Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

16.07.2019р. ТОВ «ТЕРО ЛТД» звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, інфляційних втрат та 3% річних (а.с.№3-5). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що ТОВ «ТЕРО ЛТД» надає послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаної квартири є відповідачка [PERSON] . Між сторонами встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з теплопостачання, однак відповідачка за надані послуги оплату не проводить, у зв`язку із чим за період з 01.01.2018р. по 15.07.2019р. утворилася заборгованість у розмірі 13 726грн.50коп. Заборгованість за надані послуги відповідачкою не погашена, у зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду. З урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 13 726 грн.50коп., інфляційні втрати - 961 грн.53коп., 3% річних - 340 грн.29коп., а також судовий збір у розмірі 1 821 грн. Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.08.2019р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження і розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження в судове засідання з повідомленням сторін (а.с.№21). 21.01.2020р. відповідачка [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала частково, а саме не заперечувала факт наявності заборгованості, проте не погоджувалась з розрахунком заборгованості, оскільки розрахунок проведено всупереч тарифам, встановлених Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 10.11.2016р. № 502. Крім того, позивачем при проведенні розрахунку не були враховані платежі, які відповідачка здійснювала за користування послугами з опалення у визначений позивачем період на загальну суму у розмірі 4 700 грн., на підтвердження чого надала копії квитанцій (а.с. № 29-30). 17.02.2020 р. представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 14.08.2019р. - а.с. № 50) надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що надані відповідачкою квитанції про сплату за надані послуги позивача були враховані позивачем в рахунок погашення боргу минулих років, який виник до 01.01.2018р., оскільки відповідачкою не вказувся період в призначені платежу. Підтвердження про сплату боргу по даній справі є лише надана відповідачкою квитанція від 27.04.2019р. Крім того, зазначила, що сума заборгованості у розмірі 13 726грн.50коп. була розрахована відповідно до тарифів, встановлених Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 10.11.2016р. № 502, а з 01.01.2018р. по 15.07.2019р., відповідно до тарифів, встановлених Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.11.2018р. № 1058 та Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.2019р. № 17 та наполягала на задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. № 45-47). 13.03.2020р. відповідачка [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначила, що розрахунок заборгованості за період з 01.01.2018р. по 15.07.2019р., наданий позивачем є незаконним, оскільки позивач не повідомив належним чином про зміну тарифів на теплопостачання, відповідно до положень ЗУ « Про житлові-комунальні послуги». Крім того, вважала необґрунтоване посилання позивача на те, що надані відповідачкою квитанції про сплату за надані послуги позивача були враховані в рахунок погашення боргу минулих років, який виник до 01.01.2018р. та який був стягнутий на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2019р. по справі № 201/3219/18, оскільки не були сплачені на момент прийняття вищевказаного рішення. Також представник позивача зазначала, що відповідачка погодилась з позивачем, що надана нею квитанція від 27.04.2019р. не може бути врахована по даній справі, оскільки була сплачена в рахунок погашення боргу по справі № 201/3219/18 (а.с. № 52-53). В наданій 17.03.2020р. заяві представник позивача - [PERSON] просила позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив, розглянути справу за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Додатково просила врахувати долучений до матеріалів справи акт звірки взаєморозрахунків, з якого вбачається, що платежі, які були здійснені відповідачкою, були враховані з метою погашення заборгованості за спожиту теплову енергію станом на 01.01.2018р. Крім того, зазначила, що Рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.11.2018р. № 1058 та Рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.2019р. № 17, відповідно до яких було проведено розрахунок заборгованості, було помилково не долучено до позовної заяви (а.с.№58). В наданій 17.03.2020р. заяві відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала частково, з підстав, які вона виклала у відзиві від 21.02.2020р. Крім того, в даній заяві просила справу розглядати за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами. Додатково зазначила, що в акті звірки відсутнє врахування оплат за 24.12.2019р. на суму 1 108грн.27коп., 24.01.2020р. на суму 1 850грн.19коп. та 17.02.2020р. на суму 2 144грн.90коп., які відповідачка просила врахувати в поточну оплату, а не на погашення боргу (а.с. № 62). За таких обставин, з урахуванням заяв представника позивача та відповідачки, суд вважає за можливе на підставі ст. 223, ч.2 ст. 247 ЦПК України, розглянути справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши доказі у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, надавши оцінку доводам та запереченням сторін, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши надані сторонами докази, судом встановлено наступне. ТОВ «Теро ЛТД» надає послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] , де відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Власником квартири є [PERSON] , отже між ТОВ «Теро ЛТД» та відповідачкою встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . Відповідні обставини не спростовуються відповідачкою в наданих до суду відзиві та в запереченнях на відповідь на відзив, а отже відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. В ухвалі ВССУ від 20.11.2013р. по справі № 6-29503св13 зазначено, що у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа (ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Подібне ВССУ зазначив і в ухвалі від 17.09.2014р. по справі № 6-6707св14 та в ухвалі від 15.10.2014р. по справі № 6-29394св14. Відповідно до ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно до ч.1 ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до абз.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; Споживачем комунальних послуг є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (абз.14 ч.1 ст.1 цього Закону) Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пунктів 1,5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, відсутність такого договору не позбавляє споживачів зобов`язання сплачувати за спожиті послуги, оскільки такі зобов`язання у них виникають на підставі статей 11, 509, 526 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та «Правил надання послуг з централізованого опалювання, постачання холодної і гарячої води і водовідведення», внаслідок фактичного споживання цих послуг, і є обов`язковими для виконання. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові ВСУ від 30.10.2013р. по справі № 6-59цс13 споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Таким чином, між ТОВ «ТЕРО ЛТД» та [PERSON] встановилися фактичні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачка свої зобов`язання перед позивачем у частині сплати за надані послуги з централізованого опалення в повному обсязі не виконувала, що підтверджується поясненнями відповідачки, які містяться у відзиві на позовну заяву, в якій остання не заперечувала наявності заборгованості за певний період. Отже, згідно розрахунку позивача, сума, яка була нарахована [PERSON] для оплати за надані послуги централізованого опалення за період з січня 2018р. по червень 2019р. (включно), становить 13 726 грн.50коп. Між тим, із наданих відповідачкою квитанцій, вбачається, що остання здійснювала оплату за користування послугами з опалення у визначений позивачем період, а саме з 01.01.2018р. по 15.07.2019р. на загальну суму у розмірі 3 700грн. (квитанція від 02.02.2018р. на суму 200 грн., квитанція від 02.03.2018р. на суму 1 000 грн., квитанція від 08.12.2018р. на суму 500 грн., квитанція від 01.01.2019 р. на суму 700 грн., квитанція від 09.02.2019р. на суму 500 грн., квитанція від 12.02.2019р. на суму 800 грн. - а.с. № 31-36), які не були враховані позивачем при проведенні розрахунку та які суд вважає за необхідне врахувати в рахунок погашення заборгованості по даній справі. Суд не бере до уваги та не враховує в рахунок погашення заборгованості по даній справі надану відповідачкою квитанцію від 27.04.2019р. на суму 1 000 грн. (а.с. № 37), оскільки призначенням даного платежу є саме погашення боргу по справі № 201/3219/18. Посилання представника позивача на те, що надані відповідачкою квитанції про сплату за надані послуги з централізованого опалення були враховані позивачем в рахунок погашення боргу минулих років, який виник до 01.01.2018р., суд оцінює критично, враховуючи періодичність платежів та відсутність будь-яких відміток на квитанціях про сплату відповідачкою саме боргу. Таким чином, суд вважає, що сума заборгованість за спожиту теплову енергію за період з січня 2018р. по 15.07.2019р. з урахуванням платежів, які відповідачка здійснювала за користування послугами з опалення у визначений позивачем період на загальну суму у розмірі 3 700 грн., становить 10 026грн.50коп. (13 726грн.50коп. - 3 700грн. = 10 026грн.50коп.). Суд оцінює критично заперечення відповідачки в частині того, що розрахунок заборгованості за період з 01.01.2018р. по 15.07.2019р., наданий позивачем є незаконним, оскільки позивач не повідомив належним чином про зміну тарифів на теплопостачання, оскільки розрахунок було проведено відповідно до тарифів, встановлених Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.11.2018р. № 1058 та Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 22.01.2019р. № 17 (а.с. № 59-60), які не були визнані неправомірними або скасовані та діяли на момент проведення розрахунку. При зміні тарифів на теплову енергію, нові тарифи є обов`язкові для сторін з моменту введення їх в дію, а п. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово -комунальні послуги» встановлено, що споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, суд оцінює критично посилання відповідачки на те, що позивачем в акті звірки від 17.03.2020р. відсутнє врахування оплат за 24.12.2019р., 24.01.2020р., 17.02.2020р. (а.с. № 62, 56), оскільки ці проплати не мають відношення до даної заборгованості, яка стягується за період з січня 2018р. по червень 2019р. та поточні платежі не можуть бути враховані в рахунок оплати попередніх . Оскільки правовідносини між сторонами за юридичною природою є грошовим зобов`язанням, на них поширюється дія положень ч.2 ст.625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат та суми 3-х відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання зі сплати за надані послуги за період з січня 2018р. по червень 2019р. (включно), то з урахуванням положень ч.2 ст. 625 ЦК України дані вимоги підлягають задоволенню в розмірі 449 грн. - сума 3-х відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання (розраховано за формулою: сума боргу - 10 026грн.50коп. * кількість днів прострочення - 546 * 3%/365 днів), а також інфляційні втрати у розмірі 1 381грн.61коп. (індекс інфляції розраховувався не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснювався шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення сплати платежу). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеній частині позовних вимог, а саме у розмірі 1 516грн.64коп. (11 857грн.11коп. *1 921грн. : 15 028грн.32коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial