Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

16.05.2020 представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання недійсним пунктів 1.12., 3.3.1 договору кредитної лінії №239.977.76949 в частині покладення на позичальника обов`язку сплати плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також про відповідальність позичальника за несплату або несвоєчасне внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості з моменту укладення договору. Позов мотивує тим, що 17.05.2017 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №239.977.76949. Відповідно до п. 1.12 Кредитного договору, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно актуального графіку щомісячних платежів (копія додається, оригінал знаходиться у позивача).Так, відповідно до Графіка щомісячних платежів за Договором кредитної лінії №239.977.76949 від 17.05.2017 за період з 17.06.2017 року по 17.05.2018 року позичальник повинен сплатити комісійні платежі за обслуговування кредиту у розмірі 10407,04 грн. Крім того, відповідно до п.3.3.1 Кредитного договору, за невиконання чи неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором, Банк має право нараховувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим Договором Позивач вважає, що наведені пункти договору кредитної лінії №239.977.76949, укладеного 17.05.2017 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] в частині покладення на позичальника обов`язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату, є несправедливими, а, отже, повинні бути визнані недійсними з моменту укладення договору. У поданому до суду 16.07.2020 письмовому відзиві відповідач зазначав, що згідно з п. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Тобто кожен банк визначає плату за обслуговування кредиту індивідуально, що затверджується внутрішніми актами. Несправедливими є положення Договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, що є підставою для визнання таких положень недійсними. На думку позивача, оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. У відповіді на відзив від 24.07.2020 представник позивача додатково зазначив, що оспорювана умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача покладено обов`язок щодо сплати 237,25% відсотків (при обрахунку пені у розмірі 0,65 %) від суми неповернутого кредиту та/або несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та/або процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 17.05.2017 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №239.977.76949. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору «Максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією (максимальна сума заборгованості Позичальника за наданими Банкоком кредитами) - 45763,00 грн. Строк дії кредитної лінії становить 12 місяців. Цільове призначення кредитної лінії - для задоволення потреб, пов`язаних із ремонтом житлових приміщень та страхування життя позичальника. Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 12 щомісячних внесків включно до 17 дня/числа кожного місяця, згідно актуального Графіку щомісячних платежів. Відповідно до п.п. 1.3, 1.4 Кредитного договору, «за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається, як змінна частина ставки, збільшена на 5,5%. Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням Правління банку, становить 9,5%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0%». Відповідно до п. 1.12 Кредитного договору, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно актуального графіку щомісячних платежів (копія додається, оригінал знаходиться у позивача).Так, відповідно до Графіка щомісячних платежів за Договором кредитної лінії №239.977.76949 від 17.05.2017 за період з 17.06.2017 року по 17.05.2018 року позичальник повинен сплатити комісійні платежі за обслуговування кредиту у розмірі 10407,04 грн. Відповідно до п.3.3.1 Кредитного договору, за невиконання чи неналежне виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором, Банк має право нараховувати пеню, за кожен день прострочки на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим Договором За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. У правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 27 грудня 2018 року по справі № 695/3474/17, ситуація у якій є аналогічною до ситуації у даній справі, зазначено таке: «Крім того, за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору». Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.» Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З копії кредитного договору вбачається, що банк встановлює оплату комісії, яку споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. За таких обставин пункт 1.12 Договору кредитної лінії № 239.977.76949 вцілому не можна вважати таким, який відповідає нормам матеріального права. Враховуючи наведене, оскільки [PERSON] було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-1746цс16. За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цьогоЗакону, є нікчемною. Суд вважає обґрунтованою позицію представника позивача про те, що умова п.3.3.1 договору кредитної лінії про право банку нараховувати пеню за невиконання чи неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань на прострочену суму (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі: 0,15% - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% - в період прострочення оплати з 61 календарного дня та по день повного погашення заборгованості за цим Договором. Суд погоджується, що дана умова договору є несправедливою, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, внаслідок чого на позивача покладено обов`язок щодо сплати 237,25% відсотків (при обрахунку пені у розмірі 0,65 %) від суми неповернутого кредиту та/або несплачених відсотків на рік за порушення строку сплати кредиту та/або процентів. Такий розмір пені при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації. Пункт 5 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлює, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Згідно ч.5,ч.7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору. У схожій справі у постанові від 06.03.18 у справі № 487/7824/15-ц Касаційний Цивільний Суд у складі Верховного Суду зробив такий правовий висновок: умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов?язань за спірним договором є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така. Аналогічний правовий висновок міститься також у постанові КЦС ВС 21.03.18.у справі № 2-3562/12 проти ПАТ «ОТП Банк». Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин в цілому, якщо можна пропустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсності частини ( 217ЦК України). Нормами цивільного законодавства передбачено, як визнання правочину недійсним вцілому, так і визнання недійсних його окремих його положень. Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки пункт .12., 3.3.1 договору кредитної лінії №239.977.76949 про стягнення плати за обслуговування кредитної заборгованості є таким, що суперечить вимогам закону, а тому в силу ст.215 ЦК України його слід визнати недійсним. Здійснюючи розподіл судових витрат, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 4, 5 ст. 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 12/05 від 12.05.2020, згідно з яким Бюро в особі адвоката Посікіри Романа Романовича надає позивачу професійну правничу допомогу у даній справі. Згідно з п. 6.1. договору про надання професійної правничої допомоги та правового супроводу клієнта, винагорода адвоката за надання послуг згідно цього Договору визначена сторонами згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з урахуванням складності справи, зайнятості адвоката, економічної вигоди для Клієнта та його господарської діяльності, а саме шляхом встановлення фіксованої суми гонорару у розмірі 15 000, 00 (п`ятнадцять тисяч гривень та 00 коп.) за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції та пов`язані із такими. Відповідно до п. 6.3. Договору гонорар у сумі 15 000, 00 грн. за усі послуги з представництва Клієнта в суді першої інстанції сплачується Клієнтом в десятиденний термін після ухвалення судом рішення першої інстанції. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 № 922/445/19 (Номер постанови - 85211544) зазначено: «Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу)». Суд приходить до висновку, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом наданих адвокатом послуг і виконаних ним робіт, ціною позову, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню вказані витрати. У зв`язку із задоволенням позовної заяви, у відповідності до ст. 137 ЦПК України судові витрати відповідача, пов`язані з поданням апеляційної скарги, мають бути відшкодовані за рахунок позивача. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви в силу вимог статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів», тому відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 840.80 гривень судового збору за подання позовної заяви.

Outcome: approved