Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

15 серпня 2017 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з жовтня 2009 року по червень 2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період якого в них народилась донька [PERSON] [INFO] Сторони проживають окремо. Позивачка постійно проживає та працює в Об'єднаних Арабських Еміратах. Дитина постійно проживає з матір'ю позивачки (третя особа без самостійних вимог) на території України. Позивачка має намір періодично вивозити доньку за кордон, проте відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється не надає дозволу на виїзд дитини за межі України, участь у вихованні дитини не приймає. За цих обставин позивачка просить в судовому порядку надати дозвіл на періодичні тимчасові виїзди з України малолітній [PERSON] до досягнення нею 16-річного віку до Об'єднаних Арабських Еміратів, Сполучених Штатів Америки, країн Європейського Союзу у супроводі матері [PERSON] та (або) у супроводі бабусі - [PERSON] без згоди та супроводу відповідача. (а.с.12 - 17). Позивачка в судове засідання не з'явилась, про місце, час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином через свого представника. Від представника позивачки надійшла заява в якій він вказав, що просить суд розглянути дану справу без участі позивачки. Відповідач у судові засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України. Третя особа в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про місце, час та дату розгляду справи належним чином. Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то розгляд справи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України проведено без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] року народилась [PERSON], батько - [PERSON], мати [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області від 14 квітня 2010 року, актовий запис № 432 (а.с. 22). Позивачка - [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 01 червня 1989 року відділом запису актів громадського стану виконавчого комітету Тернівської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, актовий запис № 599 (а.с. 23). Тобто, [PERSON] є бабусею малолітньої [PERSON] [INFO]. Дитина проживає разом з матір'ю позивачки - бабусею [PERSON]. [PERSON] має паспорт громадянина України для виїзду за кордон № [NUMBER], виданий 22 лютого 2010 року (а.с. 29). Позивачка, згідно її пояснень в позовній заяві, постійно проживає та працює в Об'єднаних Арабських Еміратах. Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2). Відповідно до Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобов'язання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї (ст. 10 п. 1). Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України». У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт. Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. В силу п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вирішуючи позовні вимоги в частинні надання позивачці дозволу на виїзд дитини за межі України, без згоди та супроводу відповідача, враховує, що відповідно до вимог ст. 155 СК України та Конвенції про права дитини, спільна дитина сторін має право на свободу пересування, оскільки встановлені під час судового засідання фактичні обставини справи, свідчать про те, що особисті відносини між сторонами не повинні бути підставою для обмеження прав неповнолітньої дитини у фізичному, інтелектуальному, духовному та соціальному розвитку. При цьому згідно абз. 2 ч. 1 ст. 3607 ЦПК України суд вбачає підстави для того, щоб відступити від правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у цивільній справі № 235/139/16-ц в постанові від 12 квітня 2017 року, зважаючи на наступне. У вказаній правовій позиції Верховний Суд України зазначив, що надання дозволу на майбутній час на виїзд дитини за кордон без згоди батька не допускається через те, що такий дозвіл обмежуватиме батька у рівності його прав на участь у вихованні дитини. Натомість у справі, яка розглядається, батько в судове засідання не з'явився, не висловив заперечення проти виїзду дитини за кордон, з матеріалів справи вбачається, що він не бере участі у вихованні дитини та з нею не спілкується. Суд також враховує, що з метою реалізації своїх прав батько не позбавлений можливості подати заяву про перегляд заочного рішення. Крім того, йдеться про надання дозволу для тимчасові періодичні виїзди дитини з метою спілкування з матір'ю, що є безумовним правом дитини. При таких обставинах позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачкою судовий збір, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved