Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

15 січня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась о суду з позовом до [PERSON] про збільшення розміру аліментів на утримання малолітньої дитини, зіславшись на те, що 08.09.2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб у полонському відділі реєстрації актів цивільного стану Полонського районного управління юстиції. Рішенням Полонського районного суду від 27.08.2012 року шлюб між ними був розірваний. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Згідно рішення Полонського районного суду від 01.10.2012 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 400грн. починаючи з 07.09.2012 року до досягнення дитиною повноліття. Позивачка також вказала, що відповідач здоровий, працездатний, інших дітей не має, у нього покращився матеріальний стан, він працює в м. Києві та отримує заробітну плату в розмірі 8000-10000грн., тому просила збільшити аліменти в розмірі 1000грн., оскільки син росте і потребує більших витрат. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що підстав для збільшення розміру аліментів немає, оскільки не має постійного місця роботи у зв'язку зі складним становищем у державі, має тимчасові заробітки у розмірі 1000грн. щомісячно. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні рішенням Полонського районного суду від 01.10.2012 року з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 400грн. починаючи з 07.09.2012 року до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено значного поліпшення матеріального становища відповідача. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] та не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed