Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

16 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої вихідної допомоги при звільненні у вигляді заробітної плати у розмірі 124391,66грн., судових витрат. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до 05 квітня 2018 року проходив службу у Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника Харківського міського відділу з питань пробації [PERSON] міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції і згідно наказу № 67/ОС-18 від 05 квітня 2018 року позивача було звільнено зі служби у звязку із скороченням штатів відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». Вислуга років складає 19 років, 4 місяці, 02 дні. При звільненні позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 91903,00грн. та компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2018 рік у розмірі 3224,67грн. Однак, позивачу в розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби не було враховано розмір щомісячної премії, яка є частиною його грошового забезпечення, компенсація за невикористані дні відпустки була виплачена лише 13 квітня 2018 року, а премія за відпрацьовані дні квітня виплачена 08 травня 2018 року. У звязку з тим, що остаточний розрахунок при звільненні відповідачем було здійснено неправильно, що призвело до значного зменшення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, що є порушенням прав позивача. Відповідач відмовився здійснити перерахунок та доплату, посилаючись на те, що з 30.03.2018 набрав чинності Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, яким не передбачено врахування до розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні суми премії. Позивач не погодився з таким висновком та вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. 12 листопада 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь недоплачені одноразову грошову допомогу при звільненні та компенсацію за невикористану чергову відпустку у розмірі 124391,66грн. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 23 липня 2018 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, призначено проведення засідання на 23 серпня 2018 року о 09 год. 20 хв. Представником відповідача 24 вересня 2018 року подано до суду відзив на позов, в якому відповідач просив продовжити йому строк на подання відзиву у звязку із великим обсягом навантаження по лінії юридичного забезпечення, просив закрити провадження, оскільки зазначив, що позовні вимоги стосуються звільнення з публічної служби і підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, не визнав позовні вимоги за тих підстав, що розрахунок одноразової грошової допомоги був здійснений відповідно до норм діючого законодавства, так як позивач звільнений зі служби 05 квітня 2018 року у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28 березня 2018 року, який набув чинності 30.03.2018, нарахування та виплата премії за квітень, як неповний відпрацьований місяць була здійснена у травні, в березні 2018 року премія не виплачувалась, тож і не була включена до розрахунку компенсаційних виплат. 16 жовтня 2018 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій він зазначив, що не має підстав для продовження строку на подання відзиву на позов, що його позовні вимоги стосуються стягнення недоплачених сум при звільненні то вони підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а також зазначив, що прийняття нових нормативних актів, які звужують права і свободи не допускається відповідно до положень Конституції України. 16 листопада 2018 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив позивача, в яких посилається на можливість скористатися процесуальними правами, передбаченими ЦПК України щодо подання відзиву, справа стосується проходження позивачем публічної служби, оскільки він працював на посаді в Державній кримінально-виконавчій службі України, яка є державною службою особливого характеру, всі нарахування та виплати були позивачу здійснені у повному обсязі у відповідності до діючого законодавства України. Позивачем подано до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представником відповідача подано до суду заяву, в якій просили розглянути дану справу без участі представника. Від третьої особи Головного управління державної казначейської служби України у Харківській області заяв та клопотань до суду не надходило. За загальним правилом частини першої статті 223\~ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. В зв'язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне. Судом встановлено, що у відповідності до наказу № 67/ОС від 05 квітня 2018 року підполковника внутрішньої служби [PERSON], начальника Харківського міського відділу з питань пробації [PERSON] міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції , було звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України у звязку із скороченням штатів за п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», з виплатою компенсації за невикористану чергову відпустку за 2018 рік у кількості 10 діб. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні складає 19 років, 4 місяці, 02 дні; у пільговому обчисленні складає 24 роки, 11 місяців, 12 днів; для нарахування грошової допомоги 19 років, 04 місяці, 02 дні. Відповідно до розрахунку грошової допомоги при звільненні зі служби, здійсненим відповідачем 16 квітня 2018 року та розрахунково-платіжної відомості за березень-квітень 2018 року, позивачу було нараховано до виплати вихідну допомогу 91903,00грн., в який було включено: 5500,00грн. посадового окладу, 1410,00грн. оклад за спеціальним званням, 2764,00грн. вислуга років станом на 05 квітня 2018 року та розраховано відповідно до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» суму одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсацію за невикористану чергову відпустку за 2018 рік у розмірі 3224,67грн. [PERSON] міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції від 06 червня 2018 року позивача повідомлено про результати розгляду його звернення щодо неправильного розрахунку при звільненні зі служби та відмовлено у її задоволенні за тих підстав, що у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28 березня 2018 року, який набув чинності 30.03.2018, нарахування та виплата премії за квітень, як неповний відпрацьований місяць була здійснена у травні, в березні 2018 року премія не виплачувалась, тож і не була включена до розрахунку компенсаційних виплат. Стаття 55 Конституції України наголошує, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~\~ Згідно положень ст. 4, ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до розяснень, викладених у п. 3, п. 21, п. 30 Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного\~судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним\~кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним\~кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України\~про адміністративні\~правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). Якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. За змістом частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 17 КАС компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Спори з приводу стягнення безпідставно сплачених (без достатньої правової підстави) грошових сум не є публічно-правовими, тому відповідні заяви слід розглядати в порядку цивільного судочинства (статті 1212, 1213 ЦК). Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20.05.2013 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» визначено, що вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань. Оскільки вихідна допомога при звільненні є грошовою компенсацією втрати працівником роботи та матеріальною допомогою на початковому етапі пошуку нового місця працевлаштування, тож це є гарантована державою соціальна гарантія. В даному спорі хоча стороною і є субєкт публічного органу, однак він не виконує у цих відносинах владних управлінських функцій, оскільки між сторонами виник спір щодо неправильного розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та виплати меншої суми, ніж належить виплатити позивачу. Тож даний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.\~ Згідно зі статтею 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України.\~ Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а відповідно ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені. Крім того, у статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.\~ На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.\~ Статтею 22\~Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Крім цього, відповідно до рішення Конституційного\~Суду України\~№ 1-рп/99\~від 09.02.1999 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58\~Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. В рішеннях Конституційного\~Суду України\~№ 8-рп/99\~від 06.07.1999 (у справі щодо права на пільги) та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, поліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 10.12.2013 (справа № 21-348а1), від 17.12.2013 (справа № 21-445а13), від 06.10.2015 (провадження № 127/11720/14-а). У рішенні Конституційного Суду України № 1-9/2015 від 13.05.2015 зазначено, що Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини перша, друга статті 8, частина друга статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої\~статті 92 Конституції України). За Конституцією України, Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Конституції та законів України, в тому числі у сфері соціального захисту (пункт 1, 3 статті 116 Конституції України). Тобто,Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28 березня 2018 року, який набув чинності 30.03.2018, не може обмежувати та звужувати права працівників які були звільнені зі служби з Державної кримінально-виконавчої служби України, на отримання гарантій та компенсацій, які вони б отримали до прийняття такого рішення. Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно ч. 1 ст.\~64\~Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, тобто Порядком виплати\~грошового забезпечення\~та компенсаційних\~виплат особам\~рядового і\~начальницького складу\~Державної кримінально-виконавчої\~служби України,\~затвердженим наказом\~Міністерства юстиції\~України №\~925/5\~від 28\~березня 2018\~року, порушено Конституційне право позивача на соціальний захист, передбачене ст. 46 Конституції України. Конституційний суд України у рішенні № 8-рп/2005 від 11.10.2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження, а саме: звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики. Також, Конституційний суд України у своєму рішенні № 6-рп/2007 від 09.07.2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8 має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акту, з точки зору його відповідності Конституції та у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен\~має право\~на працю.\~Кожен має\~право на\~належні,\~безпечні і\~здорові умови\~праці,\~на заробітну\~плату,\~не нижчу\~від визначеної\~законом.\~Право на\~своєчасне одержання\~винагороди за\~працю захищається\~законом. Згідно п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового i начальницького складу кримiнально-виконавчоi служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок i умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Відповідно до п. 8 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейському, посада якого скорочена, грошове забезпечення виплачується включно до дня призначення на іншу посаду або до дня звільнення зi служби в поліції в розмірі, визначеному за останньою штатною посадою, яку він займав на момент її скорочення. Розмір щомісячної премії встановлюється рішенням керівника органу (закладу, установи) поліції. Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Відповідно до п. 3 Розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового i начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом № 925/5 Міністерства юстиції України від 28.03.2018, який набув\~чинності 30.03.2018,\~встановлено,\~що грошове\~забезпечення осіб\~рядового i\~начальницького складу\~складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів, грошового забезпечення. Згідно п.\~10 Розділу 1 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового i начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, підвищення посадового окладу, надбавки та доплати, інші виплати особам рядового i начальницького складу виплачуються до дня підписання наказу про звільнення з посади чи служби. Згідно п. 1 Розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового i начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, у разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років i більше. Відповідно до п. 6 Глави 1 Розділу III вищевказаного Порядку, до місячного грошового забезпечення осіб рядового i начальницького складу,\~які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, з якого нараховується ця грошова допомога, включаються: для осіб рядового i начальницького складу, що звільняються з посад, на які вони були призначені, - посадовий оклад, оклад за спеціальним званням, надбавка за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати), встановлені на день звільнення зі служби, та премія, розрахована відповідно до пункту 22 Розділу 1 цього Порядку. Згідно п. 22 Розділу 1 Порядку, для розрахунку одноразових додаткових видів грошового забезпечення та компенсаційних виплат (допомога для оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, грошова компенсація\~за невикористані\~дні відпусток)\~до місячного\~грошового забезпечення\~включається премія\~(встановлена відповідно до глави 13 розділу II цього Порядку) в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд за місцем проходження служби, а за менший період служби в середньому розмірі за повні календарні місяці служби за місцем проходження служби. Позивач отримував премію кожний місяць на протязі дванадцяти місяців перед звільненням зі служби, однак, премію за березень 2018 року позивач отримав лише 06 квітня 2018 року, а премію за пять днів роботи у квітні 2018 року отримав 08 травня 2018 року. Премія є обовязковою частиною щомісячного грошового забезпечення. За березень 2018 року позивачу нараховано та виплачено премію у розмірі 12650,00грн. Отже ця сума премії, нарахована та виплачена за повний календарний місяць перед звільненням зі служби обовязково повинна була бути врахована відповідачем при здійсненні розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані дні чергової відпустки. Отже з матеріалів справи вбачається, що на день звільнення та здійснення позивачу виплати, премії, нараховані позивачу та виплачені пізніше не увійшли у розрахунок суми, яка підлягала виплаті в день звільнення зі служби, що є неправильним. Відповідно до ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників ycix підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності i галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Частиною першої ст.\~47\~КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Згідно ст.\~116\~КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже повний розрахунок, з позивачем відповідач повинен був здійснити до дня звільнення до 05 квітня 2018 року, в тому числі і виплатити йому одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби у звязку із скороченням штату та компенсацію за невикористану чергову відпустку. Позивачем було надано розрахунок суми компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки, яка повинна була бути виплачена при звільненні зі служби та на день звільнення складала 7441,33грн. Позивачем отримано було 3224,67грн. компенсації за невикористані дні чергової відпустки, отже розмір недоотриманої суми компенсації становить 4216,66грн. Позивачем розраховано розмір недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні, яка складає 120175,00грн. Даний розрахунок позивачем здійснено з урахуванням суми премії за службу у березні 2018 року, як за повний календарний місяць перед звільненням зі служби у розмірі 12650,00грн. Представником відповідача не було надано суду іншого розрахунку недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористану чергову відпустку, а також не надано жодного доказу, який би спростував розрахунок позивача. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 2, 10\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обовязковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Судова колегія звертає увагу, що поняття «майно» яке міститься у статті 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст.41\~Конституції України та чинному ЦК України. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішеннях у справах «Онерїлдіз проти Туреччини» п. 128, та «Беєлер проти Італії» п. 119. Отже,

Outcome: approved