Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

15 березня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що є власницею вище вказаного житлового будинку, в якому також зареєстрований, але не проживає більше рокуї її син - відповідач [PERSON] . Перешкоди у користуванні даним будинком йому не чиняться, участі в утриманні даного майна він не приймає, самостійно з реєстраційного обліку за її будинку не знімається. При цьому, право відповідача на користування її будинком, що підтверджується його реєстрацією за вказаною адресою, викликає для позивача додаткові витрати з утримання майна, та позбавляє можливості в отриманні субсидій з комунальних послуг, що має істотне значення для позивача. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, порушує її права як власника даного майна та вимагає захисту її прав в судовому порядку. Позивач [PERSON] звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення. Також просила про розгляд справи за її відсутності. Вказувала, що син не проживає із нею більше трьох років, вони не спілкуються та місце його перебування їй невідоме (а.с. 20). Відповідач [PERSON] до суду не прибув, відзиву не надіслав, про час та місце судового засідання повідомлявся належно, в тому числі з розміщенням оголошень на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області вебпорталу судової влади України (а.с. 18, 2025-26), у зв`язку з чим, відповідно до приписів ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, технічна фіксація судового засідання не здійснювалася у зв`язку з неявкою всіх учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне. Житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07 травня 1998 року належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] , та це право зареєстровано за позивачем Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с. 10). За даними Галицинівської сільської ради від 12.02.2019 року, у вище вказаному будинку зареєстровані позивач та її син [PERSON] , [INFO], проте останній за вказаною адресою не проживає більше двох років (а.с. 11), що підтверджується актом від 11 лютого 2019 року (а.с. 12). Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного. Житловий будинок за адресою [ADDRESS] є особистою власністю позивача. Відповідач є сином власника даного майна - [PERSON] За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення. Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач [PERSON] не проживає у даному житловому будинку більше двох років, тобто не використовує надане йому позивачем право поживання в її будинку з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК - втратив право на користування цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з користання її майном, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, та яке для позивача є обтяжливе з огляду на необхідність несення додаткових витрат з утримання майна та відсутності можливості оформлення комунальних субсидій, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Outcome: approved