Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

15 травня 2019 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача та, з врахуванням уточнених 01.08.2019р. позовних вимог, просить встановити факт її проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як жінки та чоловіка, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4623610100:01:006:0050, та житловий будинок, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , а також визнати за [PERSON] та [PERSON] право спільної часткової власності за кожним з них по Ѕ частці на дані земельну ділянку та житловий будинок . Позовні вимоги мотивовані тим, що у 1993 році вона зареєструвала шлюб з відповідачем, шлюб за рішенням суду від 26.09.2014р. розірвано. Однак після розірвання шлюбу їх спільне проживання однією сім`єю не припинилося, оскільки вони залишилися надалі проживати разом в спільно збудованому ними будинку по [ADDRESS] , мали спільний бюджет та продовжили вести спільне господарство, разом несли витрати по утриманню житла, проводили спільно час та відпочивали разом, спільно забезпечували та виховували молодшого сина. За час перебування у шлюбі вона та відповідач набули у спільну сумісну власність земельну ділянку, на якій ними збудований згаданий будинок. Зокрема, у 1996р. [PERSON] було виділено для індивідуального будівництва спірну земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою [ADDRESS] , який у жовтні 2005р. отримав державний акт на право власності на дану земельну ділянку, на якій ними в період шлюбу збудовано житловий будинок загальною площею 197,5 кв.м, та 02.02.2012р. на ім`я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на даний будинок. Посилаючись на вимоги ст.ст.3,60,63,70,74 СК України, просить позов задовольнити. 01.07.2019р. по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Відповідач відзив на позов не подавав. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю з підстав, зазначених в позовній заяві. Крім того [PERSON] пояснила, що за час шлюбу з відповідачем у них народилося двоє синів. У її баби по [ADDRESS] Пустомити була в користуванні земельна ділянка, а коли вона з відповідачем вирішили будувати будинок, така була переоформлена на нього, на якій в період з березня 2006 по жовтень 2008 року вона спільно з відповідачем та за спільні кошти збудували будинок, в який разом з дітьми перейшли проживати. У 2014 році за рішенням суду їх шлюб було розірвано, однак питання поділу майна вона не ставила, так як після прийнятого судом рішення про розлучення, вона та відповідач так же само продовжували проживати в збудованому будинку разом як чоловік та жінка. Також з ними проживали і їх діти.У кожного з них був власний дохід, однак в цей період вони вели спільне господарство, у них був спільний сімейний бюджет, жили подружнім життям та спали разом в одній кімнаті, разом їздили відпочивати та ходили разом в гості до друзів та знайомих. В тому числі після 2014 року вони спільно придбали телевізор, холодильник, посудомийну машину. На початку 2019р. між нею та відповідачем виник конфлікт,зокрема відповідач побив її, у зв`язку з чим вона разом з дітьми перейшла проживати у будинок до своєї матері, і з 25 січня 2019р. не проживає з відповідачем, який фактично вигнав її та дітей з їх спільного будинку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13.11.2019р. позов не визнав повністю, в задоволенні якого просив відмовити, пославшись на те, що хоча після розлучення у 2014 році він та відповідачка проживали в одному будинку, однак кожен з них мав окремий бюджет та вів окремо господарство. Зокрема, вони спали в різни кімнатах та не підтримували інтимних стосунків, він сам собі , а також для дитини, купляв продукти та готовив їсти, сам прав одяг, спільних покупок не проводили. Комунальні послуги сплачували спільно, як до 2014 р., так і після, зокрема, в останні роки він залишав позивачці кошти, а та оплачувала комунальні послуги. Зазначив, що після 2014 р. разом з позивачкою бував на святкуваннях різних подій у спільних друзів, однак на такі свята вони приходили кожен окремо. Крім того, після 2014 року бувало, що до них приходили спільні гості, а тому вимушений був їх приймати спільно з позивачкою. Визнав, що у 2016 р. він разом з позивачкою та молодшим сином їздив відпочивати у Туреччину, дана поїзда була ним оплачена. Щодо спірного будинку то пояснив, що такий збудований за час шлюбу та за спільні кошти його і позивачки , в який вони разом з дітьми приблизно у 2008 році перейшли проживати. До 2014 року повністю було закінчено облаштування будинку і території, тому після розірвання шлюбу будь-яких ремонтних робіт чи впорядкування будинку, земельної ділянки, не здійснювалось. В судовому засіданні, що відбулося 15.01.2020 року, відповідач [PERSON] змінив своє відношення до заявленого позову та визнав такий в частині позовних вимог щодо визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. Представник відповідача [PERSON] в задоволенні позову просить відмовити в частині встановлення факту проживання однією сім`єю після розлучення сторін, оскільки вважає, що їх сім`я розпалася у 2014 р., які з того часу тільки проживали в одному будинку, однак не вели спільного господарства та не підтримували подружніх стосунків, зокрема спали в окремих кімнатах. Вважає, що спільне придбання продуктів, спільний відпочинок, спільне відвідування друзів та знайомих не свідчать про проживання сторін однією сім`єю. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, які підтверджені наданими сторонами та дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Конституцією України ( статті 3,21,24,55 ) встановлено, що всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, права і свободи людини, громадянина захищаються судом відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п.3 ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 18 СК України, суд за зверненням учасника сімейних відносин, може застосувати встановлені законом способи захисту сімейних прав та інтересів, одним із яких є встановлення правовідношення. Звернувшись до суду, позивач просить встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем , пославшись як на правову підставі для задоволення позову на ч.2 ст.3 СК України, згідно якої сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Суд вважає, що дані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, з врахуванням наступних належних та достатніх доказів. Згідно копії паспорта, довідки Державної міграційної служби, Довідки з місця проживання, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 23.02.2012 року до даного часу значаться зареєстрованими за однією адресою: [ADDRESS] (а.с.7,18, 45). Відповідно до рішення Пустомитівського районного суду від 26.09.2014р. шлюб, укладений у 1993 році між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , розірвано. Свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні показала, що вона постійно проживає у м.Пустомити, [PERSON] та [PERSON] знає понад 20 років, з сім`єю яких вона та її чоловік до січня 2019р. підтримували дружні стосунки. На протязі багатьох років підряд вони неодноразово бували один в одного в гостях на новорічні та різдвяні свята, паску, дні народження, часто сім`ями виїжджали відпочивати на природу, разом бували в гостях у спільних знайомих. Зокрема, Новий, 2017рік [PERSON] та [PERSON] зустрічали разом і неї вдома, та залишилися в неї ночувати в одній кімнаті. А в лютому 2017р. [PERSON] та [PERSON] разом з нею, її чоловіком та подружжям [PERSON] їздили відпочивати в Карпати. Під час того відпочинку кожна сім`я проживала в окремій кімнаті, в тому числі [PERSON] та [PERSON] проживали в окремій кімнаті, в якій було лише одне двоспальне ліжко. Також у 2017-2018роках вони разом святкували Різдво та паску. Їй відомо, що у 2014р. [PERSON] та [PERSON] розлучилися, в будинку яких вона після того до січня 2019 р. бувала часто, та не зауважувала будь-яких перемін в їх стосунках. Зокрема, такі залишалися проживати в одному будинку та спільно вели господарство, разом їздили за покупками, разом їздили відпочивати, ходили в гості та вручали один спільний подарунок, приймали в себе вдома гостей. Їй відомо, що приблизно у 2015-2016 році [PERSON] купив для сім`ї плазмовий телевізор, а також приблизно у 2017-2018 р. [PERSON] давав [PERSON] кошти на придбання посудомийної машини. На даний час, з січня 2019р. [PERSON] з дітьми перейшла проживати до своєї матері, зі слів якої, [PERSON] її вигнав з їх спільного будинку. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що постійно проживає у м.Пустомити, знайома з [PERSON] та [PERSON] зі школи, з якими приблизно з 2008 року дружать сім`ями. Тому вони часто бувають один в одного в дома в гостях, спільно відмічали різні свята та події, неодноразово їздили разом відпочивати. У 2015 році їй стало відомо, що у 2014 році [PERSON] та [PERSON] розлучилися, однак після того будь-яких перемін в їх стосунках не відбулося. Зокрема, такі продовжували разом проживати в тому ж будинку, разом їздили купляти продукти, піклувалися один про одного , разом ходили в гості з одним спільним подарунком, приймали в себе вдома гостей, разом з її сім`єю та дітьми неодноразово їздили відпочивати. Так, на день Валентина , 14.02.2017р. [PERSON] та [PERSON] , а також вона з чоловіком та подружжям [PERSON], їздили спільно відпочивати в Карпати, де кожна сім`я проживали в окремих кімнатах. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній свідок [PERSON] ( 17 років) показав, що являється сином сторін, разом з якими до січня 2019 року проживав в збудованому батьками будинку по [ADDRESS] , на даний час проживає з мамою в будинку баби , так як батько вигнав їх з будинку. З 2014 року по січень 2019р. батьки проживали разом, зокрема спали в одній кімнаті-спальні, їх особисті речі зберігалися спільно в гардеробі, батьки спільно їздили купляти продукти, мати в основному готували їсти для всіх, інколи батько міг щось приготовити, але також для всіх. Також батьки разом ходили в гості до знайомих, спільно приймати гостей вдома. У 2016 році він разом з татом та мамою їздив відпочивати в Туреччину, а приблизно у 2016-2018 р. батьки купили для дому телевізор. Свідок [PERSON] ( 26 років), допитаний в судовому показав, що являється сином сторін, разом з якими проживав в збудованому батьками будинку по [ADDRESS] . Йому відомо, що у 2014 році батьки розлучилися за рішенням суду, однак після того відразу ж примирилися та залишалися проживали разом. Зокрема, батьки спали в одній кімнаті згаданого будинку, спільно їздили купляти продукти та разом готували їсти для всіх, разом ходили в гості до знайомих та приймали гостей вдома, разом їздили неодноразово відпочивати. В даному випадку суд також приймає до уваги, що відповідач не заперечує та визнав, що після розірвання шлюбу, а саме з 27.09.2014р. по січень 2019 року він та позивачка постійного проживали в одному будинку разом зі своїми дітьми, а також, що протягом даного періоду вони неодноразово бували в гостях у друзів і знайомих, та приймали таких вдома, разом їздили відпочивати, спільно оплачували комунальні послуги. Тому суд, дотримуючись приписів ст.13 ЦПК України про розгляд справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що в період з 27 вересня 2014 року по 24 січня 2019 року вона та відповідач проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як жінка та чоловік. Зокрема, судом встановлено, що в даний період позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] були зареєстровані та проживали в одному будинку, мали спільний бюджет та були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо виховання та утримання спільних дітей, утримання будинку, в якому проживали, піклувалися один про одного. Щодо позовних вимог в частині визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, суд вважає, що в даному випадку слід керуватися ч.1 статті82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Як вище зазначено, відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав , що спірні земельна ділянка та збудований на ній житловий будинок набуті за час шлюбу, і суд не має сумнівів щодо достовірності цих обставин, так як такі підтверджуються належними доказами, а саме державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА№725489 від 11.10. 2005 року та свідоцтвом про державну реєстрацію прав власності серії СЕВ №9223557 від 02.02.2012 р. ( а.с.11,12). Зважаючи на позицію позивачки, що дане майно набуте за час шлюбу, а також визнання даних обставин відповідачем, суд вважає, що ці обставини визнаються учасниками справи, тому такі не підлягають доказуванню. Відповідно зі статтями 60- 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на правах спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Оскільки судом встановлено, що спірні земельна ділянка та житловий будинок набуті сторонами за час шлюбу, тому такі слід визнати спільною сумісною власністю подружжя, та як наслідок, наявні правові підстави для визнання за позивачем та відповідачем права власності за кожним з них по Ѕ частині такого майна. З врахуванням встановленого, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення повністю. У даній справі ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 липня 2019 року, в порядку забезпечення позову, накладено арешт на спірний житловий будинок [ADDRESS] , який слід скасувати у зв`язку з прийняттям рішення у справі. Крім того, оскільки позов задоволено повністю, у відповідності зі ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору розміром 8 484,2 грн., слід покласти на відповідача.

Outcome: approved