Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

15.05.2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди в користуванні [PERSON] приватною власністю, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача з неповнолітнім сином [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 19.02.2010 року Жовтневим районним судом міста Харкова було розглянуто справу за первісним позовом [PERSON] до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, [PERSON] , ЗАТ «Сантехмонтаж-60», Дочірнього підприємства «Комплект» ЗАТ «Сантехмонтаж-60», ВАТ «Трест Жилбуд-1», виконавчого комітету Харківської міської ради, 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Ленінської районної ради у м. Харкові, приватні нотаріуси ХМНО [PERSON] та [PERSON] , про поновлення порушеного права на приватизацію державного житлового фонду, визнання недійсним правочинів і скасування реєстрації права власності на житло, за зустрічним позовом ВАТ «Трест Жилбуд-1» до [PERSON] , що діє також в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , 2001 року народження, виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові, 3-ті особи: [PERSON] , ВЖРЕП Жовтневого району м. Харкова, КП «Харківське МіськБТІ» про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним та виселення та за зустрічним позовом [PERSON] до виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові, [PERSON] , 3-тя особа: ВЖРЕП Жовтневого району м. Харкова, про поновлення порушеного права власності, визнання ордеру на жиле приміщення недійсним, виселення з наданням іншої житлової площі та відшкодування моральної шкоди. На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Харкова, що набрало законної сили, позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, а саме: поновлено право власності [PERSON] на однокімнатну ізольовану квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання недійсним ордеру на це житло № 138769 від 8 квітня 1993 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної в м. Харкові ради на ім`я [PERSON] , та виселення останньої з її неповнолітнім сином [PERSON] , 2001 року народження, із займаної квартири з наданням іншого рівноцінного житлового приміщення в м . Харкові, зобов`язавши Харківську міську раду надати їм це інше приміщення для відселення. Це рішення не оскаржувалося сторонами по справі та набрало законної сили. Після набрання вказаним рішенням законної сили позивач домовився з відповідачем про добровільне виконання судового рішення. Саме тому [PERSON] не отримував виконавчий лист. З огляду на те, що рішення про виселення було винесено за умови надання Харківською міською радою іншого приміщення для відселення [PERSON] разом з її неповнолітнім сином, це зайняло тривалий час, тому позивач не вимагав весь цей час виселення [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] , 2001 року народження. На початку 2018 року позивачу стало відомо, що [PERSON] разом з її неповнолітнім сином [PERSON] було надано інше житло, у відповідності до рішення Жовтневого суду від 19.02.2010 року. Про це позивачу повідомили у ЖЕК , при цьому відповідач зі своїм неповнолітнім сином знялася з реєстраційного обліку за адресою його квартири, що зараз вона не зареєстрована зі своїм неповнолітнім сином за вищевказаною адресою, особові рахунки були перереєстровані на ім`я [PERSON] , про що свідчить довідка з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 30.03.2018 за №623. Отже, позивач стверджує, що відповідач по справі [PERSON] разом зі своїм неповнолітнім сином [PERSON] не має ніяких прав проживати у приватній власності [PERSON] , а саме квартирі за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 20.06.2018 року у даній справі було призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.13, 2.3.17, 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.5.4, 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова. Відтак, для розгляду даної цивільної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01.08.2018 року позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, яка призначена до розгляду в підготовчому засіданні. 28.08.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 08.11.2018 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Цой Д.А. про витребування доказів у даній цивільній справі та зобов`язано Харківську міську раду надати суду докази щодо надання на виконання рішення Жовтневого суду міста Харкова від 19.02.2010 року по цивільній справі №2-23/10 [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] , 2001 року народження, іншого житла. В судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти заочного розгляду справи. Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ст. 128 ЦПК України, у судове засідання повторно не з`явилася, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомила, відзив не надала, у зв`язку з чим на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.05.2019 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності та пояснення не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.02.2010 року, яке набрало законної сили, [PERSON] відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, [PERSON] , ЗАТ «Сантехмонтаж - 60», Дочірнього підприємства «Комплект» ЗАТ «Сантехмонтаж - 60», ВАТ «Трест Жилбуд -1», виконавчого комітету Харківської міської ради, 3-ті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: виконавчий комітет Ленінської районної ради у м. Харкові, приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. та [PERSON] , про поновлення порушеного права на приватизацію державного житлового фонду, визнання недійсними правочинів і скасування реєстрації права власності на житло. Вказаним рішенням також відмовлено ВАТ «Трест Жилбуд - 1» в задоволенні зустрічного позову до [PERSON] , що діє також в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , 2001року народження, виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові, 3-ті особи: [PERSON] , ВЖРЕП Жовтневого району м. Харкова, КП «Харківське Міськ БТІ» про визнання ордеру на жиле приміщення недійсним та виселення. Зустрічний позов [PERSON] до виконавчого комітету Ленінської районної ради у м. Харкові, [PERSON] , 3-тя особа: ВЖРЕП Жовтневого району м. Харкова задоволено частково та поновлено право власності [PERSON] на однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] шляхом визнання недійсним ордеру на це житло № 138769 від 8 квітня 1993 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної в м. Харкові ради на ім`я [PERSON] та виселення останньої разом з її неповнолітнім сином [PERSON] , 2001 року народження, із займаної ними квартири [ADDRESS] з наданням їм іншого рівноцінного житлового приміщення в м . Харкові , зобов`язавши Харківську міську раду надати їм це інше житлове приміщення для відселення. [PERSON] в задоволенні позову до виконавчого комітету Ленінської районної в м. Харкові ради про відшкодування моральної шкоди відмовлено за необґрунтованістю позовних вимог (а.с. 7-11). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.11.2000 року, укладеного між ТОВ «ТЕХЕКС» та [PERSON] , засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костенко С.А., ТОВ «ТЕХЕКС» продало належну йому квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] придбав її за грошові кошти у сумі 18 067,00 грн. Договір був зареєстрований у БТІ, реєстраційний №1468. Особовий рахунок відкрито на ім`я [PERSON] , однак у вказаній квартирі жодних осіб не зареєстровано, про що свідчить довідка дільниці № 65 КП «Жилкомсервіс» від 30.03.2018 року (а.с. 13). Крім того, відповідно до інформаційної довідки з Відділу обліку та моніторингу інформації відповідач [PERSON] за вказаною адресою не зареєстрована (а.с. 21). З відповіді юридичного Департаменту Харківської міської ради Харківської області від 30.11.2018 року за №8675/9-18 вбачається, що згідно інформації управління обліку та розподілу житлової площі від 14.11.2018 № 20385/0/3-18 - 5600/0/232-18 рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.02.2010 року у справі № 2-23/10 відмовлено [PERSON] в задоволенні її позовних вимог до управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради про поновлення порушеного права на приватизацію квартири [ADDRESS] та поновлено право власності [PERSON] на вказану квартиру. Також судом визнано недійсним ордер № 138769 від 08.04.1993, виданий виконавчим комітетом Ленінської районної ради в м. Харкові на ім`я [PERSON] та вирішено висилити її з займаної квартири [ADDRESS] , зобов`язавши Харківську міську раду надати їй інше житлове приміщення для відселення в м. Харкові. На виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.02.2010, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.12.2016 № 859 надано [PERSON] на склад сім`ї з 2 осіб (вона та син) однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. В поряду ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач [PERSON] не є власником вказаної квартири, не є членом сім`ї власника - [PERSON] , а є сторонньою особою по відношенню до позивача. Верховний суд України, висловив у Постанові № 6-709цс16правову позицію, згідно з якою, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Застосовуючи вказаний правовий висновок, Верховний суд у справі №489/5668/16 провадження №61-7649св18 від 26.06.2018 року, за аналогічних обставин залишив в силі судові рішення першої та апеляційної інстанцій, якими було задоволено позовні вимоги про виселення, зазначивши, що до правовідносин про визначення права користування колишнього власника та членів його сім`ї, застосуванню підлягають ст. 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні зі ст. 150, 156 та ст. 64 ЖК України, прийшов до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Крім того Верховний суд зауважив, що у разі захисту особи свого права власності шляхом виселення осіб, які не є членами сім`ї власника житла, а відносяться до членів сім`ї попереднього власника, то останні підлягають виселенню без надання іншого житла. Суд вважає що до спірних правовідносин слід застосовувати ст. 41 Конституції України як норму прямої дії, згідно до якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Право власності належить до абсолютних цивільних прав. Кожен хто не є власником майна, не вправі створювати перешкоди власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які дії, що спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника по володінню, користуванню та розпорядженню майном. Зазначене кореспондується із Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 11.09.1997 року, зокрема ст. 1 Протоколу до Європейської конвенції. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Однак, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження не виконання рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.02.2010 року, на підставі якого поновлено право власності [PERSON] на однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] шляхом визнання недійсним ордеру на це житло № 138769 від 8 квітня 1993 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної в м. Харкові ради на ім`я [PERSON] та виселення останньої разом з її неповнолітнім сином [PERSON] , 2001 року народження, із займаної ними квартири [ADDRESS] . Отже позивачем не доведено факт порушення відповідачем на час звернення позивача до суду з даним позовом та на час ухвалення даного рішення права власності [PERSON] на однокімнатну ізольовану квартиру [ADDRESS] і не надані докази фактичного проживання відповідача у вказаній квартирі разом з дитиною. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у зв`язку з їх недоведеністю. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то судовий збір на користь позивача не стягується. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed