Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

17.03.2014 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває у шлюбі з 14.05.1999 року, від якого мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що проживає з ним та перебуває на його утриманні та вихованні. Внаслідок втрати почуття любові та поваги спільне подружнє життя не склалося і з січня 2013 року він та відповідач проживають окремо, між ними припинені шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть. Вважає збереження шлюбу неможливим, тому просить його розірвати, а малолітнього сина залишити проживати з ним. У подальшому позивачем було доповнено позов вимогою про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1286,00 грн., зазначивши, що син проживає з ним та відповідач не надає матеріальної допомоги на його утримання. 24.03.2015 року [PERSON] подала зустрічний позов, в якому просить визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO] з нею та стягнути з [PERSON] на її користь алміенти на утримання сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 грн. Свої вимоги мотивувавла відсутністю виняткових обставин для розлучення малолітнього сина з нею, а також тим, що він знаходиться на її утриманні, вона піклується про нього і при цьому вказала, що [PERSON] не надає коштів на утримання свого сина і стягнень за виконавчими листами з нього не проводиться. У судовому засіданні позивач та його представники підтримали заявлений первісний позов, обгрунтовуючи його викладеними в ньому обставинами, та заперечували проти задоволення зустрічного позову. Позивач пояснив, що він та відповідач припинили шлюбні відносини з початку 2013 року і після того дитина проживала разом з ним до березня 2015 року до того часу, як відповідач одного дня забрала дитину із дитячого садка. Отримувати кошти від нього для утримання дитини вона відмовляється, через що кошти не сплачував. Також пояснив, що відповідач зловживала спиртними напоями, негативно впливає на дитину і стан її здоров'я. Примирення вважає неможливим, так як на теперішній час він має іншу сім'ю. Відповідач та її представник у судовому засіданні визнали вимоги позову про розірвання шлюбу, заперечуючи проти задоволення позову в іншій частині вимог, а вимоги зустрічного позову підтримали. Відповідач пояснила, що з лютого 2013 року вони не проживають разом, мін ними відсутнє взаєморозуміння, під час спільного проживання виникали сварки і під час однієї з таких позивач її побив. Після розладу в сімейних відносинах дитина проживає разом із нею. Представник третьої особи у судовому засіданні вважав, що місце проживання дитини має бути визначене з батьком, враховуючи висновок органу опіки та піклування Житомирської міської ради. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Частиною 2 ст. 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до 4 ст. 174 ЦПК України при визнанні відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 14.05.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Житомирської міської Ради народних депутатів, від якого вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про одруження та копією свідоцтва про народження дитини. У зв'язку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння шлюбні відносини між сторонами припинені з початку 2013 року, спільного господарства не ведуть, наміру зберігати сім'ю не мають. Примирятись сторони не бажають, мір для цього не приймають. Зважаючи на те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову в частині розірвання шлюбу, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд вважає, що за даних обставин подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, що є підставою для розірвання шлюбу. Частиною 2 та 3 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 Постанови від 12.06.1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (згідно Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів п. 24 Постанови є чинним), вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно довідки КП «ВЖРЕП № 15» Житомирської міської ради № 133 від 31.01.2015 року (а.с. 42) сторони та їхній син мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено з пояснень сторін, позивач та відповідач фактично проживають окремо, а їхній малолітній син [PERSON] проживає разом з відповідачем за вказаною адресою у квартирі, яка належить на праві власності позивачу та [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.01.2000 року № 34257, виданого 10.01.2000 року відділом приватизації державного житлового фонду Виконкому Житомирської міської Ради народних депутатів (а.с. 10). Як убачається з характеристик на [PERSON] Житомирського центру розвитку дитини № 69 від 25.02.2015 року та 15.05.2015 року (а.с. 45, 100) малолітній [PERSON] відвідує зазначений дошкільний навчальний заклад з квітня 2013 року, на початку відвідування групи дитиною опікувався батько, а з січня 2015 року дитину в садочок приводить та забирає мама, а батько вносить частину коштів, пов'язаних з витратами на дитину в групі. У характеристиці також зазначено про те, що складні стосунки між батьками негативно впливають на психологічний стан дитини. У характеристиці на учня 1-Д класу ЗОШ І-ІІІ ступенів № 19 м. Житомира [PERSON] від 16.10.2015 року вказано про те, що дитина має труднощі у висловлюванні думок, у класі тримається відокремлено, замкнутий, не любить спілкування, пам'ять розвинена добре. Мама приділяє належну увагу вихованню та навчанню сина, тато підтримує зв'язок з класним керівником у телефонному режимі (а.с. 110). За зверненням відповідача до Житомирського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді була надана первинна психологічна консультація щодо визначення психоемоційного стану малолітнього [PERSON] (а.с. 123). З наданої інформації слідує, що психоемоційний стан дитини стабільний, [PERSON] стриманий, рівень тривожності в межах норми, комунікаційні здібності розвинуті відповідно довіку. Дитина прихильна до обох батьків. Під час проведення методики «Малюнок сім'ї» визначено, що емоційно близькою людиною для дитини є батько, про що вказує висока деталізованість промальовування та розташування його образі. Матір [PERSON] промальовував неохоче, з проявами агресивності. Під час спілкування з'ясовано, що [PERSON] бажає жити в сім'ї разом із батьком та матір'ю, виявляє позитивні емоції, коли згадує про проведення спільного дозвілля родини. Для дитини батько та мати є єдиним цілим, яке він не хоче розділяти. Відповідно до висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON], затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради № 525 від 19.08.2015 року, з початку відвідувань Житомирського центру розвитку дитини № 69 дитиною опікувалися батько та бабуся зі сторони батька, а з лютого 2015 року дитину почала приводити в дитячий садок та забирати додому мати. Батько та бабуся продовжують цікавитися життям хлопчика. Під час розгляду питання щодо визначення місця проживання дитини на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 04.06.2015 року, [PERSON] у присутності членів комісії психологічно тиснула на дитину, поводилася агресивно, не реагувала на зауваження членів комісії, після чого дитина злякалася та почала плакати. У зв'язку з наведеними фактами орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з батьком [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала показання про те, що після того, як малолітній [PERSON] почав проживати з матір'ю, він став заляканий та замкнутий, а також вона неодноразово бачила відповідача з пляшкою пива на вулиці у вечірній час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала показання про те, що кілька років тому вона бачила [PERSON] з батьком і, на її погляд, хлопчик був не заляканий, батько позитивно впливає на дитину, а два роки тому вона бачила матір хлопчика в стані алкогольного сп'яніння та коли вона купувала спиртні напої. Натомість допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] стверджували, що нічого негативного в поведінці відповідача відносно малолітнього сина [PERSON] вони не помічали, мати піклується про дитину, забезпечує всім необхідним, він не заляканий, завжди охайний та доглянутий відповідачем. Повідомили, що в стані алкогольного сп'яніння відповідача ніколи не бачили. Аналіз дослуджених судом доказів свідчитть про те, що достатніх доказів на підтвердження зловживання відповідачем спиртними напоями позивачем до суду не надано. Та поряд з тим на підтвердження того, що відповідач не перебуває на обліку в наркологічному кабінеті та психіатричному диспансері нею надані до суду відповідні медичні довідки від 23.11.2015 року та 25.11.2015 року (а.с. 135). Суд не приймає до уваги вказаний висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради, зважаючи на те, що обставин, передбачених ст. 161 СК України, за яких суд не може залишити дитину для подальшого проживання з матір'ю, під час розгляду справи встановлено не було, як і не встановлено наявності будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю та не наведено належних доказів її ухилення від виховання і матеріального забезпечення дитини. З огляду на викладене суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітньої дитини з відповідачем. [PERSON], будучи батьком малолітньої дитини, зобов'язаний здійснювати її утримання до досягнення нею повноліття, що відповідає положенням ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня пo 30 квітня 2016 року - 1455 грн., с 01 травня пo 30 листопада 2016 року 1531 грн., з 01 грудня 2016 року - 1637 грн. Зважаючи на те, що обов'язок утримувати малолітніх дітей до їх повноліття є рівною мірою обов'язком як батька, так і матері, у зв'язку з чим для забезпечення дитини прожитковим мінімумом кожен із батьків має надавати їй матеріальне утримання у розмірі, який відповідатиме половині вказаних сум, що на теперішній час не може бути меншим 727,50 грн. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 770 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Оскільки за подання до суду первісної та зустрічної позовних заяв позивачем та відповідачем сплачено судовий збір, що підтверджено документально, тому в силу положень ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог. Також із відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню судовий збір у дохід держави, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову про стягнення аліментів, що відповідає правилам розподілу судових втрат, визначеним ч. 3 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial