Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

16.06.2021 р. до суду надійшла позовна заява [PERSON] у якій вона просить суд визнати договір позики № 925764 від 14.07.2019 р. між нею та ТОВ «Веллфін» таким, що не був укладеним. Позов мотивований тим, що 14.07.2019 р. вона на сайті ТОВ «Веллфін» заповнила електронну форму на отримання кредитних коштів. Сума позики складала 1000 грн. на 30 календарних днів. До 13.08.2019 р. вона мала повернути 1572 грн. Але коли намагалась повернути вказану суму то їй повідомили, що сума, яку треба було повернути мала б бути значно більшою. У зв`язку із цим вона відмовилась повертати гроші, бо розуміла, що така вимога є незаконною. Вважає, що під час укладення договору кредитування позикодавцем були порушені її права, а договір має вважатися таким, що не був укладеним. Зазначає, що надана їй копія договору позики № 925764 не є достовірним документом бо в розділі «реквізити та підписи сторін» мається лише інформація про позикодавця та прізвище, ім`я, по-батькові відповідача, а також надрукований запис «електронний підпис». Також зазначає, що їй не було надано інформації про відповідний кредит. Під час укладення договору її не повідомили про необхідність сплати додаткових відсотків, штрафів, тощо. Крім того, виникнення правовідносин щодо укладення договору позики між нею та відповідачем є таким, що не відповідає дійсності, оскільки вона прийняла пропозицію відповідача щодо отримання кредиту, а не укладення договору позики. 17.06.2021 р. суд відкрив провадження у цій справі і з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження (а.с.22). Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні. Відповідач в установлений судом строк відзиву на позов не подав. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. У відповідності до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, ст. 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підтвердження обставин, зазначених у позові, позивач надала суду копію договору позики № 925764 від 14.07.2019 р., між нею та ТОВ «Веллфін» (а.с.8-17). Позивач не оспорює тієї обставини, що отримала від відповідача грошові кошти в сумі 1000 грн. Більш того, позивач зазначає, що вказані грошові кошти були отримані нею у якості позики. Крім того, позивачем також не заперечується й та обставина, що договір з відповідачем вона уклала відповідно до Закону України «Про електрону комерцію», попередньо заповнивши відповідну заявку на веб-сайті відповідача, де розміщена інформація про позикодавця, копії правовстановлюючих документів, тощо, а також публічна пропозиція з умовами укладення договору. Також у позові, позивач зазначає, що вона була обізнаною про те, яку суму та у які строки їй необхідно повернути. За таких обставин, на підставі поданих позивачем доказів та аргументів, суд не знаходить жодних ознак за якими спірний договір можна визначити як неукладений. Крім того, у відповідності до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК. За наведених обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 3, 16, 652, 639 ЦК України,

Outcome: dismissed