Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

16 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю « Агрофірма « ім. Довженка » / далі за текстом, - Товариство /, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - [PERSON], Товариство з обмеженою відповідальністю фірма « Астарта - Київ », про визнання контракту недійсним. В обґрунтування поданого позову, позивач послався на те, що у звязку із зміною істотних умов праці, що передбачало продовження трудових відносин на умовах строкового трудового договору, 03 січня 2017 року між ним, як генеральним директором Товариства, та Товариством в особі представника вищого його органу, від імені якого діяв генеральний директор ТОВ фірма « Астарта Київ » [PERSON], у відсутність жодних обєктивних підстав для встановлення строкових трудових відносин, укладено контракт, терміном до 31 грудня 2019 року. Зважаючи на те, що посада генерального директора Товариства не відноситься до переліку працівників, які згідно з чинним законодавством мають працювати за контрактом, а положеннями статуту Товариства не передбачено можливості укладання із генеральним директором такої форми трудового договору, укладання контракту є незаконним, тому він має бути визнаний судом недійсним у відповідності з вимогами ст. 9 КЗпП України. Окрім цього, на думку позивача, деякі умови Контракту погіршують його становище, як працівника, порівняно із законодавством України про працю, та, як наслідок, порушують його права та інтереси. Зокрема, пункти 1.4, 2.2.3, 2.2.5, 2.2. 7, 2.2.8, 3.3, 4.3 - 4.5, 4.7, 4.9, 4.10, 7.2 Контракту виходять не тільки за межі регулювання трудового договору, а й суперечать чинному законодавству України та статуту Товариства. Зобовязання виконувати певні обовязки протягом трьох років після закінчення строку Контракту та обмеження права на працю / пункти 5. 1, 6. 1, 6.2 Контракту /, порушують конституційні права на працю та свободу підприємницької діяльності. Не ґрунтується на вимогах ст. 134 КЗпП України й положення п. 7.1, 7. 3 7.5 Контракту про повну, персональну матеріальну відповідальність, оскільки випадки повної матеріальної відповідальності чітко визначені у зазначеній нормі закону. Є такими, що суперечать вимогам ст.ст. 38, 39, 39 - 1 КЗпП України положення пунктів 8.3, 8.4 8.6 Контракту, що в цілому погіршує його становище, як працівника, та зумовило звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 13 грудня 2017 року представник відповідача за довіреністю [PERSON] подала до суду відзив, згідно якого вважала посилання позивача на підстави визнання контракту недійсним такими, що не заслуговують на увагу, так як згідно з ч. 4 ст. 65 ГК України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір / контракт /, в якому визначається строк найму, права, обовязки і відповідність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення, інші умови найму за погодженням сторін. Оскільки вказана норма закону є імперативною та регулює трудові відносини між керівником будь якого підприємства, в тому числі Товариства з обмеженою відповідальністю, тому в силу приписів ст. 21 КЗпП України з позивачем, як керівником, правомірно був укладений контракт. Твердження позивача та його представника про відсутність відповідних положень статуту Товариства щодо укладання контракту з генеральним директором та повноважень вищого органу Товариства, від імені якого діяв [PERSON], на укладання такого контракту є необґрунтованим, так як суперечать вимогам пунктів 5.4, 17.1, 19. 2 статуту Товариства та ч. 1 ст. 98, ч. 4 ст. 65 ГК України. Виходячи з особливостей контрактної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надає право сторонам встановлювати їхні права, обовязки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника й додаткові підстави розірвання договору, тому посилання позивача на незаконність покладення на нього додаткових обовязків, обмежень та відповідальності, що суперечить ст. 9 КЗпП України, є безпідставними. Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів того, що умови контракту містять законодавчо визначені підстави недійсності та того, яке ж саме його цивільне право порушено укладанням такого контракту, у задоволенні позову просила відмовити. Разом з цим, звертала увагу суду на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову / а. с. 77 79, 96 /. Цього ж дня, представник позивача - адвокат [PERSON] надав суду відповідь на відзив, із змісту якої убачається, що найбільш суттєві й грубі порушення прав позивача, як працівника, передбачаються у звязку з застосуванням спірного контракту у майбутньому. Зважаючи на те, що реальна загроза порушення прав позивача виникла в кінці жовтня листопада 2017 року, коли між останнім та третьою особою [PERSON] не було досягнуто домовленості щодо розміру компенсації за вихід з Товариства, у звязку з чим у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 99 ЦК України його було відсторонено від посади генерального директора, вважав, що строки позовної давності порушені не були. При цьому, на думку представника позивача є хибним твердження представника відповідача щодо сфери застосування ч. 4 ст. 65 ГК України, оскільки ГК України не регулює питання в яких саме випадках із керівником якого підприємства укладається договір, а з яким - контракт. Зауважував, що підставою для недійсності є суперечність контракту вимогам ст. 9 КЗпП України, невідповідність іншому законодавству України / а. с. 98 101 /. 27 грудня 2017 року представник позивача за довіреністю [PERSON] подала до суду заперечення проти позову, відповідно до яких остання вказувала на те, що підписуючи контракт позивач був ознайомлений з його умовами та з усіма можливими ризиками, відтак мав можливість звернутися до суду в межах трьохмісячного строку. Акцентувала увагу суду на вільному тлумаченні представником позивача норм ч. 4 ст. 65 ГК України, яка є імперативною та регулює трудові відносини між керівником будь якого підприємства, в тому числі Товариства з обмеженою відповідальністю. Виходячи з того, що позовною вимогою є визнання недійсним трудового контракту в цілому, відтак застосування ст. 9 КЗпП України є недоречним, оскільки її норми кваліфікують недійсними лише окремі його умови / а. с. 120 /. За наслідками судового засідання, що мало місце 27 грудня 2017 року, розгляд справи за позовом [PERSON] ухвалено продовжувати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням осіб / а. с. 126 / Позивач [PERSON] до суду не зявився, надавши представництво свої інтересів адвокату [PERSON] / а. с. 61 65 /. Представник позивача - адвокат [PERSON] просив позов [PERSON] задовольнити, виходячи з обставин, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] вказувала на безпідставність позову, тому у його задоволенні просила відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, незважаючи на своєчасність повідомлення про місце, дату та час розгляду справи, до суду не зявилися, причин своєї неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявили / а. с. 73, 115 118, 142, 143 /. Зважаючи на думку представників сторін, суд з огляду на те, що явка до суду є правом, а не обовязком учасників справи, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутність третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши фактичні обставини справи, наявними в ній доказами, суд,

Outcome: dismissed