Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

16 вересня 2020 року [PERSON] звернулася до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення грошових коштів в розмірі 300 доларів США. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 16.03.2019 року сторони дійшли попередньої згоди, за якої відповідач зобов`язався продати позивачу квартиру [ADDRESS] , після оформлення правовстановлюючих документів на неї в строк до 15.05.2019р. Позивач в рахунок\~ оплати вартості квартири сплатила відповідачу аванс в розмірі 300 доларів США. Станом на 21.06.2019р. [PERSON] не зміг оформити правовстановлюючі документи на квартиру та надав [PERSON] розписку, за якою зобов`язувався повернути останній раніше отримані грошові кошти в сумі 300 доларів США. Однак вказані грошові кошти відповідач так і не повернув. В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався, відзиву на позов не надав. З урахуванням викладеного у сукупності, в судовому засіданні 02 лютого 2021 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16.03.2019р. [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 300 доларів США\~ в рахунок оплати вартості квартири [ADDRESS] . В свою чергу, відповідач зобов`язався продати дану квартиру позивачу\~ у строк до 15.05.2019р. Факт передачі позивачем відповідачу коштів в розмірі 300 доларів США підтверджується відповідною розпискою /а.с.21/, оригінал якої долучений до матеріалів справи позивачем. 05.04.2019р. сторони уклали додаткову угоду /а.с.22/, за умовами якої домовились оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] у строк до 15.05.2019р. Як зазначає позивач, в обумовлений строк договір купівлі-продажу укладений не був з вини відповідача, у зв`язку з чим останній на зворотній стороні вищевказаної додаткової угоди 21.06.2019р. склав розписку, за змістом якої зобов`язався повернути позивачу завдаток в сумі 300 доларів США, за умови отримання такого від нового покупця. Сплачені грошові кошти відповідач досі не повернув, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Вирішуючи даний спір, суд вважає необхідним перш за все дослідити правову природу відносин, що виникли між сторонами. Так, частиною першою статті 570 ЦК України передбачено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (частина друга статті 570 ЦК України). Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема: якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора; якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості; сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором; у разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За змістом наведених норм ЦК України завдаток є доказом існування зобов`язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами. Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що складена [PERSON] 16 березня 2019 року розписка, як і укладена в подальшому сторонами додаткова угода від 05.04.2019р., фактично містять умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а отже вказані розписка та додаткова угода також мали бути нотаріально посвідчені, чого вчинено не було. При цьому, оскільки основного договору купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було, то передана однією зі сторін грошова сума не є завдатком. Такі висновки суду відповідають правовій позиції, викладеній у постанові\~ Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 521/12202/15-ц. В свою чергу, частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Тобто недійсність такого правочину встановлена законом та визнання його недійсним судом не вимагається відповідно до частини другої статті 215 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою, при цьому, суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України). При цьому, права особи, яка вважає себе власником майна, у даному випадку підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (п. 1 ч. 3 ст. 1212 ЦК України). Враховуючи приведені законодавчі приписи, а також те, що в ході розгляду даної справи знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач безпідставно за рахунок позивача набув грошові кошти 300 доларів США за нікчемним правочином,\~ суд дійшов висновку, що такі мають бути повернуті позивачу. При цьому, враховуючи\~ те, що відповідач за недійсним договором набув грошові кошти в іноземній валюті,\~ суд вважає правомірним у даному випадку стягнути з відповідача саме 300 долларів США. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved