Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

17.06.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання окремого положення банківського дебетового карткового рахунку недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що в січні 2015 року в телефонному режимі співробітниками банку йому було повідомлено про наявність у нього заборгованості перед банком в розмірі 286366 грн. 44 коп. Підставою нарахування заборгованості є вимоги п. 1.1.2.1.9 Договору банківського дебетового карткового рахунку, якими передбачено, що у разі виникнення заборгованості держателя рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. [PERSON] вважає положення цього пункту договору несправедливим, оскільки фактично вони передбачають перекладання на клієнта майнової відповідальності за недоліки в роботі банку, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та осбов'язків на шкоду клієнта. Тому [PERSON] просить визнати вищезазначение положення договору недійсним з моменту укладення. В ході розгляду позову позивачем було уточнено вимогу шляхом зазначення пункту договору, який позивач просить визнати недійсним, замінивши номер пункту з 1.1.2.1.9 на 1.1.2.1.11. В судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги і просили їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засідані позов не визнав та заперечував проти його задоволення. При цьому представник відповідача посилався на те, що позов не грунтується на законі, оспорюване положення договору повністю відповідає вимогам діючого законодавства і права позивача до теперішнього часу ніким не порушені. Заслухавши представників позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку між сторонами укладено договір про надання банківських послуг з відкриттям позивачу банківського дебетового карткового рахунку та видачею платіжної картки. Невід'ємною частиною договору є Умови та правил надання банківських послуг, в п. 1.1.2.1.11 яких визначено, що у разі виникнення заборгованості держателя рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Позивач вважає це положення договору незаконним, просить визнати його недійсним як таке, що суперечить чинному законодавству, є несправедливим та порушує права позивача. Вирішуючи позов суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 202 К України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтєю 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За правилами ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Тобто, ця норма передбачає можливість визнання недійсним окремого положення договору. Позивач зазначає, що положення, передбачені в п. 1.1.2.1.11 Умов та правил надання банківських послуг, є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону україни «Про захист прав споживачів», порушують законні права, оскільки фактично передбачають перекладання на позивача майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме: в частині понесення додаткових витрат у випадку збою комп'ютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, в результаті чого має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Суд не може погодитись з таким посиланням, оскільки воно є необгрунтованим. Дійсно, положеннями ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та осбов'язків на шкоду споживача. Несправедливими, зокрема, є умови договору про визначеня ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону). Проте, відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 18 Закону положення пунктів 8,11 та 13 частини 3 цієї статті про несправедливи умови договору не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів купівлі/продажу іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Враховуючи, що предметом договору про надання банківських послуг є обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя картки, зокрема, при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного банку, суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного положення договору таким, що є несправедливим та суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що зо договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Відповідно до ст. 1069 ЦК України, якщо до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів, банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення платежу. Наявність такої умови є обов'язковою та передбачена п. 2.5 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, що затверджена постановою правління Національного Банку України № 223 від 30.04.2010 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів», що діяло на час укладення договору, за яким емітент зобов'язаний забезпечити наявність у договорі умови про порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантування забезпечення та/або незнижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо). Аналогічна норма передбачена в п. 8 Положення «Про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням», що затверджено постановою правління Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 року, що діє на теперішній час. Отже, оспорюване положення договору не суперечить чинному законодавству, зокрема ЦК України, нормам Положення «Про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням» щодо можливих підстав виникнення заборгованості держателя платіжної картки перед банком-емітентом, оскільки обумовлена договором і не є прогнозованою в розмірі за часом виникнення. Не знайшло в судовому засіданні й свого підтвердження посилання позивача на те, що відповідач навмисно ввів позивача в оману. За вимогами ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. При цьому в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем належних доказів введення його в оману не надано. Суд враховує, що згідно п. 1.4 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за умовами договору позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу. Статтєю 28 цього Закону визначено особливості використання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу. Вказаною нормою передбачено, що міжбанківський переказ між банками учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, проводяться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем. Якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України. Таким є механізм щодо формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки суми коштів з національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емитентом на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного банку клієнтом. Саме такий механізм передбачено договором, окреме положення якого позивач вважає таким, що не відповідає вимогам закону. Крім того, судом враховано, що за змістом ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України судовому захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. Позивачем не надано доказів того, що його права, як держателя картки, були порушені, не визнані або кимось оспорені. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного положення договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину та його окремих положень, а отже, немає підстав для визнання недійсним п. 1.1.2.1.11 Договору банківського дебетового карткового рахунку, що укладено між сторонами. За тих самих обставин відсутні підстави для задоволення позовоу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed