Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

16.03.2021 року заявник звернулася із заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичних фактів. Вимоги заяви мотивувала тим, що заінтересована особа являється її рідною сестрою. Їх мама [PERSON] 23.10.2013 склала заповіт на її користь, в якому її прізвище, ім`я та по батькові вказано, як [PERSON] , хоча по паспортним даним вона по батькові [PERSON] . [INFO] мама [PERSON] померла. Після смерті останньої спадкоємцями за законом першої черги є вона та заінтересована особа [PERSON] . Інших спадкоємців не має. По тій причині, що існує заповіт, то спадкування відбувається по заповіту, у зв`язку із чим вона звернулась до Тисменицької районної нотаріальної контори. Однак, нотаріус Колтун С.В. постановою від 10.03.2021 відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину по тій причині, що хоча вона на час смерті спадкодавця фактично постійно проживала з нею та здійснювала догляд, а після смерті поховала її, однак у зв`язку з тим, що не була зареєстрована (прописана) з мамою не може видати такого свідоцтва. Відповідно для встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем рекомендовано звернутись до суду. Зазначає, що при цьому нотаріус не звернула уваги на розбіжності написання її даних у заповіті та у паспорті. Однак, для уникнення в подальшому труднощів у оформлення спадкових прав вважає за необхідне також встановити факт належності заповіту. З цієї причини була вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення юридичних фактів. В судовому засіданні заявник та її представник подану заяву підтримали. [PERSON] пояснила, що розбіжність у зазначенні її по батькові у заповіті та паспорті виникла по тій причині, що мама мала освіту три класи, при цьому на час складання заповіту їй було 86 років, тому вона вказала секретарю сільської ради неточно її дані, а саме по батькові [PERSON] замість [PERSON] . Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення заяви не заперечувала. Пояснила, що заявник є її рідною сестрою, а [PERSON] їх матір`ю. Вказала, що [PERSON] проживала із мамою до смерті останньої. Зазначила, що у зв`язку з розбіжностями у написанні по батькові заявник позбавлена можливості оформити право власності на спадкове майно. Вислухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданим Тисменицьким РВ УМВС України в Івано-Франківській області прізвище, ім`я, по батькові заявниці зазначено як [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до наявної в матеріалах справи та дослідженої судом в якості письмового доказу копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого повторно 23.10.2020 [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] та [PERSON] . Як зазначено в свідоцтві про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданому повторно 23.10.2020, після розірвання шлюбу [PERSON] й надалі присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.5). Згідно з свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.08.2020, виданого виконкомом Рошнівської сільської ради Тисменицького району, [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис №14 (а.с.7). Як вбачається з довідки Рошнівської сільської ради за №337 від 20.08.2020 [INFO] померла мати заявниці [PERSON] . [PERSON] похорони проводила за власні кошти, до дня смерті проживала разом із матір`ю (а.с.9). Також, в довідці Тисменицької міської ради №19 від 03.02.2021 вказано, що [PERSON] , яка померла [INFO] , була постійним жителем с. Рошнів Івано-Франківської області та до дня смерті проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживала з 2015 року, однак не зареєстрована там, дочка [PERSON] . Заповіт в сільській раді від імені [PERSON] посвідчувався 23.10.2013 по реєстру №46 та не відмінявся (а.с. 10). Відповідно до п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пунктом 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо. Із роз`яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», слідує, що, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини. Факт постійного проживання спадкодавця [PERSON] із заявницею [PERSON] підтверджено в судовому засіданні належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, суд встановлює факт постійного проживання заявниці разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що необхідний заявниці для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Згідно з п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року, перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.03.1995 року № 5 визначено, що при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст. 273 ЦПК України від 1963 року факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені та по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Крім того, з узагальнення судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення Верховного Суду України за 2010 рік вбачається, що «коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки відповідно до п. 6 ч. 1 cт. 256 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Правовстановлюючим документом є документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майнового чи немайнового права з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України). При вчиненні наведених нотаріальних дій посадові особи органу місцевого самоврядування діють відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, за змістом пункту 1.2 якого нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Суд виходить з того, що при посвідченні заповіту секретарем Рошнівської сільської ради [PERSON] 23.10.2013, зареєстрованого у реєстрі за №46 були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складання, встановлено особу заповідача, перевірено її дієздатність. Під час посвідчення заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається та документів, що підтверджують особу спадкоємця. В зв`язку з цим заповідач у своєму заповіті помилилась в написанні по батькові спадкоємця. Така помилка виявлялась після відкриття спадщини у процесі оформлення спадкоємцем права на спадщину, а відтак виправити її можна лише в судовому порядку. Як встановлено в судовому засіданні та з матеріалів справи, вказані у заповіті прізвище, ім`я та рік народження спадкоємця співпадають з даними заявника згідно з паспортом, неточність допущена у по батькові [PERSON] , тоді як згідно з паспортом по батькові спадкоємця є [PERSON] , а тому з урахуванням загального контексту обставин справи помилкове написання в заповіті по батькові спадкоємця не створює подвійного розуміння волі заповідача, адже не пов`язане із суперечностями, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача. Встановлення факту належності заповіту має для заявника юридичне значення, оскільки необхідне для оформлення спадщини за заповітом. Оцінивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що заява підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні доведено факт постійного проживання заявниці разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та факт належності заповіту [PERSON] .

Outcome: approved