Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

17.01.2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа орган опіки і піклування служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації, про визнання місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з 2003 року по 2007 рік позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати з відповідачкою. Після розлучення позивач [PERSON] добровільно надавав допомогу на утримання сина та приймав участь у його вихованні. З січня 2013 року відповідач [PERSON] стала періодично виїжджати на заробітки до міста Одеси, а син залишався на утриманні її матері - [PERSON], яка мешкає зі своїм співмешканцем [PERSON] по [ADDRESS], по сусідству з позивачем. [PERSON] працює і тому неповнолітній [PERSON] постійно залишався під наглядом співмешканця - чужої для нього людини. У зв'язку з чим позивач [PERSON] у грудні 2013 року і по цей час, забрав [PERSON] проживати до себе по [ADDRESS]. Позивач уважає, що за таких умов [PERSON] буде краще проживати з ним, так як, [PERSON] працює, має постійний дохід, у травні 2011 року придбав у власність житловий будинок, що зараз ремонтує. За місцем проживання та роботи характеризується позитивно. У судовому засіданні [PERSON] вимоги викладені у позовній заяві підтримав з підстав викладених у ній і просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що сторонами не досягнуто у добровільному порядку домовленості про те з ким буде проживати неповнолітній [PERSON]. Думка відповідачки щодня змінюється. Так, у 2013 році відповідачка забрала до себе сина до м. Одеса, де він навчався. За період навчання з'їхав по успішності на двійки, оскільки [PERSON] не було коли з ним займатися. В черговий раз [PERSON] поїхавши до м. Одеси на роботу, покинула [PERSON] на утримання своєї матері [PERSON], яка постійно працює (у магазині «Ритуальні послуги») і не може у повному обсязі забезпечить належного виховання своєму онукові. У зв'язку з чим [PERSON] було переведено зі школи м. Одеси до іншої школи, розташованої у м. Пирятин. Неповнолітній [PERSON] постійно перебуває під наглядом співмешканця [PERSON] Прийшовши зі школи бігає по вулиці голодний, брудний. Як вказує позивач, [PERSON] неодноразово вказував на образливе ставлення до нього, погрози з боку матері та бабусі (матері відповідачки). Як батько, позивач не міг дивитися на таке виховання і тому вирішив забрати сина до себе і у судовому порядку вирішити питання про визначення йому місця проживання. Крім того, позивач вказав, що перебуваючи у нього на вихованні неповнолітній [PERSON] покращив свої знання з шкільних предметів, отримує добрі оцінки, забезпечений всіма можливими підручниками. Позивач має у власності будинок, який на даний час ремонтує, щоб у майбутньому проживати в ньому разом із сином. Також, [PERSON] вказав, що син має проблеми зі здоров'ям. Позивачем приділяється велика увага цьому, він возить на обстеження сина, дотримується вказівок лікарів щодо вживання сином ліків. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення та телефонограма. У телефонному режимі повідомила, що вона зайнята і з'явитися не може. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи органу опіки і піклування служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації позовні вимоги підтримала, у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] звернувся до служби з допомогою у вирішенні питання місця проживання дитини. Службою встановлено, що сторони у 2007 розірвали шлюб, неповнолітній [PERSON] залишився проживати з матір'ю [PERSON] так, у січні 2014 року, було проведено обстеження житлово-побутових умов сторін. Як було встановлено, за місцем проживання бабусі [PERSON] [PERSON] по [ADDRESS], умови для проживання, розвитку та виховання дитини створено на задовільному рівні. Сім'я всіма необхідними речами повсякденного вжитку забезпечена. За дитиною здійснює догляд баба. За вище зазначеною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: баба - [PERSON], співмешканець - [PERSON], онук - [PERSON], будинок належить на праві власності співмешканцю. За місце проживання позивача [PERSON] по [ADDRESS], умови для проживання, розвитку та виховання дитини створено на доброму рівні. Для дитини виділено окрему кімнату достатньо вмебльовану. Сім'я забезпечена всіма необхідними речами повсякденного вжитку. Позивач працює, матеріально забезпечує сина. Провівши бесіду з [PERSON] встановлено, що останній бажає щоб з ним проживав син, а неповнолітній [PERSON], в свою чергу, бажає проживати з батьком, про що написав самостійно, без тиску, заяву. За вказаною адресою проживають і зареєстровані: баба - [PERSON] та позивач. Як позивач так і його мати, яка є пенсіонеркою, достатньо часу приділяють у вихованні [PERSON]. Бабуся [PERSON] працює з 8 до 17 год. у магазині «Ритуальні послуги», неповнолітній інколи, після школи, проводить там час, що на думку служби не є припустимим. Працівниками служби було проведено з неповнолітнім [PERSON] бесіду під час якої останній повідомив, що бажає проживати з батьком, оскільки мати на нього постійно кричить та б'є. Після розлучення через орган опіки і піклування ставилося питання про визначення годин побачення [PERSON] з дитиною. На сьогодні дитина потребує лікування, спокою, що і намагається забезпечити йому позивач та його мати. Крім того, до початку розгляду справи у суді між працівником служби та відповідачкою відбулася телефонна розмова у якій [PERSON] повідомила, що з'являтися до суду не має змоги, проти позову не заперечує. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], сестра позивача, у судовому засіданні показала, що після розірвання між сторонами шлюбу позивач з відповідачкою не могли знайти спільної згоди щодо виховання та встановлення місця проживання малолітнього [PERSON]. Останній після школи або сидів закритий вдома, або знаходився у магазині «Ритуальні послуги» де працювала його бабуся - мати відповідачки. Відповідач [PERSON] не дозволяла сину ходити до батька чи бабусі [PERSON] У зв'язку з чим позивачу у судовому порядку було встановлено години побачення з малолітнім сином. Однак і по рішенню суду відповідач забороняла бачитися позивачу з сином. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], мати позивача, у судовому засіданні показала, що після розлучення позивача з відповідачкою малолітній [PERSON] залишився проживати з матір'ю. Відповідачка не дозволяла ходити онукові до неї. Дитина хворіє, потребує лікарського догляду, чим періодично, по можливості, займалася свідок, відвідуючи з онуком медичні інститути, однак [PERSON] втручалася і забороняла це робити. Відповідач з 2013 року перебуває у м. Одеса, залишивши на виховання своїй матері малолітнього [PERSON]. На даний час, коли позивач забрав до себе проживати дитину, останній забезпечений всім необхідним. Крім того, позивач має у власності майно, де проводить ремонтні роботи, щоб проживати там разом із сином. Відповідач [PERSON] не цікавиться життям сина. Малолітній [PERSON] не виявляє бажання відвідувати бабусю [PERSON] та матір, хоча йому не забороняється, як з боку позивача так і свідка. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], сусідка до 1990 року (на даний час проживають батьки останньої), у судовому засіданні показала, що знає позивача з дитинства, як вихованого, спокійного хлопця. До дитини [PERSON] ставиться добре. Відвозить і забирає зі школи. Коли відповідач перебувала у м. Пирятин то неодноразово свідок чула як остання висловлювалася у бік [PERSON] нецензурними словами, ображала та погрожувала йому. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], співробітниця позивача, у судовому засіданні показала, що знає [PERSON] з 2010 року, як доброзичливу, виховану людину, який не вживає спиртні напої та не був помічений у бійках. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Так, судом було вислухано думку малолітнього [PERSON], який вказав, що бажає проживати разом з батьком, оскільки він ставиться до нього з більшою повагою та ласкою, не кричить. З батьком йому спокійніше. Практичним психологом було вказано, що дитина, хоч і не досягла 10 років однак мислить адекватно, при висловленні думки не має хвилювання, мова чітка. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, третьої особи та покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України) якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Допитати у судовому засіданні відповідачку не виявилося можливим, оскільки остання проживає у м. Одеса, адреси суду не повідомила, у телефонному режимі як секретарю судових засідань так і представнику третьої особи органу опіки і піклування вказала, що не може з'явитися оскільки зайнята на роботі. На підтвердження своїх слів відповідачкою доказів суду не надано, заяв не надходило. Відповідно до ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки-характеристики виданої Виконавчим комітетом Пирятинської міської ради Полтавської області 06.02.2014 року вих. № 97/02-33, [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 44). Статтею 224 ЦПК України встановлено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України під час розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Так, ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області 20.01.2014 року було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє свої вимоги, щодо предмету спору орган опіки і піклування служби у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини судом враховано ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. У свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки і піклування або суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має постійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. З матеріалів справи вбачається, що у період з 2003 року по 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу [INFO] народився [PERSON], батьком якого у свідоцтві про народження зазначено [PERSON], [INFO], матір'ю - [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження серія [NUMBER] видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Пирятинського районного управління юстиції Полтавської області 13.11.2004 року (а.с. 4, 5). 05.01.2007 року шлюб розірвано, про що свідчать копії рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 05.01.2007 року та свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с. 6, 32). Після розлучення малолітній син [PERSON] залишився проживати з матір'ю. З батька було стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини. Так, позивач [PERSON] у квітні 2007 року звернувся до опікунської ради при виконкомі Пирятинської міської ради Полтавської області з проханням вирішити питання щодо встановлення режиму побачення з малолітнім сином, оскільки [PERSON] обмежує його у спілкуванні з сином. На що відповідачем [PERSON] було надано пояснення про те, що вона категорично заперечує побачення дитини з [PERSON], обґрунтованої відповіді не надала. Рішенням Виконавчого комітету Пирятинської міської ради Полтавської області від 25.04.2007 року № 293 було розглянуто вказане питання та рекомендовано позивачу [PERSON] звернутися до суду, а опікунській раді при виконкомі Пирятинської міської ради підготувати висновок з даного питання (а.с. 49-51). Заочним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 30.08.2007 року визнано участь [PERSON] у вихованні його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у вигляді спілкування з сином на протязі п'ятниці з 17 год. до 18 год., неділі кожного першого та третього тижня місяця та на святкові дні на визнаній батьком території (а.с. 47). Не дивлячись на це, відповідач продовжувала забороняти бачитися позивачу з дитиною, про що неодноразово давала пояснення начальнику у справах дітей Пирятинської районної державної адміністрації (а.с. 49). З наданих позивачем доказів та висновку Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 25.01.2014 року № 01-44/27 житлові умови сторін та рівень їхнього матеріального забезпечення, як батька так і матері не є однаковим. Відповідно до Актів обстеження житлово-побутових умов від 21.01.2014 року було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї позивача [PERSON] за адресою [ADDRESS] та встановлено, що умови для проживання, розвитку та виховання дитини створено на доброму рівні. Для дитини виділено окрему кімнату достатньо вмебльовану. Сім'я забезпечена всіма необхідними речами повсякденного вжитку. Право власності на будинок зареєстроване за матір'ю позивача [PERSON] Під час обстеження житлово-побутових умов проживання матері відповідачки [PERSON], по [ADDRESS], у якої останній час проживав малолітній [PERSON], встановлено, що умови для проживання, розвитку та виховання дитини створено на задовільному рівні. Сім'я всіма необхідними речами повсякденного вжитку забезпечена. За дитиною здійснює догляд баба. За вище зазначеною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: баба - [PERSON], співмешканець - [PERSON], онук - [PERSON], будинок належить на праві власності співмешканцю (а.с. 23, 24). Відповідач також у приватній власності має житловий будинок загальною площею 52,7 кв.м., розташований у [ADDRESS], де на даний час проводить ремонт для подальшого проживання там з сином, про що свідчить технічна документація (а.с. 13-16). На даний час позивач працює електриком у ФОП «[PERSON].» та має середньомісячний заробіток 2000 грн. Як за місцем роботи так і за місцем проживання [PERSON] характеризується з позитивної сторони, про що свідчать характеристики та показання надані свідками [PERSON] і [PERSON] у судовому засіданні (а.с. 8-10). На «Д» обліку у лікаря нарколога та на диспансерному обліку у лікаря психіатра не перебуває (а.с. 11). Згідно з Висновком Пирятинської районної державної адміністрації Полтавської області від 25.01.2014 року № 01-44/27, районна державна адміністрація уважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком, оскільки мати [PERSON] на даний час проживає у м. Одеса, залишивши свого сина на матір (а.с. 25). Відповідно до довідки виданої Пирятинським РВ УМВС України в Полтавській області від 27.01.2014 року № 571, [PERSON] та [PERSON], органами внутрішніх справ до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалися (а.с. 33). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Проте, жодного з покладених законом на батьків обов'язків, відповідачка, на час розгляду цивільної справи не виконує. Малолітній [PERSON] у судовому засіданні вказав, що мати до нього не приїздить, спілкується по телефону дуже рідко, коли знаходиться поряд то кричить, б'є. Суд звертає увагу на те, що відповідно до консультативного висновку № 544 від 03.07.2012 року ДУ «науково-практичним медичним центром дитячої кардіології та кардіохірургії МОЗ України» та протоколу обстеження КЕЕГ № А1-73 від 03.02.2012 року Інституту нейрохірургії ім. академіка А.П. Романова АМН України, малолітній [PERSON] потребує лікування. Так, позивач та його мати турбуються про стан здоров'я [PERSON], про що свідчать документи (а.с. 36-38). [PERSON], з часу коли позивач забрав його проживати до себе, навчається у Пирятинському ліцеї, має успішні знання на відміну від того, коли проживав разом із відповідачкою у м. Одесі та навчався у Одеській загальноосвітній школі № 37, про що свідчить копія табеля (а.с. 12, 48). Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як встановлено в судовому засіданні, ухилення батьків, а саме [PERSON], від виконання своїх обов'язків має місце, коли вона не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, [PERSON] його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки матері, яка свідомо нехтує своїми обов'язками. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved