Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

16 лютого 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] , поданий в особі представника позивача - адвоката Лисенко І.Ю., та який в подальшому був уточнений в редакції від 12 квітня 2021 року, до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації в Запорізької області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу батька. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] зазначає, що 12 грудня 2019 року між нею, [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу і до теперішнього часу малолітні діти мешкають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Позивачка також вказує, що 27 січня 2021 року вона звернулась до Василівського районного суду Запорізької області із заявою про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей у зв`язку з тим, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей в добровільному порядку не надає. Крім того, [PERSON] усно звернулась до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд малолітніх дітей за межі України, а саме до Республіки Польща, місто Гданськ для відпочинку. На теперішній час [PERSON] відмовляється надавати дану згоду, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом. В обґрунтування позовної заяви, позивачка вказує, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Та вказує, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду та мети виїзду. Виходячи з вищенаведеного позивачка просить, надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за межі України до Республіки Польща в місто Гданськ без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком на три місяці з дати набрання рішення суду законної сили. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 10 березня 2021 року відкрито провадження у даній цивільній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, з повідомленням (викликом) сторін (а.с.17). Позивачка [PERSON] та представник позивача - адвокат Лисенко І.Ю. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, проте до канцелярії суду надійшла заява представника позивача [PERSON] , в якій вона просить розглядати справу без її участі та у відсутність її довірителя, позовні вимоги [PERSON] , які викладені в уточненій позовній заяві, підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.34). В судове засідання відповідач [PERSON] повторно з`явився, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування), що підтверджується поштовим конвертом що повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відмовився» (а.с.30), що вважається його належним сповіщенням, також належне сповіщення відповідача здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду, відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України (а.с.32). Проте, будь-яких документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачем суду не надано, відзиву на позов та будь-яких заперечень проти позовних вимог суду не представлено. Представник третьої особи Служба у справах дітей Василівської районної державної адміністрації в Запорізької області в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду подано представником заяву, в якій просять розглянути справу за відсутності представника, порушень прав малолітніх дітей не вбачають, позовні вимоги підтримують (а.с.33,35). Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди позивачів, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами цивільної справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; , учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, та копія даного рішення, яке набрало законної сили 14.01.2020 року, міститься в матеріалах справи (а.с.7-8). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , де в графі «мати» вказана [PERSON] та в графі «батько» - [PERSON] , про що зроблений актовий запис № 25, та копія якого міститься в матеріалах справах (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , де в графі «мати» вказана [PERSON] , а в графі «батько» зазначений [PERSON] , про що зроблений актовий запис № 5, та копія якого міститься в матеріалах справах (а.с. 10). Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно із положеннями ст.270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на свободу пересування. Аналогічне право закріплене ч.1 ст.313 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до п.3 Правил перетинання державною кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, на підставі: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно п.п.2 п.4 Постанови КМУ від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків уразі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до положень ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Таким чином, виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітніх дітей за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, так як позивачка [PERSON] має намір поїхати зі своїми малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] до Республіки Польща, в місто Гданськ, для покращення здоров`я дітей, та з метою розширенням їх світогляду, їх духовного та інтелектуального розвитку як особистості, так і з причин, які зумовлені потребою їх нормального фізичного, духовного і морального розвитку, а тому суд вважає необхідним позов задовольнити та надати [PERSON] , [INFO] дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за межі України до Республіки Польща в місто Гданськ без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком на три місяці з дати набрання рішення суду законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved