Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

17.02.2020р. [PERSON] звернулась до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання припиненим права користування відповідача квартирою [ADDRESS] та виселення її з вказаної квартири. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, крім інших, зареєстрована колишня дружина її сина [PERSON] - [PERSON] , яка незважаючи на припинення у 2018 році шлюбних відносин з сином позивача, продовжує проживати у спірній квартирі, при цьому добровільно виселитись та знятись з реєстрації вона не бажає. Через це позивач позбавлена можливості використовувати належну їй квартиру на власний розсуд, вважає їхнє спільне з відповідачем проживання неможливим, у зв`язку з тим, що остання не є членом її сім`ї. Наведене перешкоджає позивачу у здійсненні її права власності. В свою чергу, 26.06.2020р. відповідач [PERSON] надала до суду відзив, в якому заперечуючи проти позову, зазначила, що насправді спірна квартира була придбана нею та сином позивача за спільні кошти ще до укладення ними у 2008 році шлюбу. При цьому оформлення документів займався саме [PERSON] та відповідачу не було відомо, що при купівлі цієї квартири останній оформив право власності на цю квартиру на свою матір (позивача). З 2008 року відповідач з чоловіком [PERSON] та спільною дитиною почали проживати у спірній квартирі та після розірвання шлюбу у 2018 році відповідач з сином залишились проживати в ній. При цьому, відповідач запевняє, що не чинить будь-яких перешкод у користуванні цією квартирою позивачу, зазначає, що остання в будь-який час може оселитися в ній. До того ж відповідач вважає можливим їхнє спільне проживання з позивачем, враховуючи кількість кімнат у квартирі, що дозволяє розміститись позивачу та відповідачу з дитиною в окремих кімнатах. Як стверджує відповідач, задоволення цього позову призведе до порушення її прав та прав її малолітнього сина [PERSON] , який у випадку задоволення позову залишиться проживати у спірній квартирі без матері. 09.07.2020р. до суду надійшли заперечення (відповідь) на відзив, за змістом яких позивач наголошувала на тому, що є єдиною власницею спірної квартири, яку придбала за власні кошти для власного в ній проживання. При цьому вона дозволила сину з дружиною (відповідачем) деякий час проживати у вказаній квартирі до того часу, поки сама позивач не забажає до неї заселитись. Наразі позивач бажає проживати в належній їй квартирі, однак проживання у ній відповідача перешкоджає їй у цьому, оскільки вона вважає неприйнятним спільне проживання у цій квартирі з відповідачем, остання не є членом її сім`ї, вони ніколи не були пов`язані спільним побутом. В той же час, позивач не заперечує щодо проживання в її квартирі онука [PERSON] , та питання щодо його виселення перед судом не ставить. Ухвалою суду від 01.10.2020р. до участі у справі були залучені треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - малолітній [PERSON] , що також зареєстрований у спірному житлі, а також служба у справах дітей Шосткинської міської ради. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, також в цій заяві вона наполягала на задоволенні її позову. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у заявах по суті справи. Відповідач проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві, наголошувала, що у випадку її виселення з квартири будуть порушені інтереси її малолітнього сина. Представник відповідача підтримав позицію своєї довірительки, додатково зазначив, що позивач також має у власності приватний будинок у смт Вороніж Шосткинського району, в якому вона наразі проживає. При цьому позивачем не доведено, що відповідач чинить їй будь-які перешкоди у здійсненні її права власності на спірну квартиру, з проханням про виселення позивач до відповідача не зверталась. Водночас зауважив, що у випадку виселення відповідача з квартири, вона буде вимушена з дитиною оселитись в однокімнатній квартирі, в якій вже проживає матір відповідача, внаслідок чого погіршаться умови проживання дитини. Малолітній [PERSON] в судовому засіданні висловив своє бажання проживати разом з матір`ю саме у спірній квартирі. Представник служби у справах дітей Шосткинської міської ради звернулась до суду з заявою про розгляд справи без її участі, в якій також зазначила, що права малолітнього [PERSON] у даному випадку не порушуються, оскільки позивач не висуває вимог щодо його виселення, при цьому він має право проживати з одним із батьків, зокрема з батьком. Суд, заслухавши представників сторін, відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, дійшов до наступного. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Право власності позивач набула 13.12.2005р. за договором купівлі-продажу квартири, укладеним з [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів за № 1032877 /а.с. 6, 7, 8/. Як вбачається з довідки ТОВ «Шосткажитлосервіс» № 32 від 17.01.2020р. /а.с. 11/ у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (син власника), [PERSON] , [INFO] (колишня невістка), та [PERSON] , [INFO] (онук) /а.с. 11/. З акту про підтвердження проживання громадян від 19.11.2020р., акту обстеження житла від 25.12.2020р. та пояснень сторін вбачається, що наразі в спірному житлі проживають відповідач із сином та колишнім чоловіком відповідача [PERSON] /а.с. 76, 80/. З пояснень позивача встановлено, що [PERSON] , будучи дружиною члена сім`ї власника, вселилась у спірну квартиру зі згоди останньої (позивача). З копії заочного рішення від 04.10.2018р. у справі № 589/2093/18 /а.с.10/ вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. За доводами позивача, вона не може користуватися належним їй житлом, оскільки там, незважаючи на припинення шлюбних відносин з її сином, досі проживає колишня невістка [PERSON] . При цьому, [PERSON] не є членом сім`ї позивача, вони не мають спільного бюджету, не ведуть спільне господарство, що під час розгляду справи визнано обома сторонами. Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 27/ відповідач має власне житло - з 02.10.2019р. є власником квартири [ADDRESS] , площею 30,3 кв.м., яка складається з однієї кімнати. Згідно зі ст. 150 ЖК України, ст. 319 ЦК України, громадяни, що мають у приватній власності квартиру або її частину, користуються нею для особистого проживання і проживання членів сім`ї і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, користуватися і володіти нею. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України. Посилаючись на те, що відповідач, незважаючи на припинення шлюбних відносин з сином позивача, зберігає реєстрацію в спірній квартирі та проживає у ній проти волі власника, чим порушує її право власності, передбачене ст.ст. 319, 321 ЦК України, позивач просить усунути це порушення шляхом визнання припиненим права відповідача на користування цією квартирою та її виселення. Вирішуючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне зупинитися на наступному. Положення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання право на повагу до житла. При цьому, пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Такою підставою, зокрема є захист прав і свобод інших осіб. Права позивача, як власника житла, у спірних правовідносинах захищені статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. У пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Як встановлено вище, позивач є власником спірної квартири. Право власності позивача у встановленому законом порядку не оспорювалося. Відповідач хоча і стверджує, що ця квартира була придбана нею та сином позивача за спільні кошти, проте всупереч вимогам ч. 3 ст. 12, 81 ЦПК України не довела наявності у неї права власності на спірне житло. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності будинок (квартиру), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічну норму містять також ст.ст. 383, 405 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України право на користування житлом відповідно до закону мають члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідач спільно з власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом з нею не була пов`язана, що не оспорювалось відповідачем. Тобто остання не може вважатися членом сім`ї власника житла. Відповідач була вселена до належної позивачу квартири з дозволу власника, у зв`язку з тим, що перебувала у шлюбі з її сином [PERSON] . Наразі такий шлюб розірваний. Відтак право користування квартирою позивача у відповідача виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 406 ЦК України, відповідно до якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17-ц. Як зазначає позивач, вона наразі позбавлена можливості зайняти належне їй житло (спірну квартиру) через проживання у ній відповідача, при цьому їхнє спільне проживання у цій квартирі позивач відкидає та вважає неприйнятним для себе, з огляду на те, що відповідач для неї стороння особа. Враховуючи викладене, встановивши, що відповідач користувалась спірною квартирою зі згоди власника під час дії сервітуту, на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились, суд дійшов висновку, що право користування відповідача спірною квартирою також припинилось і вона має її звільнити. При цьому, оцінюючи виселення відповідача на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд переконаний, що інтереси позивача, як власника житла, у даному випадку перевищують інтереси відповідача, у якої припинилися правові підстави користування чужим майном (спірною квартирою), та яка, як встановлено вище, забезпечена іншим житловим приміщенням, що перебуває у її власності. Разом з тим, з огляду на відповідні доводи сторони відповідача, слід зауважити, що порушення прав малолітнього [PERSON] у даному випадку судом не встановлено, вимоги щодо припинення його права користування спірним житлом в межах розгляду даної справи не висуваються. У цьому контексті слід зазначити, що у спірному житлі зареєстрований і фактично проживає батько малолітнього. Підсумовуючи викладене, позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved