Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

15 серпня 2017 року [PERSON] подала до суду даний позов, в якому просить визнати за нею право власності в порядку успадкування за законом на спадкове майно, що залишилося після смерті її матері [PERSON], яка померла 29 жовтня 2004 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, що складається із земельної ділянки площею 2,5866 га, що знаходиться на території Горишківської сільської ради (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 071426). Даний позов обґрунтований наступним. 29 жовтня 2004 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON], яка доводилася позивачу матірю. Після її смерті залишилося спадкове майно, зокрема, земельна ділянка площею 2,5866 га, що знаходиться на території Горишківської сільської ради. Позивач вказує, що вона являється єдиним спадкоємцем майна своєї матері за законом, інших спадкоємців, передбачених законом, не має. В даний час виникла необхідність оформлення належним чином своїх прав на спадкове майно, однак через те, що позивач не подала вчасно заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, так як було втрачено державний акт на землю, нотаріусом було відмовлено у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину В судове засідання представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала за обставин, викладених у ній, попросила позов задовольнити. Представник Томашпільської селищної ради (Томашпільська селищна рада є правонаступником прав та обовязків Горишківської сільської ради) [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у їхній відсутності, Томашпільська селищна рада позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Ухвалою Томашпільського районного суду від 17 жовтня 2017 року відмовлено у прийнятті визнання Томашпільською селищною радою Томашпільського району Вінницької області позову [PERSON] до Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно і продовжено судове засідання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду. Згідно ст.1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу\~\~диспозитивності цивільного судочинства\~\~\~(ст.11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільно-процесуального Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які\~\~беруть\~\~участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобовязані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. \~\~\~\~ Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст.. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилась 29 жовтня 2004 року в день смерті спадкодавця [PERSON] В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що 29 жовтня 2004 року в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області померла [PERSON] (а.с.13). Згідно довідки в.о.Горишківського сільського старости Томашпільської селищної ради № 164 від 3 серпня 2017 року, після смерті [PERSON] спадкоємцем за законом залишилася дочка [PERSON], яка спадщину фактично прийняла, інших спадкоємців у спадкодавця немає; спадщина складається із земельної ділянки площею 2,5867 га, посвідченої державним актом серії ВН № 071426 (а.с.14). Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копіями свідоцтва про народження, одруження, розлучення останньої (а.с.5, 6, 7, 8, 9, 10, 12). Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 071426, даний акт видано 28 лютого 2003 року Томашпільською районною державною адміністрацією [PERSON], яка проживає в с.Горишківка і на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року № 10 є власником земельної ділянки площею 2,5867 га у межах згідно з планом, що розташована на території Горишківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області; цільове призначення земельної ділянки ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.15). Як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено її представником, оригінал Державного акту на земельну ділянку було втрачено. Так, відповідно норм пунктів 5.1 та 5.2 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 4 травня 1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», при втраті (псуванні) державного акта на землю відповідний дублікат міг видатися лише власнику або землекористувачу. Тобто, видача дубліката державного акту спадкоємцеві не передбачена. Спадкоємці не можуть отримати дубліката державного акта на померлого власника. В такому разі потрібно звертатися до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно. Відповідно до ч. 1 ст.. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК (435-15) право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до п. г ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 8 серпня 2017 року на заяву позивача, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], померлої 29 жовтня 2004 року, в звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с.19). Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом\~\~перевіряється\~\~наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Згідно відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області, після померлої 29 жовтня 2004 року [PERSON] відкрита спадкова справа та надано суду копію спадкової справи(а.с.24-38). З даної справи вбачається, що 10 грудня 2005 року до Томашпільської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON]-дочка померлої [PERSON], яка просить видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається із житлового будинку по вул.. Гагаріна, 15 в с.Горишківка Томашпільського району Вінницької області, земельної ділянки, розміщеної на території Горишківської сільської ради, яка належить померлій на підставі державного акту на право власності на землю серії ВН № 071426, виданого на підставі розпорядження районної державної адміністрації від 15 січня 2003 року за № 10, площею 2,5867 га, майнового паю члена КСП серії ВІ ХХ № 005718 вартістю 1910 грн. Заявник зазначила, що спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України та пережитого чоловіка у спадкодавця немає (а.с.26). Оскільки спадкодавцем було пропущено строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, рішенням Томашпільського районного суду від 6 жовтня 2005 року [PERSON] було визначено додатковий строк для подання такої заяви (а.с.27). [PERSON] було також подано до нотаріальної контори заповіт від 23 січня 1998 року, яким [PERSON] все майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати їй на день смерті по закону, в тому числі житловий будинок в с.Горишківка по вул.. Гагаріна Томашпільського району Вінницької області заповіла своїй дочці в цілому [PERSON] (а.с.29). В матеріалах спадкової справи міститься копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом та Витяги із Спадкового реєстру, Витяги про реєстрацію в Спадковому реєстрі, які підтверджують, що [PERSON] спадщину прийняла (а.с.33-38). Згідно вищезазначеного, вбачається висновок про те, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла [PERSON]-спадкоємець за заповітом, яка отримала свідоцтво про право на спадщину. Тобто, доводи позивача [PERSON] про те, що вона є єдиним спадкоємцем майна своєї матері [PERSON], спадщину фактично прийняла спростовуються матеріалами справи, зокрема, матеріалами спадкової справи. Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд серед інших вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин,яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, враховуючи, що спадщину, на яку претендує позивач [PERSON], прийнято іншим спадкоємцем, на імя якої спадкодавцем [PERSON] було складено заповіт, спадкоємець [PERSON] спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, аналізуючи викладене, позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.. 215 ЦПК України, у резолютивній частині рішення суду повинно бути вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] судом вирішено відмовити, суд залишає судові витрати за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed