Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

16.08.2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому, просив суд, в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , а також на Ѕ частину автомобіля марки Wolkswagen polo, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 03 липня 2010 року він зареєстрував шлюб з відповідачем у Новомосковському міському відділі запису актів громадянського стану Дніпропетровської області. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 25 жовтня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/5494/16. Позивач зазначає, що в період шлюбу, за спільні кошти, ними було придбано квартиру [ADDRESS] , а також автомобіль марки Wolkswagen polo, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Право власності на означене майно зареєстроване на ім`я позивача, однак відповідно до норм ст.ст. 60,61 Сімейного кодексу України, вищезазначене майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за час перебування у шлюбі між ними е укладався шлюбний договір. Норми Сімейного Кодексу України гарантують кожному з подружжя право на поділ майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності, тому використовуючи таке право, з огляду на неможливість досягнення домовленості щодо реального поділу майна, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Ухвалою суду від 06 травня 2019 року відкрито провадження по справі. 17 вересня 2019 року канцелярією суду зареєстровано уточнену позовну заяву (а.с.29-30). Сторони в підготовче судове засідання не з`явилися, кожен окремо, звернулися з заявами про розгляд справи у їх відсутність, позивач позов підтримав, відповідач позов визнала. На підставі ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 03 липня 2010 року по 05 листопада 2016 року, про що свідчать копія свідоцтва про шлюб (а.с.10) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 жовтня 2016 року у справі № 183/5494/16, яке набрало законної сили 05 листопада 2016 року (а.с.13). Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать свідоцтва про їх народження (а.с. 11,12). Суду подано копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3660, у відповідності до якого [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (а.с.14-16). Крім того, суду надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля марки Wolkswagen polo, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , придбаного на підставі довідки-рахунку від 14.08.2012 року (а.с. 17). До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеним вище договором купівлі-продажу квартири стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що об`єкт нерухомості, а саме квартира за [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у нерухомому майні, є рівними. Вирішуючи питання щодо поділу автомобіля суд звертає увагу на наступні норми закону. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрат її цільового призначення. Сторони відмовляються добровільно поділити спірний автомобіль, питання про стягнення грошової компенсації сторонами не ставиться. Між тим, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступне. Вирішуючи питання про поділ майна, яке є суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отриманння грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди, присудження грошової компенсації може мати з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними, відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. За змістом п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», якщо неподільні речі не можуть бути реально поділенні між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Аналізуючи викладене, суд, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов до висновку про визнання за кожним з подружжя права власності по Ѕ частині на автомобіль марки Wolkswagen polo, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , кузов № [NUMBER] . Тому, зважаючи на подану відповідачем заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved