Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

16.04.2015 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовом, який в подальшому уточнила, до приватної фірми «Альфа-Україна Лізинг» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04 листопада 2013 року була прийнята на роботу до ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» на посаду провізора в аптеку «Аптека Здоров'я», що розташована в м. Новоград-Волинському по вул. Шевченко, 28/2, і перебувала у трудових відносинах з вказаною фірмою до 14.08.2014 року. Відповідно до наказу директора № 111 від 14.08.2014 р. її було звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Так як вказане звільнення з роботи на її думку було незаконним та безпідставним, вона у вересні 2014 р. звернулася до Новоград-Волинського міськрайонного суду, рішенням якого від 10.12.2014 року визнано незаконним та скасовано наказ директора ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» № 1 від 04.08.2014 року про оголошення їй догани за порушення трудової дисципліни; визнано незаконним та скасовано наказ директора ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» № 111 від 14.08.2014 року про звільнення її з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновлено її на попередній роботі. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 02.02.2015 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду залишено без змін. Однак ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» не було виконано рішення суду та не видано наказ про поновлення її на роботі. Нею направлялась письмова заява про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка залишена відповідачем без реагування. Як було встановлено Новоград-Волинським міськрайонним судом під час розгляду цивільної справи № 285/3459/14-ц, в період з 14.08.2014 р. по 12.09.2014 р. позивачка перебувала на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом. Під час розгляду цивільної справи позивачка не заявляла позовних вимог, що стосуються стягнення з приватної фірми «Альфа-Україна-Лізинг» на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як вважала, що остання зробить це добровільно. В зв'язку з невиконанням відповідачем вказаних вимог трудового законодавства вона змушена в даний час звернутися до суду з даним позовом. 19 травня 2015 року відповідачем надіслано заперечення на позовну заяву, які зводяться до того, що позовні вимоги відповідач не визнає та просить відмовити в задоволенні позову, так як поновлення позивача на роботі є неможливим, оскільки наказом відповідача № 7/1-пр від 01.09.2014 року було скорочено посаду провізора в аптеці № 7 у м. Новоград-Волинський, де раніше працювала позивач. Посада провізора у штатному розкладі аптеки №7 була єдиною, інших аптек у м. Новоград-Волинський відповідач не має. На даний час відповідач розглядає питання про закриття аптеки у м. Новоград-Волинський. За існуючих економічних обставин відповідач ліквідував посаду, яка вимагає високої кваліфікації та, відповідно, більш високої заробітної платні. Таким чином, у позивача відсутній факт існування вимушеного прогулу. Не може бути прогулу, коли відсутня відповідна посада та місце роботи. Не можна прогуляти роботу, якої не існує. Оскільки самостійно позивач відмовилась забрати трудову книжку, тому її було надіслано їй поштою, таким чином відповідач не спричиняв позивачу перешкод у пошуку нової роботи. Вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними, а тому до задоволення не підлягають. Просить відмовити у позові повністю. Позивач в судове засідання не прибула, подала заяву в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач участі представника в судове засідання не забезпечив, просив розгляд справи проводити без участі представника ПФ «Альфа-Україна-Лізінг» на підставі наданих ним доказів, заперечень, пояснень, заяв, клопотань та інших документів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та їх представників на підставі наявних у справі матеріалів. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 листопада 2013 року [PERSON] була прийнята на роботу ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» на посаду провізора в аптеку, що слідує із відмітки у її трудовій книжці та наказу № 164-к від 04.11.2013 року (а.с.16). Наказом № 1 від 04.08.2014 року за порушення трудової дисципліни і Правил внутрішнього трудового розпорядку [PERSON] оголошено догану за відсутність на робочому місці. Згідно листів непрацездатності [PERSON] у період з 14.08.2014 року по 12.09.2014 року перебувала на лікарняному ( а.с.13-15). Наказом № 111 від 14.08.2014 року [PERSON] звільнено за ст. 40 п. 4 КЗпП України за прогул без поважних причин. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2014 року визнано незаконним та скасовано наказ директора приватної фірми «Альфа-Україна-Лізинг» № 1 від 04.08.2014 року про оголошення [PERSON] догани за порушення трудової дисципліни та наказ директора приватної фірми «Альфа-Україна-Лізинг» № 111 від 14.08.2014 року про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено [PERSON] на попередній роботі (а.с.11-12). Ухвалою апеляційного суду Житомирської області рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2014 року залишено без змін (а.с.9). 10 грудня 2014 року [PERSON] видано виконавчий лист про поновлення на попередній роботі на посаді провізора ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» (а.с.8). Як вбачається із довідки про доходи від 14.05.2015 року, [PERSON] дійсно працювала на ПФ «Альфа-Україна-Лізинг» у період з 14.11.2013 року по 14.08.2014 року та займала посаду провізора аптеки; загальна сума доходу за період з листопада 2013 р. по серпень 2014 року становить 15 431,05 грн. (а.с.58). Відповідно до довідки № 57 від 15.05.2015 року посадовий оклад [PERSON] - провізора аптеки станом на серпень 2014 року, згідно штатного розкладу склав 1550,00 грн. (а.с.59). Наказом № 7/1-пр від 01.09.2014 року приватної фірми «Альфа-Україна Лізинг» про скорочення посади та внесення змін до штатного розпису внесені наступні зміни до штатного розпису, а саме виключено із штатного розпису аптеки № 7 в м. Новоград-Волинський, вул. Шевченка, 28/2 посаду провізора в кількості 1 штатна одиниця з окладом 1550,00 грн. (а.с.60-62). Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що передбачає можливість заробляти собі на життя роботою, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтею 36 КЗпП України визначено вичерпний перелік підстав припинення трудового договору, якою, зокрема, є ініціатива власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як встановлено Новоград-Волинським міськрайонним судом під час розгляду цивільної справи № 285/3459/14-ц, в період з 14.08.2014 р. по 12.09.2014 р. позивач перебувала на лікарняному. Провівши з позивачкою всі розрахунки по день незаконного звільнення, тобто по 14.08.2014 р., Приватна фірма «Альфа-Україна-Лізинг» компенсації втраченого за період тимчасової непрацездатності заробітної плати не провела. Під час розгляду цивільної справи № 285/3459/14-ц позивачка не заявляла позовних вимог, що стосуються стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як вважала, що останній зробить це добровільно. Однак у зв'язку з невиконанням приватною фірмою «Альфа-Україна-Лізинг» вказаних вимог трудового законодавства, позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено незаконність звільнення [PERSON] з роботи 14.08.2014 р. Приймаючи до уваги, що позивач незаконно звільнена, суд вважає, що її вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до задоволення. Враховуючи, що [PERSON] була звільнена з роботи 14.08.2014 р., і в період з 14.08.2014 р. по 12.09.2014 р. перебувала на лікарняному, слід стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.08.2014 р. по 10.12.2014 року (тобто за весь час вимушеного прогулу: з дати незаконного звільнення по дату винесення рішення суду, яким скасовано наказ про звільнення та поновлено на роботі). Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає до виплати позивачу, суд проводить за вищевизначений період з урахуванням наступних обставин. Відповідно до п.п. з) п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок обчислення середньої заробітної плати), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу. За змістом абзаців 3, 4 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як встановлено судом, в період з 14.08.2014 р. по 12.09.2014 р. перебувала на лікарняному, а тому середню заробітну плату слід обчислювати виходячи з виплат за попередні два місяці роботи - тобто за липень 2014 року та червень 2014 року. Як вбачається із довідки про доходи від 14.05.2015 року ПФ «Альфа-Україна-Лізинг», за червень 2014 р. заробітна плата [PERSON] складає 1 634,04 грн., а за липень 2014 р. - 1 683,98 грн. Так, для обрахунку середньоденної заробітної плати суд вчиняє наступні розрахунки: Нарахована заробітна плата за два останні відпрацьовані місяці становить: 1 634,04 грн. + 1 683,98 грн.= 3 318,02 грн. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 04.09.2013 р. N 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» кількість робочих днів в червні та липні 2014 р. становить: 19 дн. + 23 дн. = 42 робочі дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивачки становить: 3 318,02 грн. : 42 р/д = 79,00 грн. /день. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. N 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік», час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення, тобто з 14.08.2014 р. і по день ухвалення судового рішення (час поновлення на роботі), тобто - 10.12.2014 р., становить 84 робочих дні, з яких 21 робочий день позивач перебувала на лікарняному. При визначенні кількості робочих днів вимушеного прогулу, суд виходить з нормальної тривалості робочого часу, встановленої чинним законодавство України. Разом з цим, суд звертає увагу, що частиною 11 статті 35 Закону України від 18.01.2001 р. N2240-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» передбачено, що у разі настання тимчасової непрацездатності застрахованої особи у період вирішення спору про незаконність її звільнення з роботи допомога по тимчасовій непрацездатності надається за умови поновлення застрахованої особи на роботі з дня винесення такого рішення відповідним органом. У даному випадку працівника було поновлено на роботі, тому листки непрацездатності, які припадають на період вимушеного прогулу, підлягають оплаті. При цьому виплата за час вимушеного прогулу, яка була виплачена за рішенням суду та припадає на дні хвороби працівника, повинна бути утримана, а замість неї призначена та виплачена допомога по тимчасовій непрацездатності згідно з листками непрацездатності (Лист Міністерства праці та соціальної політики України «Про оплату лікарняних, які припадають на час вимушеного прогулу» від 08.09.2010 р. N 9602/0/14-10/18). Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить: 79,00 грн. х 84 р/д = 6636,00 грн. Разом з цим, статтею 236 КЗпП України передбчано, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Кодексом законів про працю України встановлено право працівника вирішити трудові спори у суді. Приймаючи до уваги, що станом на день розгляду даної справи рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2014 про поновлення позивачки на роботі не виконано, суд вважає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду підлягають до задоволення. Твердження відповідача про неможливість виконання рішення суду у зв'язку із тим, що поновлення позивача на роботі є неможливим, оскільки наказом відповідача № 7/1-пр від 01.09.2014 року було скорочено посаду провізора в аптеці № 7 у м. Новоград-Волинський, де раніше працювала позивач, а посада провізора у штатному розкладі аптеки №7 була єдиною, інших аптек у м. Новоград-Волинський відповідач не має - суд відкидає при прийнятті даного рішення, оскільки вказані відповідачем обставини жодним чином не звільняють останнього від обов'язку виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Посилання відповідача на те, що за існуючих економічних обставин він ліквідував посаду, яка вимагає високої кваліфікації та, відповідно, більш високої заробітної платні, а тому у позивача відсутній факт існування вимушеного прогулу - не узгоджуються з вимогами чинного трудового законодавства України і не можуть слугувати підставами для відмови у позові що розглядається, а тому, також відкидаються судом при прийнятті рішення у даній справі. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики від 04.09.2013 р. N 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та листа Міністерства соціальної політики № 10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» з 11.12.2014 р. і на момент винесення рішення судом, тобто - 11.06.2015, кількість робочих днів становить 123 дні, що є часом вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Оскільки, середньоденна заробітна плата відповідно до проведеного вище розрахунку становить 79,00 грн. /день, таким чином, станом на день винесення рішення у даній справі середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 10.12.2014 про поновлення позивачки на роботі: становить: 79,00 грн. х 123 р/дні = 9717,00 грн. На підставі ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки незаконність звільнення позивача встановлено судом, тобто наявна констатація порушення її трудових прав, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, спричиненої останній незаконним звільненням з роботи та затримкою виконання рішення суду про поновлення її на роботі. Відсутність роботи, яку втратила позивач не за власним бажанням, призвело до моральних страждань з її боку, до втрати нормальних життєвих зв'язків, порушився нормальний ритм життя позивачки; до відсутності заробітної плати, фактично - до відсутності засобів до існування. Незаконним звільненням принижено ділову репутацію та авторитет позивачки. Майже рік перерви у роботі, спричиненої незаконним звільненням, негативно позначилось на професійному зростанні позивачки та завдало значних немайнових втрат, а тому для відновлення попереднього нормального стану необхідні значні час і зусилля. Позивачка являється особою передпенсійного віку, що позбавляє її можливості влаштуватись на іншу рівноцінну роботу. При вирішенні питання про розмір моральної шкоди, суд керувався постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, а саме п. 9, відповідно до якого розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. На підставі вищевикладеного, вирішуючи питання щодо розміру грошового відшкодування завданої моральної шкоди, суд враховує: глибину, тривалість душевних та психічних страждань, завданих позивачці неправомірними діями відповідача (як щодо незаконного звільнення її з роботи, так і щодо невиконання рішення суду про її поновлення на роботі), тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках; позицію відповідача, в тому числі й відсутність його добровільної згоди чи власної ініціативи щодо відшкодування моральної шкоди - та виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості визначає в даному конкретному випадку розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 грн., що не буде надмірним в українському суспільстві, є адекватним тим стражданням, яких зазнала позивач та співмірним із заподіяною їй шкодою. За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial