Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

16.09.2019 до Голопристанського районного суду Херсонської області надійшла позовна заява [PERSON] , від імені якої діє адвокат Сисак С.П., до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та відновлення водопостачання на земельну ділянку [ADDRESS] шляхом здійснення демонтажу труби, що сполучує помпу № 1 з помпою, яка знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] ; встановити за [PERSON] право постійного земельного сервітуту - право проходу з метою проведення ремонтних робіт помпи) щодо частини земельної ділянки довжиною 7 м та шириною 1 м, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , інша частина житлового будинку належить [PERSON] . Земельна ділянка за [ADDRESS] межує із земельною ділянкою [ADDRESS] по тій же вулиці та має одну загальну на два домоволодіння свердловину, з якої облаштований відвід для води на земельну ділянку [ADDRESS] . Відповідач самовільно демонтував трубу, по якій постачалася вода від загальної помпи до ділянки [ADDRESS] , чим перекрив доступ до води позивачу. Відповідач відмовляється надавати доступ до помпи, яка розташована на його ділянці, з метою проведення ремонтних робіт. У зв`язку з цим позивач змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 13.11.2020 до участі у справі залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Свої заперечення мотивував тим, що він не є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, помпа, яка знаходиться на даній земельній ділянці відремонтована, а помпа позивачки на ділянці [ADDRESS] несправна та потребує ремонту. Щодо встановлення сервітуту відповідач також заперечує, оскільки позивачка не проживає постійно за вказаною адресою, за господарством не слідкує, крім того, позивач не позбавлена можливості облаштувати окрему свердловину на своїй ділянці. Позивач надала відповідь на відзив, у якій зазначила, що відзив необґрунтований та безпідставний, оскільки позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , а [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , користується майном на рівні з власником, чинить перешкоди позивачці у проведенні ремонту помпи, а тому він є належним відповідачем у даній справі. Крім того, твердження відповідача щодо не вжиття позивачкою заходів з ремонту помпи безпідставні та спростовуються фактом звернення до суду з даним позовом. Інші доводи відзиву не мають значення для даної справи. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Сисак С.П. в судовому засіданні підтримали позов з підстав, що зазначені в позові та відповіді на відзив, наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та представник відповідача адвокат Коваленко В.В. у судовому засіданні позов не визнали, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам та запереченням сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 19.03.2012 державним нотаріусом Голопристанської державної нотаріальної контори Негра О.А., позивачці належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] , на земельній ділянці місцевої ради. Інша частина вказаного домоволодіння належить [PERSON] . Відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] належить 3/4 частина житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . У судовому засіданні встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS] , мають одну свердловину, яка знаходиться на земельній ділянці [ADDRESS] , та від якої зроблено відвід труби до іншої помпи для подачі води на земельну ділянку [ADDRESS] . Як зазначає позивач, власник домоволодіння [ADDRESS] самовільно демонтував трубу, по якій відбувалася подача води від помпи на ділянці [ADDRESS] до помпи на ділянці [ADDRESS] , та відмовляється надавати доступ до помпи з метою проведення ремонтних робіт. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини). Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України). Тобто, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що обслуговування та користування будинковолодінням є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, та земельний сервітут встановлюється у виняткових випадках коли в інший спосіб добратися до ділянки неможливо. Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено ЗК України. Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок. Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Тлумачення наведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св18). Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року (справа № 310/8975/16-ц). Як вбачається з позову та встановлено в судовому засіданні [PERSON] у досудовому порядку не вирішувала спір та відомостей, що вона обговорювала з відповідачем умови сервітуту матеріали справи не містять. Крім того, обґрунтування площі і меж земельної ділянки, на яку необхідно встановити сервітут, покладається на заінтересовану особу - позивача. Натомість позивач не надав суду висновок експерта, складений на його замовлення, необхідний для розв`язання спору, в тому числі для визначення необхідності встановлення сервітуту та конфігурації земельної ділянки, на яку необхідно встановити сервітут. В судовому засіданні позивачем та його представником також не заявлялося клопотання про призначення судом такої експертизи, не заважаючи на роз`яснення суду про таку можливість. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На виконання ст.12 ЦПК України суд забезпечив змагальний процес, тобто створив особам, які беруть участь у справі, всі умови для реалізації ними своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов`язків. Зокрема, суд роз`яснив стороні позивача їхнє право заявити клопотання про призначення експертизи для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, проте відповідне клопотання заявлено не було, а матеріали справи не містять беззаперечних доказів необхідності встановлення сервітуту. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належною їй власністю у будь-який інший спосіб. Відповідач у відзиві зазначив, і суд погоджується з даними твердженнями, що позивач не позбавлена можливості облаштувати власну свердловину для подачі води на своїй земельній ділянці, не використовуючи при цьому сусідню земельну ділянку. Крім того, позивач заявляє вимоги лише до [PERSON] , який не є власником (співвласником) земельної ділянки, щодо якої позивач просить встановити земельний сервітут. Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі N 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі N 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі N 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі N 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі N 372/51/16-ц (пункт 31.4); від 11 вересня 2019 року у справі N 203/3682/17). Ухвалою суду залучено в якості співвідповідача власника домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] , проте позивач не скористався своїм правом щодо уточнення предмета спору у зв`язку із залученням співвідповідача. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На судовому засіданні позивачеві та його представнику були роз`яснені процесуальні права, передбачені статтями 43 і 49 ЦПК України, і позивач був попереджений про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій. Крім того, на судовому засіданні суд роз`яснив позивачеві вимоги статей 12 і 81 ЦПК України, зокрема стосовно того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Однак позивач наполягав на задоволенні вимог, зазначених у позовній заяві. Крім того, позивач у судовому засіданні не спростувала твердження відповідачів щодо неналежного догляду та ремонту її (позивачки) помпи, що призвело до неможливості використання відповідачами своєї помпи, через що відповідач змушена була демонтувати трубу, яка з`єднувала помпи на земельних ділянках сторін. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач заявила вимоги до неналежного відповідача, не довела недосягнення домовленості між сторонами у досудовому порядку, також не доведено необхідність встановлення сервітуту та неможливість задоволення своїх потреб в інший спосіб, а тому відмовляє в позові. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed