Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

15 лютого 2021 року до Запорізького районного суду Запорізької області, після касаційного перегляду, надійшла цивільна справи за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради на новий судовий розгляд в частині позовних вимог які стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В позовній заяві позивачка просила стягнути з КП «Облводоканал» ЗОР на свою користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки по день ухвалення судового рішення. Позовні вимоги в цій частині обґрунтовані тим, що 16.07.2018 відповідно до наказу № 71К позивачку було звільнено з посади головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР, після звільнення позивачці не було виплачено суму вихідної допомоги у розмірі 43 493,61 грн. Відповідно до розрахункових листів КП «Облводоканал» ЗОР, розмір виплаченої позивачу заробітної плати у травні 2018 року - 5465,40 грн., у червні 2018 року - 13629,35 грн., а всього 19094,75 грн. Відпрацьованих робочих днів у травні та червні 27. Середньоденна заробітна плата складає 707,21 грн. Середньомісячна заробітна плата складає 14497,87 грн. Сума вихідної допомоги у відповідності до ст. 44 КЗпП України становить 43493,61 грн. Ухвалою судді від 16.02.2021 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги в цій частині підтримали в повному обсязі та просили задовольнити стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн. Також надали письмові пояснення по справі. Представник відповідача Балховітіна В.Г. в судовому засіданні просила позов в цій частині задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в сумі 10 870,72 грн. Також надала додаткові письмові пояснення. Вислухавши позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 позов [PERSON] , задоволено частково. Зобов`язано КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради змінити в трудовій книжці [PERSON] формулювання причини звільнення з роботи з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП на підставі заяви про звільнення від 02.07.2018 р. з 04.07.2018 р. Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь [PERSON] вихідну допомогу в сумі 43493,61 грн. (сорок три тисячі чотириста дев`яносто три грн. 61 коп.). Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь [PERSON] середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь період затримки з 05.07.2018 року по 12.02.2019 року у сумі 108707,21 грн.(сто вісім тисяч сімсот сім грн. 21 коп.). Стягнуто з КП «Облводоканал» Запорізької обласної ради на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.). В іншій частині - відмовити. В ході розгляду справи судом встановлені наступні обставини, які не спростовувались учасниками судового розгляду, а саме: наказом № 13К від 21.03.2017 р. [PERSON] була прийнята на роботу з 22.03.2017 на посаду головного бухгалтера Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради. Відповідний запис за № 34 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи. Наказом № 71К [PERSON] 16.07.2018 р. звільнена з роботи на посаді головного бухгалтера КП «Облводоканал» ЗОР за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідний запис про звільнення за № 35 міститься у трудовій книжці позивача, копія якої знаходиться у матеріалах справи. Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 змінено формулювання причин звільнення з ч. 1 ст. 38 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з чим враховуючи, що трудовий договір припинено за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, позивач мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Оскільки середньомісячна заробітна плата позивача складала 14497,87 грн., то з відповідача було стягнуто: 14497,87 грн. * 3 = 43493,61 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на день ухвалення рішення суду, тобто станом на 12.02.2019 кількість робочих днів з 05.07.2018 по 12.02.2019 становила 154 робочих дня, середньоденна заробітна плата складала 707,21 грн., а середньомісячна заробітна плата складала 14497,87 грн., таким чином з відповідача було стягнуто 108707,21 грн. Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.05.2019 апеляційну скаргу КП «Облводоканал» ЗМР залишено без задоволення, а рішення Запорізького апеляційного суду Запорізької області від 12.02.2019 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2020 касаційну скаргу КП «Облводоканал» ЗМР задоволено частково. Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 та постанову Запорізького апеляційного суду від 10.05.2019 в частині позовних вимог [PERSON] до Комунального підприємства «Облводоканал» Запорізької обласної ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні Верховний Суд вказав, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначено, що: «закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні». Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має були пропорційним розміру недоплаченої суми. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що затримка у виплаті позивачці вихідної допомоги в розмірі 43493,61 грн. була обумовлена невірним формулюванням причин звільнення [PERSON] , а враховуючи, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.02.2019 задоволено позов в частині зміни формулювання причин звільнення, суд приходить до висновку, що затримка у виплаті позивачу всіх належних сум при звільненні є наслідком виключно дії відповідача, оскільки саме відповідачем було вказано причину звільнення - за власним бажанням, що не відповідало дійсним обставинам справи. Оцінюючи поведінку позивачки [PERSON] суд констатує, що з її боку відсутня недобросовісність, оскільки з відповідним позовом до суду позивачка звернулась вже 21.08.2018, при тому, що її звільнення відбулось 24.07.2018, тобто менш ніж через місяць. Однак враховуючи інші обставини справи, зокрема ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, період затримки розрахунку та висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2020 у цій справі, суд вважає, що співмірним та справедливим буде розмір відшкодування за час затримки розрахунку який дорівнюватиме сумі невиплаченої вихідної допомоги яка складає 43 493,61 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial