Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

15.07.2020 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визнання відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] втратившими право користування житловим квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку в вищезазначеній квартирі. В обґрунтування позову зазначила, що їй на праві власності, згідно в свідоцтва про право власності належить спірна квартира за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі: її донька [PERSON] та її чоловік [PERSON] з дітьми. В березні 2017 року відповідачі виїхали на постійне місце проживання до Республіки Польща. На даний час вони проживають у [ADDRESS] , діти відвідують навчальні заклади, повертатись до України вони наміру не мають. Реєстрації відповідачів позбавляє позивача права скористатись допомогою держави на оплату комунальних послуг, у вигляді субсидії та використати права власника розпорядитись нерухомим майном. Позивач [PERSON] до суду не з`явилася, надала заяву, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі, справу просила розглядати за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Представник третьої особи виконкому районної у місті ради Симоненко О. надала письмові пояснення, в яких заперечувала проти зняття з реєстрації неповнолітніх, не заперечувала щодо зняття з реєстрації повнолітніх, просила прийняти рішення згідно чинного законодавства, розглянувши справу за її відсутності. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи повідомлені своєчасно та належним чином, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши обставини справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 07 листопада 2007 року, та свідоцтва про спадщину за законом від 04 листопада 2016 року, [PERSON] належить на праві приватної власності трьохкімнатна квартира загальною площею 54,9 м2, житловою площею - 36,3 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ТОВ «Нова-Ком» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , її донька [PERSON] , зять [PERSON] , онука [PERSON] , онук [PERSON] , онука [PERSON] . Даний факт підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи, виданих відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Покровської районної у місті ради. Відповідно акту, затвердженого представником ТОВ «УЮТ-2011» від 23.06.2021 року, [PERSON] , [PERSON] , та їх неповнолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] а також [PERSON] з лютого 2019 року по теперішній час в вищезазначеній квартирі не проживають, вказаний акт складено у присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Перебування відповідачів в Республіці Польща, підтверджено договором №ASSET71M/7/2020 оренди квартири розташованої у [ADDRESS] та повідомленнями про присвоєння номеру PESEL - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратили право користування спірним житловим будинком, а своєю реєстрацією у квартирі позивача останні обмежують її право власності. На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року по справі №212/6724/17 (пр. №61-40291св18). Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття вищезазначених осіб з реєстрації. Щодо позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку неповнолітніх, суд вважає, що позов про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Судом встановлено, що в спірному житлі зареєстровані малолітні [PERSON] , [INFO] народження , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання втратившими право користування малолітніх дітей не підлягають задоволенню, оскільки неповнолітні не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, не підлягають задоволенню. Позивач не наполягає на стягненні з відповідачів судового збору.

Outcome: partial