Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

16 серпня 2016 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 30 вересня 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір факторингу з подальшими змінами і доповненнями, за умовами яких позивач набув належних банку прав вимог до відповідачів за кредитним договором №SME0025377 від 25 жовтня 2011 року. За вказаним кредитним договором відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 120000 гривень на 36 місяців, а відповідач [PERSON] на підставі договору поруки №SME0025377/1 від 25 жовтня 2011 року виступив поручителем, зобовязавшись відповідати солідарно з позичальником та в повному обсязі за невиконання [PERSON] взятих на себе зобовязань із своєчасного повернення кредиту. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідачі дотепер своїх договірних зобовязань не виконали, позивач просив суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в загальному розмірі 77372,88 гривень, з яких 44434,03 гривень заборгованість за тілом кредиту, 32938,85 гривень заборгованість за відсотками за користування кредитом. Також сторона позивача просила суд стягнути з відповідачів сплачений при зверненні до суду із позовом судовий збір. В останні два судові засідання сторони не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, з урахуванням на тривалість розгляду даної цивільної справи мали достатньо часу для висловлення своїх правових позицій, подання суду доказів на їх підтвердження. Сторона відповідачів такою можливістю не скористалась, заперечень проти позову не надала, а також не повідомила суду підтверджених доказами підстав поважності своєї відсутності на розгляді справи. В звязку із викладеним суд вважає за можливе на підставі ст.ст.169, 224 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 8 Розділу ІІІ ЦПК України за фактичної явки учасників розгляду справи. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 жовтня 2011 року між ПАТ «Альфа-Банк», як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON], як позичальником, було укладено кредитний договір №SME0025377, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 120000 гривень строком на 36 місяців, зобовязавшись повернути кредит до 15 жовтня 2014 року включно шляхом сплати щомісячних платежів зі сплатою 30% річних за користування кредитом, сплати комісійної винагороди за рахунок отриманого кредиту в розмірі 2% від його тіла, а також інших обовязкових платежів згідно умов договору. (а.с.4-8, 10-12, 35-56) Також судом в ході розгляду справи встановлено, що з метою забезпечення виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе договірних кредитних зобовязань між ПАТ «Альфа-Банк», як кредитодавцем, та відповідачем [PERSON], як поручителем, 25 жовтня 2011 року укладено договір поруки №SME0025377/1. За умовами такого договору відповідач [PERSON] зобовязався перед кредитодавцем відповідати солідарно та в повному обсязі із позичальником [PERSON] за невиконання останньою взятих на себе договірних зобовязань за кредитним договором №SME0025377 від 25 жовтня 2011 року. (а.с.9, 13-14). 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу, а 08 грудня 2014 року додаткову угоду №2 до нього, за умовами яких клієнт відступив, а фактор набув права вимоги до відповідача (боржника) [PERSON] за кредитним договором №SME0025377 від 25 жовтня 2011 року. (а.с.59-75) Із матеріалів справи також встановлено, що позичальник не виконує належним чином взяті на себе грошові зобовязання, внаслідок чого у відповідача [PERSON] утворилась заборгованість перед кредитором, розмір якої станом на 05 серпня 2016 року становить 77372,88 гривень, з яких 44434,03 гривень заборгованість за тілом кредиту, 32938,85 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом. Крім того, позивачем в якості складової заборгованості нараховано позичальнику 236736,43 гривень пені, яку позивач не просив суд стягнути з відповідачів за цим позовом. (а.с.15-56) Окрім того, судом встановлено, що 01 серпня 2016 року позивачем направлялась на адреси відповідачів письмова вимога про погашення останніми позивачу наявної заборгованості за кредитним договором №SME0025377 від 25 жовтня 2011 року, нарахованої станом на 01 серпня 2016 року з урахуванням пені в загальному розмірі 252484,94 гривень. Така вимога відповідачами виконана не була, кредитна заборгованість дотепер відповідачами не погашена. (а.с.57-58) Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, окрім положень зазначених вище договорів, врегульовані нормами ЦК України. Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договір, який є обовязковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обовязково укладається в письмові формі (ст.ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України). Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому за змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. За змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом положень ст.ст.512-514, 516 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст.ст.1077-1079, 1082 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Нормою ст.625 ч.1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст.16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Вирішуючи питання щодо позовних вимог позивача за кредитним договором №SME0025377 від 25 жовтня 2011 року та договором поруки №SME0025377/1 від 25 жовтня 2011 року з урахуванням на договір факторингу від 30 вересня 2014 року з додатками до нього, приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшли підтвердження своє факти укладення таких договорів із дотриманням вимог законодавства щодо порядку їх укладення, змісту та форми таких договорів, а також підтверджено факт набуття позивачем, як фактором, прав вимоги до відповідачів за кредитним договором та договором поруки, та встановлено невиконання відповідачами своїх зобовязань за вказаними договорами по відношенню до кредитодавця, що зумовило виникнення у позичальника кредитної заборгованості в наведеному в позові розмірі та права у позивача вимагати її стягнення на свою користь солідарно з обох відповідачів в судовому порядку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, а отже підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідачів в рівних частках на користь позивача понесені останнім при зверненні до суду із даним позовом судові витрати в розмірі 1378 гривень, тобто по 689 гривень з кожного (а.с.1). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved