Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

15 липня 2020 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ) про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-4, [PERSON] ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] помер дід позивача [PERSON] (далі - [PERSON] ), у зв`язку з чим відкрилася спадщина на 1/2 житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Позивач зазначає, що весь будинок на праві спільної сумісної власності належав його діду та бабі [PERSON] (далі - [PERSON] ). Отже 1/2 будинку ввійшла в склад спадкового майна, а решта 1/2 - належала бабі, як частка у спільній власності подружжя. Спадщину після смерті діда прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] (батько позивача), які вступили в управління майном. Однак, позивачу стало відомо, що приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою Ольгою Ростиславівною відповідачу [PERSON] (тітці позивача, доньці померлого [PERSON] ) видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року на весь житловий будинок за адресою [ADDRESS] . У свідоцтві зазначено, що воно видане після смерті [PERSON] . Позивач зазначає, що вказане свідоцтво видано незаконно на весь будинок, оскільки його частина належала його бабі [PERSON] та не входила до складу спадкового майна [PERSON] . З наведених вище підстав просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 березня 2020 року видане [PERSON] приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицькою Ольгою Ростиславівною після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрованого в реєстрі за № 203. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні та в письмовому відзиві позов заперечили з тих підстав, що весь спірний будинок включений у заповіт її померлого батька. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов заперечила. Інші відповідачі у судове засідання не прибули, відзиву на позов не подали. Заслухавши присутніх учасників справи, допитавши свідків, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.5, 44). Позивач у справі є онуком [PERSON] , а відповідач-1 - його донькою (а.с.8, 10, 50-52). За час свого життя, а саме 22 жовтня 2002 року [PERSON] зробив заповіт, у якому розпорядився належний йому житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] залишити його доньці [PERSON] (наразі - [PERSON] , відповідач-1). Цей заповіт є чинним, сторонами не оспорювався, був посвідчений уповноваженою службовою особою сільської ради та зареєстрований у Спадковому реєстрі (а.с.47-48). З матеріалів спадкової справи слідує, що житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за адресою [ADDRESS] (далі - спірний будинок) [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу від 30 грудня 1993 року (а.с.64-65). При цьому, цей будинок був придбаний у період перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] , який був зареєстрований 10 березня 1967 року (а.с.54-55). В подальшому, відповідач-1 звернулася до приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицької Ольги Ростиславівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідне свідоцтво було видано відповідачу-1 06 березня 2020 року та зареєстроване в реєстрі за №203 (а.с.71). Надаючи свою правову оцінку обставинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. В першу чергу суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позову до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки вказані особи хоча і є рідними тітками позивача (сестрами відповідача-1), однак рішення у цій справі безпосередньо не впливає на їх права та законні інтереси, оскільки оскаржується лише свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видано [PERSON] . Саме остання є належним відповідачем у цьому позові. Що стосується вирішення позову до належного відповідача - [PERSON] , суд зазначає таке. Частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Як видно з матеріалів справи, спірний будинок був набутий подружжям [PERSON] та [PERSON] 30 грудня 1993 року за відплатним правочином (договором купівлі-продажу), у зв`язку з чим, цей будинок був спільною сумісною власністю подружжя. Будь-яких доказів протилежного, зокрема того, що будинок належав до особистої приватної власності (роздільного майна) [PERSON] , відповідач-1 суду не надала, а в матеріалах спадкової справи вони відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, [PERSON] міг заповісти лише 1/2 спірного будинку, а решта 1/2 будинку продовжувала належати його дружині [PERSON] до її смерті [INFO] . Зазначення померлим [PERSON] у заповіті про розпорядження всім будинком правового значення не має, оскільки він є одностороннім правочином та може стосуватися лише майна, яке належить спадкодавцю. Отже, до спадкування за законом та заповітом після смерті [PERSON] підлягала лише 1/2 спірного будинку. Решта 1/2 будинку може спадкуватися лише після смерті [PERSON] , як її спадкове майно. Приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицька Ольга Ростиславівна видаючи свідоцтво про право на спадщину за заповітом, маючи об`єктивні дані про набуття спірного житлового будинку за час шлюбу подружжя [PERSON] та [PERSON] , зокрема відповідний договір купівлі-продажу, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу, цього не врахувала та безпідставно видала відповідачу-1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на весь будинок. При цьому, на момент смерті [PERSON] [INFO] його дружина [PERSON] , [INFO] , мала вік повних 56 років, тобто, в розумінні ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на час відкриття спадщини), досягла пенсійного віку для жінок у 55 років та була непрацездатною у зв`язку з цим. Хоча [PERSON] не зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON] , але сторонами не заперечується, що вона продовжувала проживати за адресою їх спільного майна, тобто, в силу положень п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (чинного на час відкриття спадщини), вона прийняла спадщину. Про факт вступу [PERSON] в управління майном свідчить також і витяг з погосподарської книги стосовно спірного будинку, в якому [PERSON] зазначена як голова домогосподарства. Будь-яких доказів протилежного, відповідач-1 суду не надала (а.с.14). Статтею 535 ЦК 1963 року (який був чинний, на час відкриття спадщини) визначено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Отже, [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка [PERSON] шляхом вступу в управління майном, як непрацездатна дружина, в незалежності від змісту заповіту [PERSON] , на підставі ст.535 ЦК 1963 року мала право на обов`язкову частку у спадщині після смерті свого чоловіка. На вказане приватний нотаріус Базалицька О.Р. також не звернула увагу, хоча в спадковій справі були об`єктивні дані як про вік [PERSON] на момент відкриття спадщини, так і про її вступ в управління майном після смерті чоловіка. Підсумовуючи вищевикладене, оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим до складу спадщини [PERSON] ввійшла лише 1/2 частка цього будинку, враховуючи, що остання прийняла спадщину та в силу положень ст.535 ЦК 1963 року мала право на обов`язкову частку, як непрацездатна дружина, в незалежності від змісту заповіту [PERSON] , суд дійшов висновку, що приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Волинської області Базалицька Ольга Ростиславівна неправомірно видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на весь будинок, у зв`язку з чим його слід визнати недійсним та задовольнити позов. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, з відповідача [PERSON] на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн., який мав бути сплачений під час звернення до суду.

Outcome: partial