Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

16.01.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. Позивач посилається на те, що заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1500,00 грн. Оскільки позивач на момент винесення рішення суду від 12 квітня 2016 року про стягнення з нього аліментів перебував за кордоном, то не зміг на час розгляду справи надати свої пояснення та заперечення проти позову, а тому при визначенні розміру аліментів судом не було враховано, що прожитковий мінімум на дитину відповідного віку на той момент складав 1355,00 грн. та обов'язок обох батьків утримувати дитину. В позовній заяві позивач також зазначає, що на даний час він дійсно офіційно не працевлаштований, отримує нерегулярний дохід, в середньому в розмірі 2 000,00 гривень щомісяця, сплачує комунальні послуги та має заборгованість по аліментах, яку має намір погашати частинами, а тому не має змоги сплачувати аліменти в тому розмірі, що призначив суд, в зв'язку з чим просить зменшити розмір аліментів до 845,00 гривень, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, так як при постановленні рішення судом не враховувались зазначені ним обставини. Відповідач [PERSON] подала зустрічний позов і просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 10 093,55 грн., а також неустойку(пеню) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в розмірі 3 051,41 грн. та три відсотки річних від простроченої суми заборгованості по аліментах в розмірі 394,34 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тривалою несплатою аліментів на утримання дитини внаслідок неналежного ставлення [PERSON] до виконання рішення суду по стягненню аліментів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, додавши, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12.04.2016 р. з позивача безпідставно стягнуті аліменти в розмірі 1500 грн., так як судом не враховано обов'язок обох батьків утримувати дитину, його нерегулярний мінливий дохід, який становить близько 2000 грн., обов'язок [PERSON] нести комунальні витрати за місцем проживання. Окрім цього, на даний час у позивача існують боргові зобов'язання в розмірі 7000 грн., через наявність в нього заборгованості по аліментам він обмежений законом у виїзді за кордон на заробітки, просив також врахувати, що відповідач по справі [PERSON] змінила свій сімейний стан, одружившись. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити за його безпідставністю та необґрунтованістю, визнавши лише сплату пені, нараховану на суму заборгованості по аліментам, яка складає 2 407,53 грн. та просив тягнути судовий збір пропорційно задоволеної частини позовних вимог. Відповідач позовні вимоги не визнала, проти позову заперечила, просила відмовити у зменшенні розміру аліментів, що стягуються з відповідача, свої зустрічні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила задовольнити. Додатково зазначила, що відповідач протягом року два рази бачився з сином, в добровільному порядку будь-якої матеріальної допомоги дитині не надає протягом років, в зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду із позовом. Підстав для зменшення розміру аліментів не вбачає, так як 1500 грн. сума, яка за її розрахунком необхідна для підтримання базових потреб дитини. Суд заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги за первісним позовом задоволенню не підлягають, а вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2010 року між сторонами по справі було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області видане відповідне свідоцтво. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Зазначені обставини підтверджуються свідоцтвом про народження за місцем реєстрації Відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області серії [NUMBER] (а. с. 11). 10 грудня 2015 року шлюб між громадянами [PERSON]. та [PERSON] розірвано у відповідності до рішення Обухівського районного суду Київської області (а. с. 9). Судом встановлено, що заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року з [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання сина, [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі, в розмірі 1500,00 гривень щомісячно, починаючи з 25 лютого 2016 року (а. с. 10). Відповідно до Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] 09 липня 2016 року, актовий запис № 173 та їй змінено прізвище на [PERSON] (а. с. 25). Як встановлено судом та не заперечується представником позивача та відповідачем, позивач за первісним позовом не оскаржував рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року року в частині розміру аліментів і воно набрало законної чинності. Частина 1 ст. 25 Загальної декларації прав людини 1948 року закріплює право кожної людини на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів до існування через незалежні від неї обставини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Одним із найголовніших та найважливіших обов'язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання (Роз'яснення Міністерства юстиції України від 05.07.2011 року «Правове регулювання особистих немайнових та майнових відносин між суб'єктами сімейних правовідносин» (далі - Роз'яснення Міністерства юстиції). Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Так, суд не вважає, що зміна сімейного стану відповідача, яка уклала шлюб із громадянином [PERSON] 09 липня 2016 року, змінює обов'язок позивача по утриманню дитини. Посилання представника позивача на встановлену органами державної влади заборону позивачу виїжджати за кордон, що позбавляє його можливості працевлаштуватися, не доведена в судовому засіданні належними та допустими доказами, та окрім цього, вказана заборона, зі слів представника позивача, виникла саме через наявність заборгованості по аліментам на утримання сина [PERSON], 2010 року народження. Інші заззначені позивачем обставини (оплата комунальних послуг, мінливий та нерегулярний дохід), зазначені в обґрунтування позовних вимог щодо зменшення розміру аліментів, вже існували під час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, були предметом судового розгляду, та враховуючи те, що [PERSON] являється здоровим, працездатним громадянином, суд не встановив будь-яких інших обставин в розмінні ст. 192 СК України для зменшення розміру аліментів, які б виникли з часу прийняття рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 квітня 2016 року. Стосовно зустрічних позовних вимог суд дійшов наступного висновку. За виконавчим листом № 2-535/16 від 16.05.2016 р. відкрито виконавче провадження Обухівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1500грн. щомісячно, починаючи з 25 лютого 2016 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 24.03.2017 р. сума заборгованості по аліментах [PERSON] становить 7893 грн. 55 коп. Відповідач [PERSON] вказану суму не оспорювала. Положеннями статті 194 СК України врегульований порядок стягнення аліментів за виконавчим листом та заборгованості за аліментами в примусовому порядку, яка виникла внаслідок невиконання рішення суду про стягнення аліментів. Вимога позову про стягнення заборгованості вже нарахованих до стягнення аліментів фактично є вимогою про подвійне стягнення існуючої заборгованості. Частина 4 ст. 195 СК України передбачає лише обчислення розміру заборгованості за аліментами судом, за наявності спору щодо розміру такої заборгованості, який в даній справі відсутній. Стягнення заборгованості за аліментами за рішенням суду сімейне законодавство (ч. 3 ст. 194 СК України) передбачає лише у випадку відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника (ст. 187 СК України). У даному випадку стягнення аліментів на утримання дитини з одного з подружжя відбувалося за рішенням суду. Таким чином, для стягнення заборгованості за аліментами, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення такої заборгованості, а встановлює порядок її стягнення в межах виконавчого провадження за рішенням суду про стягнення аліментів. В зв'язку з чим позов в цій частині задоволенню не підлягає. Також позивачем за зустрічним позовом розраховано неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів, яка складає 3 051,41 грн. Даний розрахунок наведений позивачем у позовній заяві. Проте, відповідно до актуальної довідки-розрахунку заборгованості по аліментам станом на 24.03.2017 р. сума пені складає 2407,53 грн. (7 893,55 (сума боргу) х 0,01 (пеня) х 30,5 (кількість днів). У зв'язку із несплатою аліментів та виниклою заборгованістю позивач за зустрічним позовом вважає, що як передбачено ст. ст. 625, 1049, 1050 ЦК України, слід стягнути з [PERSON] три відсотки річних в розмірі 394,34 грн. від простроченої суми заборгованості. З таким твердженням позивача за зустрічним позовом, суд погодитися не може виходячи із наступного. Згідно із ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 убачається, що ч.2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України). Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про те, що вимога позивача за зустрічним позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] трьох відсотків річних в розмірі 394,34 грн. задоволенню не підлягає у зв'язку із безпідставністю. Отже, оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що первісні позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів не підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню в частині стягнення неустойки(пені) за несвоєчасну сплату аліментів, яка складає 2407,53 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у відшкодування сплаченого нею судового збору у розмірі 113 грн. 80 коп.

Outcome: partial