Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

16.09.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов [PERSON], яка одночасно просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, що розташоване в [ADDRESS] та виселити відповідача з цього житла з підстав неможливості сумісного проживання. В судовому засіданні позивач повністю підтримала позовні вимоги та пояснила, що раніше відповідач уже був виселений із її будинку за рішенням суду, але за її згоди відповідач знову поселився в будинок зі своєї сім'єю та створив неможливі умови для сумісного проживання, постійно заважає нормальному відпочинку, ображає позивача та спричиняє фізичне насильство, що стало причиною не проживання позивача в своєму будинку. Позивач стверджувала, що в результаті протиправних дій відповідача вона змушена тривалий час проживати у знайомих, тому просила суд позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не визнав позовних вимог, пояснивши, що не має іншого місця проживання і з ним проживає малолітня дитина. Щодо доводів позивача про створення нестерпних умов сумісного проживання відповідач підтвердив лише той факт, що одного разу під час сварки ненавмисно спричинив позивачу тілесні ушкодження, але помирився із позивачем. Інші факти, неведені позивачем заперечував, вважаючи їх вигаданими. Представником 3-ї особи у судовому засіданні не підтримані заявлені вимоги позивача, оскільки такі вимоги суперечать інтересам дитини. Вислухавши у судовому засіданні пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14 травня 2008 року на підставі ст. 116 ЖК України відповідача, який є її онуком, позивач виселений із будинку, що розташований в [ADDRESS]. Відомостями, наданими адресно-довідковим бюро Харківської області підтверджено, що після ухвалення рішення про виселення, відповідач знову зареєстрований у будинку відповідача 29 вересня 2011 року. Отже, на підставі ст. 405 ЦК України позивач з цієї дати набув право користування житлом, що належить позивачу на праві власності. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки доведено у судовому засіданні і не оспорювалось сторонами, що по теперішній час відповідач проживає у будинку позивача, то на підставі ст. 405 ЦК України визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом неможливо і в задоволенні цієї частині позовних вимог суд відмовляє. Щодо можливості задоволення іншої частини вимог про виселення позивача, суд виходить із наступного. Статте. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Наданими суду доказами підтверджено, що відповідач не має статусу наймача і проживає у житловому приміщення, що належить на праві власності позивачу на правах члена сім'ї. Одночасно з цим, із показань свідків вбачається той факт, що між сторонами часто виникають сварки, які позивач сприймає як такі, що створюють для неї суттєві незручності і заважають нормальному проживанню в своєму житлі. Хоча суть суперечок, що виникають між сторонами не носить характеру знущань, залякувань або іншим проявом насильства, суд вважає, що в даному випадку слід насамперед враховувати те, як такі події сприймаються позивачем і які для неї це має наслідки. Оцінюючи у сукупності показання свідків, допитаних у судовому засіданні суд приходить до висновку про те, що позивач занадто перебільшено і чутливо сприймає поведінку відповідача, яка по своїй суті не носить систематичного характеру та не суттєво впливає на позивача з об'єктивної точки зору і більшість випадків конфліктів сприйнята позивачем надто суб'єктивно. Також доведеним є факт спричинення відповідачем тілесних ушкоджень, але це не мало наслідком притягнення відповідача до кримінальної відповідальності та ухвалення обвинувального вироку. Проте у судовому засіданні позивачем не доведено факту застосування до відповідача заходів громадського впливу за наслідками його поведінки, що з формальної точки зору не дає підстав суду застосувати положення ст. 116 ЖК України для виселення відповідача. Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги про виселення відповідача з підстав створення умов, за яких сумісне проживання сторін у будинку є неможливим - не доведені, тому суд відмовляє в їх задоволені, що не позбавляє позивача звертатися до суду з таким самим позовом в разі виникнення нових фактів негативної поведінки відповідача, або з інших підстав. Таким чином, суд повністю відмовляє позивачу в задоволені позову і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить за рахунок позивача.

Outcome: dismissed