Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

15 квітня 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] про поновлення строку позовної давності, про встановлення факту постійного проживання однією сімєю з відповідачем та визнання майна спільною власністю та права власності на ? частку житлового будинку з господарськими будівлями, в якій посилається на те, що з відповідачем по справі вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 1990 року. Від цього шлюбу у них є дочка -[PERSON], [INFO]. З відповідачем вони проживали та були зареєстровані в [INFO]. Вона з відповідачем виїхали на заробітки за кордон, через деякий час відповідач повернувся, а вона продовжувала працювати за кордоном. Працюючи тривалий час за кордоном вони заощадили значні кошти 17000 Евро, та на які вони мали намір придбати житловий будинок в с. Белелуя Снятинського району Івано-Франківської області. [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Головна, 63 в с.Недобоівці Хотинського району Чернівецької області у 2006 році під час їхнього спільного проживання. У 2008 році вона захворіла на важку хворобу онкологічне захворювання в Італії і в 2008 р. та 2011 р. була прооперована та отримувала курси хіміотерапії. З відповідачем вони продовжували спільно проживати і про те, що без її відома та у її відсутність відповідач в Хотинському районному суді розірвав із нею шлюб їй відомо не було. Тільки у січні 2010 року відповідач повідомив її про те, що він розірвав шлюб по тій причині, що вона проживала в Італії, а він на Україні, однак не хотів їй нічого про це говорити, так як в їхніх стосунках нічого не помінялось, та вирішив повторно зареєструвати із нею шлюб, 13 січня 2010 року шлюб між ними було зареєстровано і фактично постійно вони проживали однією сім'єю і не припиняли спільного проживання. У 2013 році коли вона приїхала в черговий раз на Україну, то [PERSON] в будинок по вул. Головна, 63 в с. Недобоївці не впустив і заявив, що даний житловий будинок є його особистою власністю. Як стало їй відомо, відповідач 11 серпня 2006 року розірвав із нею шлюб, через два з половиною місяці після розірвання шлюбу відповідач придбав житловий будинок по вул. Головна, 63 в с. Недобоївці Хотинського району. Зазначає, що у відповідності до ст. 74 Сімейного кодексу України якщо чоловік і жінка проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, а тому вважає, що житловий будинок по вул. Головна, 63 в с. Недобоївці, який придбаний [PERSON] через два місяці після розірвання шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, так як на час його придбання вони не припиняли спільного проживання, що підтверджується повторною реєстрацією шлюбу, актом Белелуйської сільської ради. Через важку хворобу вона знаходилась на лікуванні в Італії, а тому їй не було відомо,що відповідач розірвав шлюб і в цей час прибав будинок. Просить суд поновити строк позовної давності та винести рішення, яким житловий будинок з господарськими будівлями по вул. Головна, 63 в с. Недобоївці Хотинського району визнати їхньою спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на ? частку вказаного житлового будинку з господарськими будівлями. Позивач [PERSON] та її представники в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити, зазначили, що в 2005 році до неї в Італію приїхав її чоловік [PERSON], який проживав там 4 місяці, після чого повернувся в Україну, щоб купити для них будинок за спільні кошти, які вона йому надала. Разом із її родичами проживав з 2005 року по 2010 рік у с. Белелуй Снятинського району, час від часу приїжджав в с. Недобоївці Хотинського району. Повторно шлюб зареєстрували в 2010 році, після чого проживали в новому будинку в с. Недобоївці. В 12 місяці 2010 року по 04.02.2011 року перебувала в Україні, приїхала в свій новий будинок в с. Недобоївці, однак її в будинок не впустили, оскільки [PERSON] проживав із іншої жінкою. Про те, що житловий будинок був придбаний саме в період часу коли шлюб було розірвано в 2006 році вона дізналася тільки в 2013 році. Просить поновити строк позовної давності, оскільки за цей період лікувалася. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила, житловий будинок був придбаний після розірвання шлюбу із [PERSON], не заперечувала той факт, що із 2006 року по 2010 рік її довіритель [PERSON] неодноразово приїжджав в Італію до [PERSON], однак враховуючи, що [PERSON] було пропущено строк звернення до суду, просить застосувати ч.4 ст. 267 ЦК України, та відмовити у позові. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що відповідач [PERSON] в період часу із 2005 по 2010 рік більше часу проживав в сестри позивачки в с. Белелуй Снятинського району, гроші на купівлю будинку в с. Недобоївці Хотинського району надала [PERSON], в [PERSON] була також і своя частина коштів. Знають, що шлюбні відносини із [PERSON] не припинялися до кінця 2010 року. Свідок [PERSON] пояснив суду, що відповідач проживає в [INFO], його дружина з ним не проживала, оскільки він її рідко бачив, знає, що дочка відповідача жила в с. Белелуя, куди [PERSON] часто навідувався. В 2011 р. у відповідача зявилась інша жінка, знає зі слів [PERSON], що будинок останній купив за свої кошти. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає відповідача давно, з позивачкою вони часто розходились, а саму її практично не бачив, знає, що [PERSON] купив будинок за власні кошти. Вислухавши пояснення сторін та представників, пояснення свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Норма ч. 5 ст. 267 ЦК України припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Можливість захисту порушеного права пов'язується із наявністю в особи поважних причин пропущення строку. Підстави, за якими суд визнає ту чи іншу причину поважною, є різними та можуть стосуватися особистого стану особи (тяжка хвороба, безпорадний стан, неписьменність, перебування позивача або відповідача у тривалому відрядженні, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном), необізнаність особи щодо місця перебування боржника, протиправних дій інших осіб та ін). Заявляючи позов про поновлення позовної давності, [PERSON] посилалася на онкологічне захворювання, постійне проживання за кордоном та необізнаність про те, що [PERSON] після розірвання шлюбу із нею придбав житловий будинок. Судом встановлено, що [PERSON] дійсно хворіє на онкологічне захворювання, часто потребує стаціонарного лікування, лікування здійснювалося у медичних установах України та Італії, за таких обставин, суд вважає, що причини, наведені позивачем, є поважними і строк позовної давності слід поновити. Судом встановлено, що згідно рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20.07.2006 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстровано 20.03.1990 року за № 5 актового запису в Недобоївській сільській раді розірвано. Рішення набрало законної сили 30.07.2006 року (а.с.6). Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.11.2006 року, відповідач [PERSON] придбав житловий будинок по вул. Головна,63 в с. Недобоївці Хотинського району, загальною площею 51,20 кв.м. (а.с.4 ) Згідно свідоцтва про шлюб серії І-МИ №081398 відділу реєстрації цивільного стану Хотинського РУЮ, [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб 13.01.2010 року (а.с. 7). Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-1У «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 1 Протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У відповідності до вимог ст. 3 СК України сім'ю складають особи, як спільно проживають, пов'язані спільним побутом , мають взаємні права та обов'язки. Для визначення осіб як такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом , мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю, необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а також наявність усталених відносин. Отже, законодавець передбачив можливість набуття права власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі, коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю. Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом встановлено, що не дивлячись на розірвання шлюбу 20.07.2006 року між [PERSON] та [PERSON], між ними і надалі складалися відносини притаманні подружжю, оскільки й надалі вони проживали однією сім'єю, хоча й в різних місцях, вели спільно господарство, що вбачається із акту обстеження матеріально-побутових умов від 14.02.2014 року. Крім того, згідно свідоцтва про шлюб серії І-МИ №081398 відділу реєстрації цивільного стану Хотинського РУЮ, [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб 13.01.2010 року. Судом також встановлено, та підтверджено свідками в судовому засіданні, що більшу частину коштів на будинок дала саме позивач [PERSON]. Вказаний факт стверджує про те, що вказаний житловий будинок був придбаний саме в інтересах їхньої сім'ї, а також те, що [PERSON] та [PERSON] вели спільно бюджет, що також в судовому засіданні ствердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Суд не бере до уваги покази інших свідків, оскільки останнім не було достовірно відомо за які кошти [PERSON] придбав будинок, та по якій причині виїжджав в с. Белелуй Снятинського району та чи підтримував подружні відносини із [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що на час придбання вказаного вище майна сторони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Придбання майна підтверджено відповідними доказами, які суд вважає достатніми і достовірними. Відповідно до ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 370 ч. 1. ч. 2 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно ч. 2 ст. 372 цього Кодексу у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до роз'яснень, що надані судам у п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60-74 Сімейного кодексу України). Виходячи з наявного конфлікту майнових інтересів, що викликано придбанням спірного майна в період незареєстрованих, але фактичних шлюбних відносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати у розмірі 487,20 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved