Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

16 січня 2014 р. позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ФОП [PERSON], в якому просить суд виселити [PERSON] з нежитлових приміщень [ADDRESS] в м. Харкові. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідно до Свідоцтва від 26.06.2012 р., позивач є власником нежитлових приміщень [ADDRESS] в м. Харкові. 01.01.2012 р. між відповідачем та колишньою власницею вказаних приміщень - [PERSON] було укладено договір оренди, строком до 01.01.2014 р. Однак відповідач приміщення не звільняє, від спілкування з позивачем ухиляється. Представник позивача до судового засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з'явилась, надала до суду заяву в якій просить слухати справу за її відсутності, проти задоволення позову заперечує, посилаючись на існуванні додаткової угоди від 04.06.2012 р. до договору оренди б/н від 01.01.2012 р., яка не визнана недійсною в судовому порядку та відповідно має юридичну силу. Суд, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва від 26.06.2012 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2507 (спадкова справа № 46/2012), позивач є власником нежитлових приміщень [ADDRESS] в м. Харкові. 01.01.2012 р. між відповідачем та колишньою власницею вказаних приміщень - [PERSON] було укладено договір оренди, строком до 01.01.2014 р. Відповідно до п. 7.1 договору, дія договору припиняється зі спливом строку, на який він укладений. Згідно до п. 6.1 договору, повернення приміщення проводиться в строк не більш ніж три доби з моменту припинення дії договору. На день винесення рішення відповідач приміщення не звільнив, від спілкування з позивачем ухиляється. Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10.04.2013 р., вказаний договір розірвано та відповідача зобов'язано звільнити спірні приміщення. Однак зазначене рішення, яке набуло чинності, відповідачем не виконується. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суд вважає, що з огляду на положення про диспозитивність цивільного судочинства відповідачем не надано належних доказів які б спростовували доводи позивача. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved