Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

16 березня 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визначення часток в спільній сумісній власності та визнання права власності на спадкове майно. Вимоги обґрунтовує тим, що її батько [PERSON] з 06 серпня 1972 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Впродовж шлюбу, за рахунок спільних коштів, подружжя набуло квартиру за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] в м. Нововолинськ Волинської області, право власності на яку зареєстровано на відповідача [PERSON] 29 червня 2014 року [PERSON] помер, за життя заповіту не склав, то усе належне йому майно спадкується за законом. Вважає, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому спадкове майно складається з ? частки вищезазначеної квартири. 12 березня 2015 року, будучи спадкоємцем першої черги, [PERSON], звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Із-за відсутності правовстановлюючих документів на квартиру, які [PERSON] відмовлялася надавати, нотаріус прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. [PERSON] просить суд визначити, що частка покійного [PERSON] у квартирі, що знаходиться за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] і є спільною сумісною власністю подружжя становила ? та визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/6 частку цієї квартири. Ухвалою суду від 06 травня 2015 року залучено до участі у справі третю особу на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], оскільки вона, як дочка, є спадкоємцем першої черги на майно спадкодавця [PERSON], а тому рішення у справі може вплинути на її права та обовязки. 06 травня 2015 року [PERSON] подала в суд зустрічний позов до [PERSON] та [PERSON] про визначення часток та визнання права власності на спадкове майно. Свій позов обґрунтовує тим, що 29 червня 2014 року помер її чоловік [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] є дітьми покійного [PERSON], а відтак спадкоємцями першої черги. Вважає, що спадкову масу складає лише наступне майно: автомобіль ВАЗ 21051 та банківські вклади у ПАТ «ПриватБанк». За час перебування з спадкодавцем в шлюбі, [PERSON] вніс на депозитні рахунки кошти, які є їх спільною сумісною власністю і щодо деяких з них зробив заповідальні розпорядження. Вважає, що 7/12 частки у вкладах на які спадкодавцем зроблені заповідальні розпорядження належить їй, як дружині померлого (1/2 на праві спільної сумісної власності та 1/12 обовязкова частка), а 4/6 частки належить їй у вкладах на які заповідальні розпорядження не складено, що у грошовому еквіваленті становлять 32361,25 грн. З огляду на вищевикладене, просить суд визнати, що вклади у банківські установи здійснені [PERSON] є спільною сумісною власністю та просить визначити розмір часток у вкладах кожного спадкоємця. Крім того зазначає, що у 1983 році в шлюбі з нею [PERSON] придбав автомобіль марки ВАЗ 21051, що на даний час перебуває у користуванні сина та чоловіка відповідача [PERSON] Оскільки їй належить 4/6 частки даного автомобіля, а [PERSON] і [PERSON] по 1/6 його частки, [PERSON] не претендує на спадщину, а виділення її частки в натурі неможливе, стосунки між нею та [PERSON] є неприязними, із-за відсутності посвідчення водія користуватися транспортним засобом вона не спроможна, тому просить суд визначити, що розмір часток в автомобілі марки ВАЗ 21051, 1983 року випуску, реєстраційний номер А6696ВН, номер кузова [NUMBER], становить: [PERSON] 4/6 частки, [PERSON] 1/6 частки, [PERSON] 1/6 частки, виділити [PERSON] належну [PERSON] частку спірного автомобіля та зобовязати [PERSON] сплатити їй компенсацію вартості цієї частки в розмірі 20000 грн. Ухвалою Нововолинського міського суду від 14 червня 2016 року зустрічні позовні вимоги [PERSON] згідно пунктів 2-12 прохальної частини щодо встановлення факту, що вклади у банківські установи здійснені [PERSON] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] та визначення розміру часток депозитних вкладів, за заявою [PERSON], залишено без розгляду. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримали з підстав викладених у ньому, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити з тих підстав, що у [PERSON] відсутня відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину, а саме на частку у автомобілі марки ВАЗ 21051, 1983 року випуску, реєстраційний номер А6696ВН. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов підтримала, просила його задоволити, а у задоволенні первісного позову просила відмовити, з підстав викладених в запереченнях (а.с.86). У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] позов до свого довірителя [PERSON] не визнав. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у ньому. Вважає, що спірна квартира є особистою приватною власністю [PERSON] оскільки саме їй, як працівнику школи інтернату надавалася у користування і за особисті кошти [PERSON] сплачувалися пайові внески. Наголошує, що тільки [PERSON] була членом кооперативу, а її чоловік [PERSON] участі у жодному заході, проведеному кооперативом не брав, внесків не сплачував, не цікавився життям кооперативу та проблемами повязаними з утриманням житла. Крім того вказує, що право приватної власності на дану квартиру оформлено на [PERSON] і саме по собі спільне проживання останньої зі спадкодавцем не зумовлює виникнення спільної сумісної власності на спірне житло. В судове засідання третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, подала до суду письмову заяву, у якій просила розглядати справу у її відсутності (а.с. 103). Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що являються працівника ЖБК «Весна», а саме головою кооперативу та відповідно бухгалтером. Підтвердили, що [PERSON] з 1982 року, будучи членом ЖБК «Весна» одноособово сплачувала пайові внески за квартиру, несла витрати по утриманню житла, а тому стала єдиним власником житла. За життя [PERSON] неодноразово наголошував, що його дружина є членом кооперативу, він же не приймав жодної участі у діяльності кооперативу, і питання щодо житла його не цікавили. Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи у їх сукупності дійшов висновку, що первісний позов слід задоволити повністю, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 06 серпня 1972 року було укладено шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про їх одруження (а.с. 124). 29 червня 2014 року [PERSON] помер, на підтвердження чого 02 липня 2014 року видано свідоцтво про його смерть (а.с.10) Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Заповіт на спадкове майно померлий [PERSON] не складав, а тому спадкування здійснюється за законом. Згідно ст.1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. До числа спадкоємців першої черги за законом входять: дружина покійного [PERSON] та його дочки: [PERSON], [PERSON], які прийняли спадщину у строк визначений ст.1270 ЦК України. Родинні відносини позивача [PERSON] та покійного [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження останньої та свідоцтвом про укладення шлюбу позивача за первісним позовом. (а.с.9). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] у період з 23 листопада 1983 року по 29 червня 2014 року проживав за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] (а.с.60) та до дня смерті перебував у шлюбних стосунках з [PERSON] Згідно\~ст.1297 ЦК України,\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Звернувшись до нотаріуса за видачею свідоцтва про право спадщину, позивачу [PERSON] було відмовлено у оформленні права на спадщину, в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно квартиру за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS], оскільки [PERSON], вважаючи себе одноосібним власником, відмовлялася надавати документи на квартиру, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 березня 2015 року (а.с.16). Згідно копії ордеру на квартиру №1673 від 25 липня 1983 року [PERSON], сімя якої складалася з 2 чоловік набула право зайняття квартири за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] (а.с.180). Згідно копій квитанцій, проплати в ЖБК «Весна» здійснювалися [PERSON] про що видана довідка, що станом на 09 лютого 2015 року заборгованості перед кооперативом у неї немає. (а.с. 175-177). З довідки №21 від 20 квітня 2015 року, виданої ЖБК «Весна», вбачається, що [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності №200 від 17 травня 2007 року набула у власність вищевказану квартиру. У 1982 році вона стала членом ЖБК «Весна» і в жовтні 1982 року сплатила перший внесок в розмірі 3642 крб. Інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що титульним власником квартири являється [PERSON] (а.с.12). У судовому засіданні встановлено та підтверджено сторонами у справі, що пайові внески на квартиру за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] сплачувала [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», ст.22 КЗпШС України (чинних на час виникнення спірних правовідносин) спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу ( майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сімї чи членами селянського (фермерського) господарство не передбачене інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Відповідно до ч.3\~ст.384 ЦК України\~у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Згідно із ст.60, ч. 1 ст.70 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до довідок про розмір заробітної плати (а.с.61-63), [PERSON] у період з 1979 року по 1990 рік працював на посаді механіка на шахті №5 Нововолинська, а потім отримував пенсію за віком за списком І (при повному пільговому стажі) (а.с.66-73) і розмір його заробітної плати, а згодом пенсії значно перевищував дохід [PERSON] за вищевказаний період (а.с.172-173). Доказів того, що відповідач за первісним позовом [PERSON], перебуваючи в шлюбу, набула у особисту власність спірну квартиру, суду не надано і не здобуто в процесі розгляду справи. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] жодним чином не можуть слугувати доказом того, що [PERSON] одноособово набула право власності на квартиру, яку отримала для проживання сімї в шлюбі з [PERSON] Більше того, в судовому засіданні [PERSON] ствердила, що у період сплати пайових внесків вона вела з [PERSON] спільне господарство і дохід останнього становив більшу частину їх сімейного бюджету. Твердження [PERSON] про те, що її чоловік [PERSON] зароблені кошти витрачав на власні потреби, не знайшли свого підтвердження в суді, в тому не можуть бути взяті до уваги при прийнятті рішення у справі. Оскільки квартира за адресою: 15 мікрорайон[ADDRESS] є спільною власністю подружжя, то частка померлого [PERSON] становить 1/2 і ця частина нерухомого майна входить до складу спадщини. Статтею 328 ЦК України\~встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Одним із способів набуття права власності є спадкування. Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] слід визнати права власності на 1/6 частину спірної квартири, а тому позов в цій частині суд задоволює. Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову, суд виходить з наступного. \~ Відповідно до листа ВССУ від 16 травня 2013\~року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. Якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Оскільки постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину - частину автомобіля, [PERSON] не надано, тому суд вважає, що позивачем не здійснено позасудового врегулювання спору. Крім того, рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 жовтня 2015 року, що набрало законної сили 19 жовтня 2015 року (а.с.141-143) визнано за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля марки ВАЗ 21051, 1983 р.в., державний номер А6698ВН, номер кузова [NUMBER]. Рішенням суду встановлено, що даний автомобіль набутий [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, а відтак відповідно до ст.60 СК є їх спільною сумісною власністю. Поряд з цим, 31 січня 2015 року транспортний засіб перереєстровано на нового власника [PERSON], що приходиться онуком покійному [PERSON] і знято з обліку на підставі довідки-рахунку серії ВІА №974622, тобто на підставі договору купівлі-продажу. Отже, на даний час автомобіль марки ВАЗ 21051 знаходиться у володінні іншої особи. Однак, з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, застосування наслідків його недійсності, чи з вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, ні [PERSON], ні інша заінтересована особа, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, до суду не зверталися. Тобто, [PERSON], не позбавлена можливості оспорити договір, щодо відчуження даного транспортного засобу і це відповідатиме способу захисту порушеного права, передбаченого ст.16 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у вищезазначеному судовому рішенні. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів,висновків експертів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~\~\~\~На підставі повного і всебічного з'ясування обставин та доказів, на які покликались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] жодними доказами не довела обґрунтованість своїх позовних вимог, а тому у їх задоволенні суд відмовляє повністю. Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у зустрічному позові, суд розподіляє судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України, а саме залишає за позивачем у зустрічному позові [PERSON] витрати по сплаті судового збору, і стягує з [PERSON], як з відповідача по первісному позову в користь [PERSON] 730,50 грн. судових витрат, що підтверджуються документально (а.с.1,19,31,44).

Outcome: approved