Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

16 листопада 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], 2009 року народження, в розмірі ј частки доходу, посилаючись на неналежне матеріальне забезпечення з боку відповідача. Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачеві визначений строк на подання відзиву на позов. 25 січня 2019 року відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав частково, та з урахуванням його стану здоров'я, просить стягувати аліменти на користь позивачки на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Ухвалою суду від 18 лютого 2019 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні позивачка заявлені позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, посилаючись на ті обставини, що відповідач працює та отримує стабільний дохід. Відповідач та його представник заявлені вимоги визнали частково, просять стягувати аліменти на користь позивачки на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, посилаючись на те, що відповідач хворіє та повинен знати суму, яка йому залишиться на лікування. Встановивши фактичні обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позову. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.02.2008 року, мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження якого батьком записаний відповідач - [PERSON] Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина знаходиться на утриманні матері, а відповідач матеріальну допомогу на утримання сина в добровільному порядку та у необхідному розмірі своєчасно не надає. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» N 2402-III від 26.04.2001р. передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов'язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов'язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно зі ст.ст. 141,180 СК України, батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, тобто такий обов'язок є особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року №2037-VІІІ) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років. Відповідно до ст. 182 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За таких обставин, суд вважає, що саме позивачеві надано право щодо вибору способу стягнення аліментів, оскільки син , проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів, суд враховує розмір встановленого законодавством прожиткового мінімуму, стан здоров'я і матеріальне становище сторін, дитини, які знаходиться на утриманні матері, матеріальне становище платника аліментів, який хворіє на ряд захворювань, працює монтажником устаткування холодильних установок на ТОВ «ПОЛАРІС-ЕКО», будь-які стягнення за виконавчими листами з нього не провадяться. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі по 1/4 частини заробітної плати щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ст.ст 133 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави

Outcome: approved