Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

16.02.2018 року позивач [PERSON] звернувся з позовної заявою в Корабельний районний суд міста [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання за ним права особистої приватної власності на одну житлову кімнату, житловою площею 12,6 кв.м., в квартирі № [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог пояснив те, що він [PERSON], перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 27.10.1989 року. У 1991 році вони з відповідачем припинили подружні відносини та стали проживати окремо. 22.11.1996 року позивач - [PERSON], купив одну житлову кімнату, житловою площею 12,6 кв.м., в квартирі № [ADDRESS]. Заочним рішенням Корабельного районного суду по справі № 2-1942/2009 від 27.05.2009 року шлюб між позивачем - [PERSON], та відповідачем - [PERSON], зареєстрований Корабельним відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції 27.10.1989 року, актовий запис № 752, було розірвано. Вищезазначена спірна кімната була придбана позивачем в період шлюбу, у звязку із чим він не має можливості розпорядитися своїм майном. На підставі того, що дане питання не можливо вирішити в позасудовому порядку, позивач звернувся до суду. В судове засідання сторони не зявилися. Позивач, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив про задоволення позову. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач повідомлена своєчасно та належним чином в судове засідання не зявивилась, заперечень проти задоволення позову до суду не надала. Про причини неявки суд не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, взявши до уваги заяву позивача по справі знаходить позов таким, що підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що позивач - [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з 27.10.1989 року. У 1991 році вони з відповідачем припинили подружні відносини, стали проживати окремо. З 1992 року по сьогоднішній день позивач проживає та веде спільне господарство із [PERSON]. 22.02.1996 року позивач - [PERSON], купив одну житлову кімнату, житлової площею 12,6 кв.м., в квартирі № [ADDRESS]. 22.02.1996 року договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований у реєстрі за № 1075. Дана кімната була куплена позивачем за 67 000000 крб., частина грошових коштів на придбання даної кімнати була надана [PERSON], яка на сьогоднішній день є дружиною позивача, інша частина грошових коштів була зароблена особисто позивачем. З 22.02.1996 року і по сьогоднішній день позивач проживає в даній квартирі разом із [PERSON]. У квітні 2009 року позивач звернувся до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сімя існує формально, так як вони біля 18 років не проживали разом, не вели спільного господарства. Заочним рішенням Корабельного районного суду по справі № 2-1942/2009 від 27.05.2009 року шлюб між позивачем - [PERSON], та відповідачем - [PERSON], зареєстрований Корабельним відділом РАЦС Миколаївського міського управління юстиції 27.10.1989 року, актовий запис № 752, було розірвано. Судом встановлено, що майнового спору між сторонами під час розірвання шлюбу не було. Проте, спірна кімната була придбана позивачем в період шлюбу, у звязку із чим він не має можливості розпорядитися своїм майном. На думку суду, вищезазначені факти підтверджують, що на момент придбання квартири позивач з відповідачем не проживали разом та не вели спільного господарства, тобто фактично шлюб у сторін по справі був припинений з 1991 року. Кодекс про шлюб та сім'ю України (КпШС України) втратив чинність 01 січня 2004 року із вступом у дію Сімейного кодексу України, а тому його дія поширюється на відносини, які виникли до 01 січня 2004 року. Згідно ст. 28 КпШС України в редакції 1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Судом встановлено, що у сторін по справі неповнолітніх дітей немає. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно ст. 29 КпШС поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Судом достовірно встановлено, що фактично шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені з 1991 року, 27.03.2009 року рішенням Корабельного районного суду шлюб між ними розірваний. А отже, строк позовної давності [PERSON] пропущений. Аналогічне положення Закону закріплено й у ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», який втратив чинність з 21 грудня 2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved