Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

16 червня 2017 року позивач звернувся до Фастівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи вимоги тим, що 12 липня 1994 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який 22.12.2016 року рішенням Фастівського міськрайонного суду було розірвано. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбане нерухоме майно: житловий будинок загальною площею 99,3 кв.м. в [ADDRESS], який зареєстрований на відповідача. Позивач просить поділити спільне сумісне майно між подружжям, визнавши за нею ? частину житлового будинку [ADDRESS] як частку в спільному майні. В судове засідання позивачка не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить проводити розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явивсь, через канцелярію суду надав заяву в якій позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить проводити розгляд справи за його відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог ( стаття 11 ЦПК України ) встановив наступне. 12 липня 1994 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно 17.11.2016 року Виконавчим комітетом Скригалівської сільської ради Фастівського району Київської області, який відповідно до рішення Фастівського міськрайонного судуКиївської області від 22.12.2016 між сторонами був розірваний. Під час перебування в шлюбі, 21.09.2007 року виконкомом Скригалівської сільської ради на ім'я відповідача видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 99,3 кв.м. (а.с.8). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або рішенням суду (ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України). Незважаючи на той факт, що вищевказаний будинок був зареєстрований лише на ім'я відповідача (як одного з подружжя), це майно вважається спільним майном подружжя. Частки кожного із співвласників в праві на спільну дану квартиру не визначені. У зв'язку з цим, кожен із співвласників квартири вважається власником усієї квартири спільно з іншим співвласником. Таким чином, враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що відповідач визнав вимоги позовної заяви в повному обсязі, суд вважає вимоги обґрунтованим та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 640,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved