Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

15 жовтня 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом (з врахування заяви про збільшення розміру позовних вимог від 28.01.2020 року) до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі сторонами на підставі договором купівлі-продажу житлового будинку від 25 грудня 2003 року було придбано житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 37,8 м.кв., з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами. Право власності на житловий будинок було зареєстроване за відповідачем. 01.11.2006 року на підставі висновку про передачу у приватну власність земельної ділянки від 15 вересня 2006 року №104 та рішення Межівської селищної ради №26-2/5 від 26 травня 2006 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1401 га, кадастровий номер 1222655100:04:007:0102 за адресою будинок [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Крім того, у 2011 році було зареєстровано право власності на відповідача на приміщення офісу /А-2/ загальною площею 99,7 м.кв., за адресою [ADDRESS] . Також за час шлюбу сторонами було придбано будівлю складу /Б-1/ загальною площею 146,9 м.кв. та сторожовий будинок /В-1/ загальною площею 5,1 м.кв. за адресою [ADDRESS] , а також транспортні засоби Toyota Dyna 200, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1991; Mitsubishi, модель Space Star, 2004 року випуску, д.н.з [NUMBER] ; Mercedes, модель Benz ML 320, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1999. Позивач просить визнати зазначене рухоме та нерухоме майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частини нерухомого майна, та визнати за нею право власності на транспортний засіб марки Mercedes, модель Benz ML 320, право власності на інші транспортні засоби визнати за відповідачем. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у письмовому відзиві від 6 лютого 2020 року вказав, що додатково заявлені позивачем вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ будівлі складу і сторожового будинку заявлені після спливу строку позовної давності. Вказав, що земельна ділянка не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була набута відповідачем у власність внаслідок безоплатної приватизації. Відповідач заперечив щодо запропонованого поділу транспортних засобів. При цьому, зазначив, що з ним проживає малолітня донька [PERSON] , [INFO] , що надає йому право на збільшення його частки у майні, що підлягає поділу. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. З матеріалів справи та пояснень сторін слідує, що між ними є спір стосовно поділу їх спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно з зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1983 по 7 жовтня 2016 року, що вбачається із копії свідоцтва про розірвання шлюбу від 07.10.2016р. серії [NUMBER] (а.с.14). Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі за спільні кошти було придбано: - житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 37,8 м.кв., з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.2003 року (а.с. 15), право власності на житловий будинок зареєстровано за відповідачем, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 16); - приміщення офісу /А-2/ загальною площею 99,7 м.кв., будівлю складу /Б-1/ загальною площею 146,9 м.кв. та сторожовий будинок /В-1/ загальною площею 5,1 м.кв. за адресою [ADDRESS] , право власності зареєстровано за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.04.2011р., витягом про державну реєстрацію прав від 27.05.2011р. та інформацією з Державного реєстру речових прав нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта (а.с.27, 28, 35-36); 01.11.2006 року на підставі висновку про передачу у приватну власність земельної ділянки від 15 вересня 2006 року №104 та рішення Межівської селищної ради №26-2/5 від 26 травня 2006 року відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1401 га, кадастровий номер 1222655100:04:007:0102 за адресою будинок [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку (а.с. 19-21). Також за час шлюбу сторонами було придбано у спільну власність подружжя транспортні засоби: - Toyota Dyna 200, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1991, та Mercedes, модель Benz ML 320, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1999, права власності на які зареєстровані за [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів; - Mitsubishi, модель Space Star, 2004 року випуску, д.н.з [NUMBER] , права власності на який зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Взаємної згоди щодо поділу спірного майна сторони не дійшли, договору не укладали. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Тобто, придбавши нерухоме та рухоме майно під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Протилежного суду не доведено. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] : -житловий будинок [ADDRESS] , житловою площею 37,8 м.кв., з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами; -приміщення офісу /А-2/ загальною площею 99,7 м.кв., за адресою [ADDRESS] ; -будівлю складу /Б-1/ загальною площею 146,9 м.кв. за адресою [ADDRESS] ; -сторожовий будинок /В-1/ загальною площею 5,1 м.кв. за адресою [ADDRESS] . -транспортні засоби: Toyota Dyna 200, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1991; Mitsubishi, модель Space Star, 2004 року випуску, д.н.з [NUMBER] ; Mercedes, модель Benz ML 320, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1999. Визнати право власності за [PERSON] на: - Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , житловою площею 37,8 м.кв., з усіма побутовими та господарськими будівлями та спорудами; - Ѕ частини приміщення офісу /А-2/ загальною площею 99,7 м.кв., за адресою [ADDRESS] ; - Ѕ частини будівлі складу /Б-1/ загальною площею 146,9 м.кв. за адресою [ADDRESS] ; - Ѕ частини сторожового будинку /В-1/ загальною площею 5,1 м.кв. за адресою [ADDRESS] ; Разом з тим, в силу ст. 183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю - його неможливо розділити на частини без шкоди для його подальшого використання за прямим призначенням. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В ході розгляду справи суду не надано доказів можливості реального поділу спірних транспортних засобів, а також обґрунтовані підстави їх виділу позивачу або відповідачу, згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі викладеного, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає за необхідне визначити, що ідеальні частки колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] в автомобілях: Toyota Dyna 200, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1991; Mitsubishi, модель Space Star, 2004 року випуску, д.н.з [NUMBER] ; Mercedes, модель Benz ML 320, д.н.з. [NUMBER] , рік випуску 1999, становлять Ѕ (одна друга) за кожним із них та залишити ці автомобілі у їхній спільній частковій власності без їх реального поділу. Вирішуючи питання, щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ земельної ділянки площею 0,1401 га, кадастровий номер 1222655100:04:007:0102 за адресою будинок [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, суд вважає за необхідне, зазначити таке. Відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України у редакції Закону України від 11 січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення змін до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя була земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. Отже, з урахуванням змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. Виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 158/1016/16-ц (провадження № 61-4238св18), 23 січня 2019 року у справі № 352/1974/15-ц (провадження № 61-4313св18). За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Як встановлено вище, [PERSON] приватизовано спірну земельну ділянку на підставі рішення Межівської селищної ради №26-2/5 від 26.05.2006 року, а державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 1 листопада 2006 року (а.с. 20). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що земельна ділянка була передана у власність [PERSON] безоплатно відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд вказує таке. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказана правова позицію висловлена Верховним Судом України у справі № 6-258цс15 від 23 вересня 2015 року У матеріалах справа відсутні докази, які б підтверджували, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації йому права власності на спірне майно, саме починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу. Водночас відповідач для обґрунтування заяви про сплив строку позовної давності повинен довести суду, що перешкоджання розпочалося з цього моменту, а не пізніше, чого зроблено не було. Іншими словами потрібні докази, а не лише заяви. Решта доводів та заперечень сторін не спростовують правових висновків суду. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 4 736,09 грн. судового збору (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) сплаченого при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: partial