Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

16.12.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса), Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди (у вигляді нестягнутої за рішенням суду суми, інфляційних втрат та трьох відсотків річних) в сумі - 217240,85 грн. та моральної шкоду в сумі - 102690,00 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.01.2013 року по справі №1423/18835/12-ц стягнуто з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на його користь грошові кошти в сумі 93745,32 грн. При цьому, позивач неодноразово, починаючи з 24 травня 2013 року звертався до Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції з заявами про відкриття виконавчого провадження. Зазначав про систематичну протиправну бездіяльність державних виконавців, порушення ними приписів Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції), приписів наказу Міністерства юстиції України №43/5 від 20.05.2003, яким затверджено «Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень». Вказана бездіяльність відповідача, на думку позивача, призвела до невиконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.01.2013 року по справі №1423/18835/12-ц та завдала йому матеріальної та моральної шкоди. Матеріальну шкоду (у вигляді нестягнутої суми а рішенням суду, інфляційних втрат та трьох відсотків річних) оцінив в сумі 217240,85 грн., моральну шкоду в сумі 102690,00 грн., яку просить стягнути з Державного бюджету України. В обґрунтування стягнення матеріальної та моральної шкоди навів приписи статей 19, 56 Конституції України, статей 23, 625, 1173, 1174 ЦК України, статей 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Посилався на Ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 15.02.2018 року, від 13.09.2019 року та від 25.06.2020 року по справі №1423/18835/12-ц, якими визнано протиправною бездіяльність відповідача. Крім того, просив врахувати правову позицію Верховного Суду викладену в Постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі 686/21962/15-ц та рішення Європейського суду прав людини у справі «Харук та інші проти України». На підтвердження своїх вимог позивачем надані такі докази: заява про відкриття виконавчого провадження від 24.05.2013 року; постанова про відкриття виконавчого провадження від 03.06.2013 року ВП №38252687; постанова про повернення виконавчого документа від 14.06.2013 року ВП №38252687; заява про надання інформаційної довідки у виконавчому провадженні №38252687 від 17.03.2017 року; інформація про виконавче провадження №38252687, отримана 22.03.2017; заява про відкриття виконавчого провадження від 05.11.2013 року; постанова про відкриття виконавчого провадження від 07.11.2013 року ВП №40600369; постанова про повернення виконавчого документа від 20.06.2014 року ВП №40600369; заява про надання інформаційної довідки у виконавчому провадженні №40600369 від 17.03.2017 року; інформація про виконавче провадження №40600369, отримана 22.03.2017; заява про відкриття виконавчого провадження від 05.08.2014 року; постанова про відкриття виконавчого провадження від 19.08.2014 року ВП №44430074; постанова про повернення виконавчого документа від 25.06.2015 року ВП №44430074; заява про надання інформаційної довідки у виконавчому провадженні №44430074 від 17.03.2017 року; інформація про виконавче провадження №44430074, отримана 22.03.2017; заява про відкриття виконавчого провадження від 30.12.2015 року; постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.03.2016 року ВП №50545026; постанова про повернення виконавчого документа від 25.11.2016 року ВП №50545026; заява про надання інформаційної довідки у виконавчому провадженні №50545026 від 17.03.2017 року; інформація про виконавче провадження №50545026, отримана 22.03.2017; заява про відкриття виконавчого провадження від 29.06.2017 року; рішення-повідомлення від 13.07.2017 року; ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 15.02.2018 року у справі №1423/18835/2012; довідка Центрального районного суду міста Миколаєва від 30.05.2019 року; Постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2018 у справі №1423/18835/2012; Ухвала Миколаївського апеляційного суду від 26.12.2019 у справі №1423/18835/2012; ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 13.09.2019 року у справі №1423/18835/2012; заява про відкриття виконавчого провадження від 07.04.2018 року; рекомендоване повідомлення ро вручення 11.04.2018 поштового відправлення; рішення-повідомлення №5683 від 18.04.2018 року; ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 25.06.2020 року у справі №1423/18835/2012; Постанова Миколаївського апеляційного суду від 06.08.2020 року у справі №1423/18835/2012; Ухвала Миколаївського апеляційного суду від 06.10.2020 року у справі №1423/18835/2012. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 29 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 03 лютого 2021 року, задоволено клопотання відповідача - Центрального відділу державної виконавчої службиу м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса) та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 26 січня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Центрального відділу державної виконавчої службиу м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса), в якому позов не визнає повністю. На обгрунтування своєї позиції зазначає, що розшук боржника можливий лише щодо боржника - фізичної особи, а в даному випадку боржником виступає юридична особа. Позивачем не надано доказів бездіяльності державних виконавців, а позивач почав скаржувати їх бездіяльність, яка мала місце на його думку, лише з 2017 року. Позивачем не доведено ні розміру, ні самого факт завдання відповідачами моральної шкоди. 02 лютого 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Державної казначейської служби України, в якому позов не визнає повністю. На обгрунтування своєї позиції зазначає, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначає, що позивачем не доведено факту завдання йому морально шкоди та його розміру, крім того вказує, що Державна казначейська служба України не може бути відповідачем в даному спорі. В судовому засіданні представниця Державної казначейської служби України проти позову заперечила з підстав на ведених у відзиві. Позивач в судове засідання не з`явився надав суду заяву в якій не заперечував проти розгляду справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач - Центральний відділ державної виконавчої службиу м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса), в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд проаналізував вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування сторін щодо предмета спору, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив наявні у справі докази, встановив, що позов підлягає частковому задоволенню. Так, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року у справі №1423/18835/2012 позов [PERSON] до Кредитної спілки «Кредитний альянс» про стягнення грошового вкладу та відсотків задоволено. Ухвалено про стягнення з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на користь позивача грошовий вклад по договору №55 від 17 червня 2009 року в сумі 66000 грн. та відсотків в сумі 27745 грн. 32 коп., всього 93745 грн. 32 коп. 25 березня 2013 року на виконання вказаного рішення Центральним районним судом міста Миколаєва було видано виконавчий лист №1423/18835/2012. Зазначений виконавчий лист декілька разів подавався стягувачем до виконання, та неодноразово перебував на виконанні у Центральному ВДВС. Так, 24 травня 2013 року стягував звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження, за якою 3 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення суду від 28 січня 2013 року. 14 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 05 листопада 2013 року [PERSON] повторно звернувся до Центрального ВДВС про відкриття виконавчого провадження, та 7 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 20 червня 2014 року державним виконавцем знову винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 19 серпня 2014 року за заявою [PERSON] від 5 серпня 2014 року знову було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення, і втретє 25 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 22 березня 2016 року за заявою [PERSON] знову відкрито виконавче провадження з примусового виконання, та 25 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 29 червня 2017 року [PERSON] в черговий раз звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець 13 липня 2017 року виніс повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою авансового внеску. Не погодившись з таким повідомленням державного виконавця Центрального ВДВС, Бевуляк В.П. оскаржив його у судовому порядку, і на підставі ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2018 року, та ухвали цього ж суду від 13 вересня 2019 року, яка змінена постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, повідомлення виконавця про повернення виконавчого документу від 13 липня 2017 року скасовано, а бездіяльність Центрального ВДВС з виконання судового рішення за виданим 25 березня 2013 року виконавчим листом визнана неправомірною за період з 29 червня по 15 серпня 2017 року. 4 квітня 2018 року [PERSON] знову звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, але 18 квітня 2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС, незважаючи на наявні судові рішення про скасування повідомлень державних виконавців з повернення виконавчого документу та визнання неправомірною бездіяльності Центрального ВДВС, знову винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою авансового внеску. Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2020 року, зміненою постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року було скасовано Повідомлення головного державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Галкіної Мирослави Андріївни про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 18.04.2018 р. №15683 виконавчого листа №1423/18835/2012, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва від 25.03.2013 року. Визнано неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року згідно виконавчого листа № 1423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року, за період з 15 лютого 2018 року по 15 травня 2018 року. Проте станом на момент звернення [PERSON] до суду з даним позовом, виконавче провадження згідно виконавчого листа № 1423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року не відкрито. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Європейської конвенції. Таким чином, судом встановлена неправомірна бездіяльність відповідача у період з 15.05.2018 року по 10.12.2020 року, під час виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.01.2013 року по справі №1423/18835/12, та в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166 та 1167 Цивільного кодексу України за змістом яких майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі суми боргу за виконавчим листом з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, всього на суму 217240,85 грн. Проте, факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Вимога про відшкодування інфляційних витрат також не підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, оскільки за змістом частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а оскільки боржником у даному зобов`язанні є Кредитна спілка «Кредитний альянс», то саме з нього і можуть бути стягнуті відповідні суми, а не з державної виконавчої служби. Судом не враховано правову позицію Верховного Суду викладену в Постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі 686/21962/15-ц, оскільки обставини в наведеному судовому рішенні, зокрема, і суб`єкт відповідальності, відмінні від обставин в справі, яка розглядається. У зв`язку з наведеним позов [PERSON] в частині відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, та підтверджується наявними в справі та дослідженими доказами, що позивач неодноразово, починаючи з 24 травня 2013 року, звертався до Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції з заявами про відкриття виконавчого провадження, щодо примусового виконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28.01.2013 року по справі №1423/18835/12. Понад сім років вказане судове рішення залишається невиконаним. При цьому, ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2018 року та ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 вересня 2019 року, яка змінена постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2020 року, зміненою постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року визнані неправомірними дії посадових осіб державної виконавчої служби при проведенні виконавчих дій по примусовому виконанню рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.01.2013 справі №1423/18835/12, про стягнення з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 93745,32 грн. Зазначеними судовими рішеннями встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в частині належного та ефективного виконання судового рішення. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди. Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на його користь грошових коштів у розмірі 93745,32 грн. та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважає, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеними вище судовими рішеннями про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Покладаючи відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди на державу, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі. На підставі викладеного,

Outcome: partial