Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

15.06.2021 р. до суду найшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 471/200 частину квартири. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 16.06.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання на 08.07.2021 року. 08.07.2021 року у зв'язку з відсутністю відомостей щодо вручення відповідачу судової повістки підготовче судове засідання відкладене на 27.07.2021 року. Ухвалою суду від 27.07.2021 року закрито підготовче провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 471/200 частину квартири, та призначено до судового розгляду по суті на 09 вересня 2021 року. 09.09.2021 року у зв'язку з неявкою відповідача судове засідання відкладене на 05.10.2021 року. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач звернулася до суду із заявою про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 23 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] купили, в рівних частинах кожний 471/1000 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 23 травня 2008 року (ВМ N748168 ), посвідченим ПНОМНО Пашичевою Г.Л. та зареєстрованим у реєстрі нотаріальних дій під №2073 (номер правочину 2912344). 12.11.2010 року між [PERSON]. та [PERSON] укладено шлюб та після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER], виданим Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №412. Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27.12.2010 року по справі №2-11089/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну договору, визнання права власності, позовну заяву [PERSON] задоволено та суд вирішив змінити договір купівлі - продажу 471/1000 частки квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований під №2073, укладений 23 травня 2008 року [PERSON] та [PERSON] з одного боку, як покупцями та [PERSON] з іншого боку, як продавцем, визнавши одноособовим покупцем по даному договору [PERSON]. Визнати за [PERSON], одноособове право власності на 471/1000 частки квартири [ADDRESS] 03.04.2012 року відповідач зареєстрував право власності у якості одноособового власника 471/1000 частини квартири [ADDRESS] на підставі заочного рішення Приморського районного суду від 27.12.2010 року. Ухвалою суду від 25.05.2015 року скасовано заочне рішення від 27.12.2010 року по цивільній справі №2-11089/10 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну договору, визнання права власності. 22.06.2016 року на підставі ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 25.05.2015 року скасовано право власності [PERSON] у якості одноособового власника 471/1000 частини квартири [ADDRESS]. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.02.2020 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зміну договору купівлі-продажу, яке було залишено без змін рішенням Одеського апеляційного суду від 24.03.2021 року. Позивач вказує, що починаючи з 2009 року відповідач здає в оренду частину квартири, яка належить позивачу, без її згоди, у зв'язку з чим вона немає можливості мешкати у власній квартирі, а мешкає разом із сім'єю у художній майстерні. Відновити інформацію про право власності позивача на 471/2000 частину квартири є неможливим, у зв'язку з відсутністю у неї дублікату договору купівлі-продажу квартири і технічного паспорту. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу спірної квартири був складений у двох примірниках, один з яких знаходиться у нотаріуса, а другий був виданий їй та відповідачу на двох, який знаходився та знаходиться у відповідача, але останній не вважає її рівноправним співвласником спірної квартири та не надає примірник договору купівлі-продажу для реєстрації її права власності, так як це не є в його інтересах, що на даний час порушує її право власності. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1,3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 321 ЦК України та ст. 41 Конституції України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17 липня 1997 кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1, п. 9, ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952 - ІV від 01.12.2020 року судове рішення, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни, або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є однією з підстав для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомість. Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. ст. 76-77, 80-81, 83 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації. З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно. Як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] є власниками 471/1000 частки квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2008 року, укладеного між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] та [PERSON] (покупцями), посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. та зареєстрований в реєстрі під №2073. Згідно вказаного договору [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частинах кожний, 471/1000 частки квартири [ADDRESS] Однак, [PERSON] немає можливості зареєструвати право власності на частину вказаної квартири, оскільки в неї відсутній договір купівлі-продажу. За таких обставин враховуючи, що позивач, який правомірно набув майно не може зареєструвати його в установленому законом порядку, його право власності на це майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання за ним права власності на це майно. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами статті 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши всі обставини справи, оцінивши зібрані та надані суду докази в їх сукупності, дійшов до висновку про правомірність позовних вимог, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають захисту, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судом встановлено, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією, на зазначену суму, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved