Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

16.08.2018 позивач звернулась до суду з позовної вимогою до відповідача про визнання недійсним договору іпотеки, на обґрунтування якого вказала, що 11.05.2006 між нею та ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед відповідачем по кредитному договору від 11.05.2006. В даній квартирі з моменту народження по теперішній час були зареєстровані її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] Проте, в 2018 році позивач дізналась, що на час укладення договору іпотеки малолітні діти з 26.04.2006 по 19.09.2007 були зняті з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі. Позивач не надавала згоди на зняття з реєстрації своїх дітей, тому вважає, що вказаний договір іпотеки був посвідчений без згоди служби в справах дітей та сім'ї міста Обухова, а тому порушує права дітей та повинен бути визнаний судом недійсним. 12.11.2018 відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує щодо позовних вимог, оскільки на час укладення договору іпотеки позивач письмово підтвердила, що малолітні діти в квартирі, яка передана в іпотеку не зареєстровані, надавши про це відповідні докази, позивач не надала доказів, що діти зняті з реєстрації без її згоди, оспорюваних правочин не порушив права малолітніх дітей, крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності. Також відповідач зазначив, що на даний час змінилась форма підприємства відповідача, та наданий час вірною є назва Акціонерне товариство «Укрсоцбанк». 16.08.2018 року винесено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили визнати недійсним договір іпотеки від 11.05.2006 року, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідач в судовому засідання не з'явився, подав письмові пояснення в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім'ї міста Обухова, в судове засідання не з'явився, подав клопотання в якому просив розглянути справу без його участі, щодо винесення рішення поклався на розсуд суду. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань не надав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, та письмові докази, суд встановив наступне. 11 травня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено та нотаріально посвідчено іпотечний договір № 04/І-0180, згідно умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії №36/05-52 від 11.05.2006 року, нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру загальною площею 69,02 кв.м., жилою площею 41,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Обґрунтовуючи позов позивач посилається на порушення цивільних прав її дітей. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 7 ст. 7, ст. 177 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Як вбачається з довідки № 547 від 24.01.2018 року, виданої Виконавчим комітетом Обухівської міської ради Київської області, [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 17.12.2002 року по 26.04.2006 року. Іпотечний договір № 04/І-180 було укладено 11.05.2006 року. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що на момент укладення договору іпотеки в спірній квартирі малолітні діти позивача не були зареєстровані, а від так відсутність реєстрації дитини позбавила можливості орган опіки та піклування висловитись щодо надання попереднього дозволу на укладання договору іпотеки. Та як наслідок, передання квартири в іпотеку здійснювалося без попереднього отримання від органу опіки та піклування дозволу на вчинення правочину, право на користування яким мають неповнолітні діти. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом не приймаються як належні та допустимі докази - пояснення позивача щодо проживання разом із нею дітей [PERSON] та [PERSON] і довідок із навчального закладу, у зв'язку із тим, що вони не підтверджені із взаємопов'язаними з ними істотними обставинами, які відповідно до норми матеріального права створюють фактичну основу спірних правовідносин. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У такому випадку, якщо власник майна укладає правочини, який впливає на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення прав дитини на житло внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Право на житло має бути підтверджене відповідними правовстановлюючими документами або довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що квартира перебувала у користуванні неповнолітніх дітей на час укладення іпотечного договору. Крім того, згідно п. 1.6.4 Іпотечного договору, іпотекодавець свідчить та гарантує, що на момент укладення цього договору за місцезнаходженням предмету іпотеки не зареєстровані (не прописані) та не проживають малолітні або неповнолітні особи, а також наймачі за договором найму. На підставі аналізу наданих письмових доказів (іпотечного договору, довідки про склад сім'ї від 24 січня 2018 року) суд встановив, що під час укладання іпотечного договору, з документів, які надала банку позивач [PERSON], неповнолітні діти позивача [PERSON],[INFO] на [PERSON] [INFO] не були зареєстровані у спірній квартирі а від так у них бути відсутні майнові права на неї. Крім того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що неповнолітні діти були зняті з реєстрації у спірній квартирі поза її волею. Банк не чинив перешкод [PERSON] у наданні нею достовірних відомостей про майнові права неповнолітніх дітей. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 331/3496/16-ц провадження № 61-18760св18, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 зроблено висновок, що правочин, що вчинений стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним. У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 зроблено висновок, що при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Підстав для застосування строку позовної давності відсутні, оскільки судом не встановлено порушення права позивача. Водночас, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем судовий збір було сплачено у розмірі 704 грн. 80 коп., отже суд вважає за необхідне залишити судовий збір за позивачем. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed