній, принизливій та непристойній формі висловили свою суб'єктивну думку стосовно неї назвавши «босою голотою», «волицею з бичим поглядом», у зв'язку з чим відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» на останніх може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Після прочитання зазначеної статті у неї підвищився тиск, вона була вимушена звертатись за медичною допомогою. Порушився сон та звичайний уклад життя. Як досить відома людина в районі за місцем працевлаштування, будучи фактично знищеною та приниженою після виходу у світ газети, вона була вимушена доводити особисто до своїх клієнтів якість товару, який реалізується, а також виправдовуватись щодо свого приватного життя. Такі обставини додавали додаткових моральних страждань. Усе викладене дуже негативно вплинуло на професійну діяльність, моральний стан та стан здоров'я, що в цілому змінило життя ппозивача, оскільки вона втратила нормальні життєві зв'язки з суспільством. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просила визнати недостовірною, негативною та такою, що порушує її немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації інформацію, поширену редакцією щотижневика «Зміївський кур'єр», [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на 4 шпальті обласної щотижневої газети «Зміївський кур'єр» [NUMBER] в статті під назвою «[INFO]». Зобов'язати редакцію обласної щотижневої газети «Зміївський кур'єр» протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили здійснити спростування недостовірної, негативної та такої, що порушує немайнові права на недоторканість честі, гідності та ділової репутації інформації, розміщеної на 4 шпальті в обласній щотижневій газеті «Зміївський кур'єр» [NUMBER] в статті під назвою «[INFO]», розмістивши в обласній щотижневій газеті «Зміївський кур'єр» на 4 шпальті під і заголовком «Спростування» попередньо узгоджений з нею текст спростування, який повинен бути набраний тим же шрифтом, що і повідомлення, яке спростовується, і в обсязі друкованих знаків, що удвічі перевищує обсяг спростованого фрагменту опублікованого матеріалу у статті. Стягнути зі [PERSON], [PERSON] [PERSON] по 5000 (п'ять тисяч) грн. з кожного, в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Позивач [PERSON] у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову у позовному обсязі з підстав, викладених у ньому просила його задовольнити. Зазначила, що мешкала разом зі [PERSON] однією сім'єю без реєстрацію шлюбу. [PERSON] та [PERSON] є доньками померлого з якими у неї на час проживання зі [PERSON] були добрі стосунки, однак після його смерті, вони почали пред'являти претензії щодо спадкового майна, на яке вона зокрема не претендувала. В подальшому у судовому порядку вирішувався спір про спадкові права, відповідачі неодноразово звертались до неї з погрозами. У зазначеній статті містяться недостовірні відомості, що порушують її честь гідність, ділову репутацію та завдали моральних страждань. Всі факти, викладені у статті спростовуються та не відповідають дійсності. Представники позивача [PERSON] [PERSON], у судовому засіданні, кожний окремо, підтримали позовні вимоги [PERSON] та зазначили, що у статті під назвою «[INFO]» міститься не особиста думка відповідачів, а фактичні дані, які потребують спростування та зокрема спростовуються відповідними доказами. Вимоги [PERSON] ґрунтуються на законі з огляду на що просили задовольнити позов у повному обсязі. Представник РТ «Зміївський кур'єр» [PERSON] позову не визнав вказуючи на відсутність правового підґрунтя для його задоволення, невірне тлумачення положень Закону, відсутність конкретних фактичних тверджень в обставинах, які викладені у статті. В тому, що [PERSON] переконана, що публікація стосується її та «впізнала» себе у певних висловлюваннях не вказує на порушення її честі гідності, ділової репутації. Конкретних даних [PERSON] у статті не наведено, ім'я позивача «[PERSON]» у статті не визначено, а фігурує ім'я «[PERSON]», конкретних адрес, найменувань, публікація не містить, що вказує на те, що [PERSON] не є належним позивачем у справі. Сама стаття носить повчальний характер, всі висловлювання викладені у формі порівнянь та гіпербол, можливо є навіть фантазією. З зазначених підстав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення проти позову в яких вказала, що всі обставини у статті висвітлені шляхом внутрішніх оціночних суджень, що не заборонено законом. Конкретних даних позивачки у статті не зазначено, рівно як і конкретних адрес, найменувань місць торгівлі тощо. Деякі факти, можливо прямо вказують на події та їх наслідки, однак викладені ці факти з використанням мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] ні в якому разі не порушено, оскільки її вини в тому, що позивач впізнала саме себе у даній статті не має. Враховуючи положення ст. 40 Конституції України, ст. 10 Європейської конвенції «про захист прав і основоположних свобод людини», вимог Закону України «Про інформацію», рішення Європейського Суду по справі «Хендісайт проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року та того, що її думка у статті не була висловлена у брутальній непристойній формі та не направлена на приниження честі, гідності, ділової репутації, просила відмовити у позові [PERSON] у повному обсязі. ( а.с.40-46) Ухвалою суду від 14 червня 2014 року було визнано обов'язковою явку [PERSON], до суду для надання особистих пояснень. Однак вона не з'явилась в судове засідання з підстав незадовільного стану здоров'я, що підтверджується відповідними медичними документами та визнається судом поважними. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позову [PERSON] не визнав, вказуючи, що не має до статті «[INFO]», ніякого відношення, її тексту він не читав та не оприлюднював у засобах масової інформації, дізнався про неї від сусідів, тому йому не зрозуміло чому позивач звернулась з позовом саме до нього. Зазначив, що дійсно його брат, нині покійний, [PERSON], мав відносини з [PERSON], але у нього за життя було багато жінок і тому про яку саме його співмешканку йде мова у статті він не знає. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у електронному повідомлені, що надійшло до суду 06.11.2014 року, зазначила, що позову [PERSON] не визнає та не має відношення до статті, просила провести розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши осіб, які беруть участь у справі,свідків, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що у випуску газети «Зміївський кур'єр» [NUMBER] від 16 квітня 2014 року було опубліковано статтю під назвою «[INFO]», наступного змісту: « Вже рік, як разом з нами немає гарного батька та вірного товариша - [PERSON]. Кожен мешканець Змієва (і не тільки) добре знав його та поважав за турботу, чутливе ставлення до людей. Але раптом важка хвороба забрала нашу рідну людину: того скорботного дня навіть небо плакало за нею. Та життя продовжується. Як в народі кажуть, настали скрутні часи - співмешканка батька, (а простіше кажучи, «боса голота»), обманним методом «щирої любові» поселилась у його домоволодінні і почала керувати. Батько повівся - купив їй магазин для торгівлі ганчір'ям та непотрібним хламом, вкладаючи туди свої гроші, дбаючи, щоб ясла [PERSON] були завжди повними. І коли не стало батька, ми, його діти, вирішили розділити його майно по справедливості: співмешканці - дім, який батько побудував виключно на свої кошти (при цьому зробивши її господаркою), а дітям - автомобіль, цех по обробці деревини та копійчану недобудову. Від цієї пропозиції [PERSON] ревла, як справжня волиця: «Ні, все моє і мені. Ви ніхто, спочатку докажіть мені, хто ви і що!» При цьому повернула на згадку про батька його портрет. І швиденько побігла до міліції зі скаргами про наші погрози на її адресу. Ви подивіться на неї, люди добрі, вона ж як брила, завалить кожного на своєму шляху, не порахується ні з ким. Майже рік тривала судова тяганина, волиця не бажала розлучатися із автомобілем, совість дозволила розлучитись лише з батьковим портретом! Після винесення рішення суду на користь дітей ми поїхали вилучати авто. Від одного її бичого погляду було моторошно. Обчистила машину так добре, що брелок з ключів не повернула (за документи не кажемо, бо вона їх, мабуть, з'їла, жаль, що не подавилась). Жодних батькових особистих речей не повернено, вилито на наші голови тонни бруду. За що? Мабуть, за те, що у волиці занадто багато хамства та злості. Чому не повернути батькових речей дітям? Чи знову шукає старенького чоловіка, щоб надати своє «придане» з плеча нашого батька? Щоб такого більше не трапилось, у нас є час завадити користуватись батьківським будинком. То ж найближчим часом будемо близькими сусідами. Не розслабляйся! Діти та рідні. РS. Дорогі Зміївчани, ми просимо у вас вибачення за деякі некоректні висловлювання на адресу колишньої співмешканки рідної нам людини, але це правда: як кажуть, слів із пісні не викинеш. Це не помста, а лише попередження для людей, які мають з нею якісь стосунки:будьте з нею занадто обережними, аби не трапилось чогось непередбачуваного. ( а.с.9) Відповідно до листа від 15 вересня 2014 року, до редакції тижневика «Зміївський кур'єр» з проводу розміщення та опублікування статті під назвою «[INFO]» зверталась [PERSON] Стаття надана [PERSON] Автор статті - діти та рідні. ( а.с. 85) Позивач [PERSON] вважала, що відповідачі у справі оприлюднили недостовірну інформацію, неправдиві та такі відомості, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію, чим завдали шкоди її особистим немайновим правам. На підтвердження позову позивачем [PERSON] надано наступні докази: З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] року в м. Зміїв Харківської області, помер [PERSON]. ( а.с.10) У відповідності до копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] батьком [PERSON] та [PERSON] є [PERSON]. ( а.с.11,12) Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2005 року, [PERSON], [PERSON] передали, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок [ADDRESS] ( а.с.14,15) Згідно даних будинкової книги на зазначений вище будинок у ньому з 02 грудня 2010 року був зареєстрований [PERSON], [PERSON] зареєстрована з 21 травня 2013 року. ( а.с.21,22) [PERSON] зареєстрована, як фізична особа - підприємець з 07 червня 2001 року. ( а.с.23) Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 21 січня 2014 року за [PERSON], [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом на автомобіль Тайота, реєстраційний номер [NUMBER] 25/200 частин складського приміщення за адресою [ADDRESS] будівельні матеріали, які були використані в процесі будівництва житлового будинку, загальним відсотком готовості 22,40% по [ADDRESS] ( а.с.27) У відповідності до розписки, складеної [PERSON], [PERSON] 21 лютого 2014 року, вони отримали у [PERSON] автомобіль марки Тайота та 2 комплекту ключів. Претензій до [PERSON] не мали. ( а.с.28) На підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2009 року, [PERSON] набула у власність нерухоме майно - нежитлове приміщення [ADDRESS] ( а.с.17,18) 22 квітня 2014 року [PERSON], зверталась за медичною допомогою та перебувала на амбулаторному лікуванні з приводу гіпертонічної хвороби ІІ ступню, кризове протікання, невротичний синдром. ( а.с.29) Відповідно до п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, всі перелічені обставини є предметом доказування в судовому процесі, тому судом надано оцінку словам та словосполученням у зазначених фразах, які позивач вважає недостовірними, негативними і такими, що порочать його ділову репутацію. Так, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 серпня 2013 року та рішенням Зміївського районного суду Харківської області встановлено, а відповідно й не підлягає доказуванню, факт того, що [PERSON] та померлий [INFO] року [PERSON] мешкали разом без реєстрації шлюбу за адресою [ADDRESS] ( а.с.25-27) Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожний окремо, підтвердили факт того, що [PERSON] була співмешканкою [PERSON], а також те, що у повсякденному житті [PERSON] називають на ім'я «[PERSON]». Крім того показали, що у статті «[INFO]», викладені фактичні обставини життя [PERSON] та [PERSON], а також дані про відносини, які склалися між позивачем дітьми та родичами померлого, що не відповідають дійсності. Вказали, що у статті містяться не тільки перекручені факти з життя позивача, а й образливі висловлювання стосовно її особи та зовнішнього вигляду, діяльності по продажу непродовольчих товарів. У суду не має підстав ставити під сумнів відомості повідомлені свідками, дані про їх заінтересованість у результаті розгляду справи у суду відсутні, їх показання повністю узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. При цьому, відповідно до ст. 8 Конституції України, норми останньої є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 2 закону України «Про інформацію», одними з основних принципів інформаційних відносин є, зокрема: гарантованість права на інформацію, відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією, свобода вираження поглядів і переконань, правомірність одержання, використання, поширення, зберігання і захисту інформації. Крім того, ч. 1 ст. 5 закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Згідно зі ч. 1 ст. 24 закону України «Про інформацію», забороняється цензура, тобто будь-яка вимога, спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, узгоджувати інформацію до її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. А згідно з ч. 2 ст. 24 закону України «Про інформацію», забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб'єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. На підставі ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Під «висловлюваннями, які не містять фактичних даних» розуміються такі висловлювання, в яких відсутні посилання на конкретні дати, номери, цифри, місця подій та самі події. Такий вид оціночного судження як «критика» не має свого визначення у законодавстві. У такому випадку слід звернутися до Нового тлумачного словника української мови (1998 року викладачі В. Яременко, О. Сліпушко, рекомендовано Міністерством освіти України для студентів вищих та середніх навчальних закладів), згідно з яким термін «критика» визначається як коментар та аналіз. Це й же словник термін «коментар» розуміє як пояснення, тлумачення до якого-небудь тексту, подій, явищ, а термін «аналіз» - як розгляд чого-небудь. Щодо терміну «оцінка дій» слід зазначити, що в законодавстві також відсутнє визначення поняття «оцінка дій». Поряд з цим, наведений вище словник термін «оцінювати» визначає як складати уявлення, робити висновок про кого-, що-небудь. Тобто, «оцінкою дій» є складання уявлення або надання висновку щодо дії певної особи або речі. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Разом з тим, висловлені у статті «[INFO]» фрази, з огляду на використані відповідачами мовно - стилістичні засоби, містять фактичні дані, негативну інформацію, певний і однозначний зміст, тобто є фактичним твердженням. З огляду на зміст вказаних висловлювань в загальному контексті оспорюваної статті, суд дійшов до висновку, що вони вчинені відповідачем [PERSON] умисно, у брутальній, принизливій, неетичній формі, містять оцінку та аналіз певних подій, а відтак - не є оціночним судженням. Суд не погоджується з посиланням позивача про те, що належними відповідачами у даній справі є окрім тижневика «Зміївський кур'єр» та [PERSON], також брат та сестра (рідні померлого [PERSON].) [PERSON] та [PERSON], оскільки, як встановлено судовим розглядом та власне не заперечувалось відповідачами, саме донька померлого - [PERSON] звернулася до редакції газети зі вказаною статтею з метою оприлюднення. Крім того, не приймаються судом і доводи відповідачів про те, що [PERSON] не є належним позивачем у справі, оскільки у змісті статті фігурує ім'я «[PERSON]», а не «[PERSON]». Так, судом встановлено, що ім'я позивача у повсякденному житті вживається, як «[PERSON]», тобто особи, які спілкуються з [PERSON] на суспільно-побутовому рівні в процесі здійснення нею підприємницької діяльності тощо, не мають відомостей щодо її точних анкетних даних і сприймають її як «[PERSON]». У статті йде мова про співмешканку [PERSON], а саме позивача, оскільки факт того, що вони мешкали разом та проживали однією сім'єю не викликає сумніву та встановлений відповідними рішеннями судів. Крім того, стаття містить аналіз конкретних подій та фактів з життя позивача, що також знайшло своє підтвердження з аналізу вище визначених та досліджених судом доказів. Приймаючи до уваги положення ст.ст. 32, 68 Конституції України, необхідним є забезпечення балансу між конституційним правом на свободу думки і слова, на вільне виражання свої поглядів та переконань з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації з іншого боку. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (надалі Постанова) зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Також, Постановою Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 встановлено, що враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Частиною 1 ст. 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право особи на вільне поширення інформації та ідей. Проте, частиною другою вказаної норми передбачена можливість обмеження цього права на підставі закону з легітимною метою за умови, що таке обмеження є необхідним у демократичному суспільстві. Такою легітимною метою визначається охорона репутації осіб-фігурантів інформації. Частина 3 ст. 277 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію добропорядності, згідно з якою негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідачами не було надано суду належних та допустимих доказів того, що інформація, розповсюджена редакцією «Зміївський кур'єр» та [PERSON] щодо позивача, є достовірною. За наведених обставин, відповідачі, висловивши неправдиву та недостовірну інформацію, а тому вимоги позивача про визнання вказаної інформації недостовірною та її спростування є обґрунтованою, враховуючи, що судом встановлено, що розповсюдження інформації здійснено відповідачами - редакцією «Зміївський кур'єр» та [PERSON], а причетність [PERSON] та [PERSON] до оприлюднення статті не знайшла свого підтвердження, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача в цій частині. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1, вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо. Згідно з абзацу 4 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 та ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні). Відповідно до ч. 3 ст. 30 Закону України «Про інформацію» та абз. 5 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1, якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пленум Верховного Суду України в пункті 9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 роз'яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Разом з тим, позивачем не надано доказів погіршення стану її здоров'я, втрати нормальних життєвих зв'язків, зниження рівня ділової репутації, обсягу торгівлі тощо, внаслідок поширення оспорюваної інформації. Сам по собі факт звернення до [PERSON] до медичної установи ( а.с.29) та посилання на зниження обсягу продаж за місцем здійснення [PERSON] підприємницької діяльності не вказує на наявність причинного зв'язку між діями відповідачів та відповідними наслідками. Зважаючи на наведене, суд вважає, що підстав для задоволення позову в частині вимог про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] моральної шкоди відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON], що відповідає засадам законності та справедливості. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з редакції щотижневої газети «Зміївський кур'єр», [PERSON] на користь [PERSON] належить стягнути витрати по оплаті судового збору по 121 грн. 80 коп. з кожного, а всього 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Outcome: partial