Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

15 червня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.2018 р. Місце проживання відповідача по справі, який є попереднім власником квартири, зареєстроване у цій же квартирі. Після припинення права власності відповідача на квартиру № 100 він добровільно з реєстрації не знявся, чим порушує право позивача розпорядитися власним майном. Просить суд визнати [PERSON], зареєстрованого за адресою: [INFO], таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. Позивач [PERSON] не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримання заявлених позовних вимог, просив їх задовольнити та не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.\~280\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і який не подав відзив на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява підлягає задоволенню. Так, згідно договору-купівлі продажу від 03.04.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Слов?янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 803, позивач по справі [PERSON] купив, а [PERSON], в інтересах якого діяв представник [PERSON], продав квартиру [ADDRESS] (а.с.4-5). Зазначене право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 03 квітня 2018 року, що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності № 119491859 від 03.04.2018 р. (а.с.6). З тексту договору купівлі-продажу квартири вбачається, що місцем проживання [PERSON] є Російська Федерація, Калінінградська область, Гур?єаський район, с.Голубєво, вул.Ізумрудна, 4/11 (а.с.4-5). Відповідно до довідки КП «Сервіскомуненерго» № 04/602 від 15.05.2018 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON], [INFO] (а.с.7). З акту КП «Сервіскомуненерго» від 11.06.2018 р. вбачається, що у квартирі № 100, яка знаходиться у будинку № 12 по вул.Миру у м.Миколаївка, зареєстроване місце проживання [PERSON], який за місцем реєстрації не мешкає, його особисті речі у вказаній квартирі відсутні. Фактичне місце проживання [PERSON] невідоме, зі слів сусідів він виїхав у травні 2014 р. у Російську Федерацію (а.с.19). Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до положення п.1 ч.1 ст.346 ЦК України підставою припинення права власності є відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач не проживає в спірній квартирі з травня 2014 року. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов?язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем в судове засідання не надано доказів, що він проживають в спірній квартирі, користується нею, доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в спірній квартирі. При цьому, тривала відсутність відповідача (більше чотирьох років) свідчить про те, що він має інше місце проживання, а матеріали справи свідчать проте, що він не є власником житла, в якому проживає позивач, а тому визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ними житла взагалі і, в свою чергу, буде захищати права власника такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співрозмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві». Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов?язані із зверненням до суду і розглядом судової справи. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved