Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

16 вересня 2015 року [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить винести рішення про стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину в розмірі 15 658,30 грн. Позовну заяву обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою в с. Верхня Білка, Пустомитівського району Львівської області та знаходиться на її повному утриманні. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 17.12.1997 року відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 4 грудня 1997 року до його повноліття. Аліменти відповідач сплачував частково і на даний час заборгованість становить 42 714.33 гривні. Згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 30.06.2015 року відповідач повинен сплатити неустойку /пеню/ за несплату аліментів у розмірі 6 202 гривні. Згідно із медичним висновком №75 від 21.12.2007 року [PERSON] є дитиною - інвалідом з дитинства першої групи, підгрупи Б, по життєво, з діагнозом: дитячий церебральний параліч. Відповідно до виписок із історій хвороб, він лікується тривалий час, у тому числі і стаціонарно. Позивачка сама займається лікуванням сина, на що витрачаються значні кошти. Згідно із копіями платіжних документів - чеків на придбання ліків, санаторно-курортне лікування, договору про надання платних медичних послуг, вартість квитків залізничного транспорту, загальні витрати складають 15 658.30 гривень, які вона просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала, покликаючись на наведені у позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, мотивуючи це тим, що їх син - [PERSON] є інвалідом з дитинства. Дане захворювання є вроджене. Всі витрати, які навела позивачка у позовній заяві, не були викликані захворюванням дитини, а посилання відповідачки на договір №283 про надання платних медичних послуг від 18.05.2015 року взагалі не викликаний захворюванням дитини та відсутні докази про понесені витрати. Крім того, він не працює, здійснює догляд за інвалідом 1 групи та отримає компенсаційну виплату в розмірі 16,16 грн. в місяць. Можливості надавати будь-яку матеріальну допомогу позивачці в нього немає. Він зумів створити нову сім'ю та виховує, окрім спільного з позивачкою сина, двох малолітніх дітей, ще й дитину дружини від першого шлюбу. Діти хворіють, навчаються в спецшколі з серцево-судинними захворюваннями, часто хворіють, що потребує неабияких матеріальних затрат на їх лікування. Окрім того, позивачка добре матеріально забезпечена, зі слів сусідів придбала у Львові окрему квартиру, а тому вона в змозі самостійно утримувати їхнього сина. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з таких мотивів. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою в с. Верхня Білка, Пустомитівського району Львівської області. Згідно постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 17.12.1997 року відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дитини [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно, починаючи з 4 грудня 1997 року до його повноліття. [PERSON] на даний час є повнолітнім. Відповідно до довідки МСЕК №678629 від 08.10.2013р. [PERSON] являється інвалідом першої групи, підгрупи Б, з дитинства по життєво, потребує постійного стороннього догляду. Згідно копії договору від 18.05.2015р. [PERSON] отримує медичні послуги вТзОВ «Реабілітаційний центр «ЕЛІТА». Позивачем долучено копії чеків на придбання медикаментів, за медичні процедури, копію путівки на санаторно-курортне лікування, залізничних квитків. Позивачка просить суд стягнути вартість цих витрат з відповідача. Заявляючи такі вимови, позивачка покликається на ст.141 СК України щодо рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини, на ч.1 ст.185 СК України за якою той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Проте, суд вважає таке обґрунтування вимог безпідставним. У даному випадку мова іде про утримання повнолітнього непрацездатного сина сторін і застосуванню підлягають норми глави 16 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.198 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку допомогу надавати. Позивачка вимоги про стягнення аліментів на сина не ставить. Як пояснили сторони в судовому засіданні, з такими позовними вимогами вона зверталася, однак в позові їй судом було відмовлено. Главою 16 Сімейного кодексу України можливість стягнення додаткових витрат на утримання повнолітніх непрацездатних дочки, сина не передбачена. За ст.201 Сімейного кодексу України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу. Отже, стаття 185 Сімейного кодексу України до цих відносин не застосовується. Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача в судовому порядку додаткових витрат на утримання повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] відсутні. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed