Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

16 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А., приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Нижник А.М., в якому просив визнати недійсним заповіт свого батька [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. та зареєстрований у спадковому реєстрі №50 від 23 лютого 2009 року, зобов'язати Першу Павлоградську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області прийняти заяву про прийняття спадщини та видати свідоцтво про право на спадщину. Позов мотивовано тим, що на момент складання заповіту [PERSON] був недієздатним, [PERSON] було відомо про хворобу батька позивача, оскільки вона сама неодноразово викликала до нього лікаря-психіатра. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області залучено до участі у справі співвідповідача - Першу Павлоградську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити на підставі доводів позовної заяви. В судовому засіданні представники відповідача, [PERSON], просили відмовити в задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідач, Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, просив розглянути справу без участі представника, при вирішенні справи покладались на розсуд суду. Треті особи, приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А., приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Нижник А.М., в судове засідання не з'явились, згідно письмових заяв просили розглянути справу без їх участі. Заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] року помер [PERSON], батько позивача (а.с.3,14). 23 лютого 2009 року [PERSON], [INFO], склав заповіт та заповів все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать на час посвідчення заповіту та майнові права та обов'язки, які належатимуть на час смерті своїй онучці - [PERSON] (а.с.6 зворотний бік, 85). Вказаний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. та зареєстровано в Спадковому реєстрі 23 лютого 2009 року за №50 (а.с.88). Відповідно до ч. 2 ст. 1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12. Позивач при поданні позову до суду вказує, що його батько [PERSON] страждав на психічне захворювання при складанні заповіту. Однак при посвідченні заповіту приватному нотаріусу Павлоградського міського нотаріального округу Семеняка А.А. було надано довідку Психоневрологічного диспансерного відділення лікарні №1 від 23 лютого 2009 року, згідно якої [PERSON], [INFO], за останні 5 років в ПНДВ м.Павлограда до лікаря-психіатра не звертався (а.с.83,86). Згідно листа комунального закладу «Павлоградська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» від 10 березня 2015 року [PERSON], [INFO], на обліку у лікаря-психіатра не перебував(а.с.73). Згідно листа комунального закладу «Павлоградська міська лікарня №1» Дніпропетровської обласної ради» від 10 березня 2015 року [PERSON], [INFO], на обліку у лікаря-психіатра психоневрологічного диспансерного відділення лікарні не знаходився (а.с.74). Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №25 від 14 травня 2015 року [PERSON], [INFO], за життя на момент складання заповіту будь-яким психічним захворюванням не страждав, за своїм психічним станом міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Покази свідків, допитаних в судовому засіданні, також не дають суду обґрунтованих підстав для сумнівів в тому, що на час складання заповіту [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до положень ст.1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Матеріалами справи не встановлено, що заповіт було вчинено через представника. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищенаведене та з огляду на пояснення представників сторін, покази свідків, докази, надані у справі, суд приходить до висновку про безпідставність вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним. З огляду на безпідставність позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним та відсутність доказів у справі щодо відмови Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області позивачу у прийнятті заяви про прийняття спадщини, суд не має законних та обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов'язання Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області прийняти заяву про прийняття спадщини та видати свідоцтво про право на спадщину.

Outcome: dismissed