Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

17.09.2018 року до суду звернувся позивач із зазначеним позовом. Вимоги мотивував тим, що надав [PERSON] позику у розмірі 1250,00 доларів США на строк до 14.06.2017 року, що підтверджується складеною відповідачем розпискою у присутності двох свідків від 01.06.2017 року. Однак, незважаючи на взяте на себе зобовязання по поверненню коштів відповідач, на даний час, в добровільному порядку борг не повернув. Посилаючись на викладене, просив стягнути з відповідача заборгованість за позикою, яка на день подання позову, згідно офіційного курсу НБУ, становить 35\~162,00 грн., а також 3% річних у розмірі 1324,00 грн., втрати від інфляції в розмірі 3824,29 грн., пеня у розмірі 13289,31 грн. та судові витрати. Позивач до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про час та місце судового розгляду через засоби масової інформації, до суду не прибув, про причини неявки не повідомив, а тому зважаючи на клопотання представника позивача, яке задоволено, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів за правилами глави 11 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, оцінивши їх в сукупності, встановив про виникнення між сторонами правовідносин щодо договору позики, які регулюються ст.ст. 526, 1046-1047, 1049 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] передав у позику грошові кошти в сумі 1\~250,00 доларів США [PERSON], про що є розписка, складена від імені [PERSON] 01.06.2017 року, яку суд приймає до уваги та яка не спростована сторонами в установленому законом порядку /а.с.8/. Відповідно до змісту розписки, [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути в строк до 14.06.2017 року 1250 доларів США отриманих у позику від [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 14.09.2017 року [PERSON] на адресу відповідача направив претензію, згідно якої повідомив [PERSON] про наявність у останнього боргу з вимогою його повернення у строк до 14.10.2017 року та попередив про наслідки невиконання грошового зобовязання, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України /а.с.5/. В даному випадку суд вважає, що доводи позивача, викладені в позові заслуговують на увагу, право позивача в даному випадку порушено і підлягає захисту, виходячи з наступного: Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання не допускається. Відповідно до\~положень ст.\~1046\~ЦК України\~за договором\~позики одна\~сторона (позикодавець)\~передає у\~власність другій\~стороні (позичальникові)\~грошові кошти\~ або\~ інші\~речі,\~визначені родовими\~ознаками,\~а позичальник\~зобов'язується\~повернути позикодавцеві\~таку ж\~суму грошових\~коштів (суму\~позики)\~або таку\~ж кількість\~речей того\~ж роду\~та такої\~ж якості.\~ Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так,\~відповідно до\~ст.\~1047\~ЦК України\~договір позики\~укладається у\~письмовій \~формі,\~ якщо\~ його\~сума \~не \~менш \~як \~у \~десять разів\~перевищує встановлений\~законом розмір\~неоподатковуваного мінімуму\~доходів громадян,\~а у\~випадках,\~коли позикодавцем\~є юридична\~особа,\~-\~незалежно від\~суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України передбачено зобов'язання позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочини вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Надаючи правову оцінку доводам позивача, які ґрунтуються на наданій ним розписці про передачу у позику відповідачу грошових коштів в обумовленому розмірі, суд вважає їх доведеними та цілком обґрунтованими, такими що узгоджуються з вимогами цивільного законодавства, тому у суду немає підстав сумніватися у їх достовірності. В даному випадку суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд погоджується з доводами позивача, що у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити 3% річних від простроченої суми, що є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої. Загальні положення виконання грошового зобовязання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, з відповідача підлягає до стягнення 1661,10 грн. ( сума боргу ( за курсом НБУ на день ухвалення рішення на 20.02.2019 =33966,56) х 3% / 365(кількість днів у році) х кількість днів прострочки 595) Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення суд виходить з наступного. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються у національній валюті гривні, то норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Враховуючи, що між сторонами укладено договір позики на суму 1250, 00 доларів США, тобто у іноземній валюті, суд приходить до переконання, що в даній частині позов задоволенню не підлягає. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] пені у розмірі 13\~289,31 грн. Вирішуючи позов в даній частині суд враховує, що за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За змістом ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства, дана норма кореспондується зі ст. 611 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. З матеріалів справи вбачається, що договором позики не встановлено розміру пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання. Судом враховано, що позивач у підтвердження своїх доводів не обґрунтував розміру пені, що підлягає стягненню, не навів його розрахунку, не зазначив норм матеріального права, на підставі якого його обчислено. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ч. 1, 2, 3,\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з положеннями\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, вимоги [PERSON] щодо стягнення боргу за договором позики та 3% річних від простроченої суми є повністю обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляд у справи, а тому суд не вбачає підстав для їх задоволення. При подачі позовної заяви до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією від 17.09.2018 року. Крім того, позивачем були понесені витрати на оголошення в засобах масової інформації: «Редакції газети «Урядовий курєр» в сумі 420,00грн. та «Редакції газети «СУМЩИНА» в сумі 250,00 грн., що підтверджується наданими копіями платіжних доручень. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 1374,80 грн. на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат.

Outcome: partial