Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

16 травня 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому уточнивши зміст позовних вимог відповідно до заяви від 07 липня 2017 року, просить надати їй дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] до Федеративної Республіки Німеччина без дозволу (згоди) батька з 01 серпня 2017 року по 01 березня 2018 року. Обґрунтувала позивач свої вимоги тим, що відповідач, без достатніх на те підстав, не надає згоди для виїзду дитини за кордон для відпочинку та оздоровлення, що призводить до порушення прав, свобод та інтересів дитини. Позивач у судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував проти надання дозволу [PERSON] до Федеративної Республіки Німеччина з 05 серпня 2017 року по 20 серпня 2017 роки. В решті позовних вимог просив відмовити, посилаючись на те, що надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди дитини без дозволу батька (матері) без визначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в такій державі не передбачено чинним законодавством України. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, його представника та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2016 року було розірвано (а/с 5-6). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а/с 7). Позивач у судовому засіданні пояснила, що з відповідачем вона не проживає, матеріально утримує дитину сама, адже батько дитини не працює, має безліч несплачених кредитів, у зв'язку з чим кредитори заявляють вимоги і до неї по боргах колишнього чоловіка. Донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, відповідач з лютого 2015 року кошти на утримання дитини не надає, у зв'язку з чим позивач вимушена працювати. Протягом 2016-2017 років позивач подорожувала без своєї доньки до Грузії, Польщі, Німеччини, оскільки відповідач відмовлявся надавати натаріально посвідчену згоду для виїзду доньки за кордон. Також, позивач зазначила, що на даний час вона має фінансову можливість для виїзду з донькою за кордон для відпочинку та оздоровлення, проте відповідач безпідставно, зловживаючи своїми батьківськими правами, не надає свою згоду на це. Крім того, позивач вказала, що у червні 2017 року вона мала намір поїхати з донькою до Німеччини з метою відпочинку та оздоровлення дитини, проте оскільки відповідач ні в червні, ні в липні такої згоди не надав, а тому вона має намір поїхати до Німеччини у серпні 2017 року. При цьому, позивач зазначила, що оскільки у дитини при УЗД виявлені хвороби жовчного міхура, а тому вона має намір обстежити дитину у клініці «Шаріте» в Німеччині і, можливо, необхідно буде проводити подальше обстеження та лікування в Німеччині, а тому просить надати дозвіл на виїзд дитини з нею без згоди батька у період з 01 серпня 2017 року по 01 березня 2018 року, так як на короткий період виїзду, проти якого не заперечує відповідач, неможливо здійснити обстеження та оздоровлення дитини, а звернення кожного разу до суду є ускладненим через тривалість розгляду справи, що суперечить інтересам дитини та може призвести до несвоєчасного надання кваліфікованої медичної допомоги. 03 травня 2017 року позивач надіслала відповідачу листи за відомими їй адресами відповідача, в яких просила надати дозвіл на виїзд за кордон доньки до Німеччини та просила відповідача повідомити письмово про своє рішення (а/с 9, 11). Вказані листи відповідач отримав 04 травня 2017 року (а/с 12). Як зазначила позивач, відповідач письмової відповіді не надав, а у розмові повідомив, що дозволу на виїзд доньки за кордон не надасть. У судовому засіданні відповідач пояснив свою відмову тим, що кваліфіковану медичну допомогу дитині можуть надати і в Україні, а виїзд позивача до Німеччини відповідач пов'язує з намаганням її влаштувати своє особисте життя. Крім того, позивач вказала та надала письмові докази того, що нею заброньовано готель в Німеччині для себе та доньки в період з 05 серпня 2017 року по 19 серпня 2017 року (а/с 33-34). Проте, позивач пояснила, що вона на даний час не знає скільки буде тривати оздоровлення та лікування доньки і, можливо, виїздити за кордон потрібно буде декілька разів та на більш тривалий період. Згідно ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з приписами ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 10 Конвенції про права дитини передбачає право дитини залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п. 5 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. А тому, суд вважає, що права дитини на відпочинок, охорону здоров'я та свободу пересування підлягають захисту, оскільки відповідач без достатнього обґрунтування заперечує проти виїзду дитини до Німеччини у зазначений у позові проміжок часу. Враховуючи, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позивача та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: approved