Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

16 липня 2019 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом, в якому вказувала, що рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 03 жовтня 2018 року їхній з [PERSON] шлюб, від якого вони мають сина [PERSON] , [INFO] , було розірвано. Рішенням цього ж суду від 02 жовтня 2018 року з [PERSON] на її користь стягнуто аліменти на утримання сина. Відповідач визнав вказаний позов, оскільки між ними була досягнута домовленість, що син буде проживати разом з нею. 15 червня 2019 року, коли вона знаходилася в лікарні, а застуджений [PERSON] перебував у її матері [PERSON] , яка проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] під`їхав до вказаного будинку, покликав сина з подвір`я, посадив його в машину та поїхав. До цього часу без її згоди [PERSON] перебуває у відповідача, який відмовляється повернути сина, повідомити їх місце знаходження, а також обмежує її спілкування із сином телефоном. Посилаючись на викладене, на підставі ст. 162 СК України [PERSON] просила постановити негайне до виконання рішення про відібрання малолітнього [PERSON] від [PERSON] і повернути їй сина. Ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області від 26 липня 2019 року відкрито провадження в даній справі та залучено до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Орган опіки та піклування Білопільської міської ради Сумської області. 21 серпня 2019 року [PERSON] здала на пошту позовну заяву, в якій змінила предмет позову. Просила стягнути на її користь 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди. 07 жовтня 2019 року остання збільшила розмір позовних вимог і остаточно просила стягнути з [PERSON] на свою користь 74000 грн. на відшкодування завданої їй та малолітньому [PERSON] моральної шкоди. Заяву мотивувала тим, що 26 липня 2019 року відповідач повернув їй сина, але своєю протиправною поведінкою завдав їй та сину моральної шкоди. Ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Конорєв В.О. позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Представники останнього - адвокати Максименко Е.П., Нестеренко М.В. у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначили, що місце проживання дитини не було визначено ні судом, ні органом опіки, а тому [PERSON] не міг самочинно змінити місце проживання, у зв`язку з чим немає підстав і для відшкодування моральної шкоди. При цьому просили врахувати, що батько і мати мають рівні права на участь у вихованні дитини. Представник Органу опіки та піклування - Усик І.А. в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі. У попередньому судовому засіданні зазначила, що при вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши позивача, адвокатів, представника третьої особи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 12 липня 2014 року по 02 листопада 2018 року сторони перебували в шлюбі, від якого мають сина [PERSON] , [INFO] (том 1 а. с. 43). Після укладення шлюбу із [PERSON] позивачу було присвоєно прізвище [PERSON] . У судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що з 15 червня по 26 липня 2019 року [PERSON] перебував разом з батьком [PERSON] . Свідок [PERSON] суду показала, що з 1994 року працює психологом. Висновок, який є в матеріалах справи, вона робила як спеціаліст, а тому в ньому викладена її суб`єктивна думка. При цьому остання пояснила, що висновок було зроблено лише на підставі бесід із [PERSON] та її сином. Відповідача вона жодного разу не бачила, з ним не спілкувалася, будь-яких документів не вивчала. Свідок [PERSON] показала, що вона працює на посаді начальника Служби в справах дітей Білопільської районної державної адміністрації. 21 червня 2019 року до Служби звернувся [PERSON] з приводу врегулювання питання виховання дитини. Крім того, останній звертався з приводу того, що колишня дружина не дає йому бачитися із сином, на що йому була надана консультація щодо вирішення питання. З питанням щодо визначення місця проживання дитини до Служби ніхто не звертався. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні не допитувалися, оскілки стороною позивача спочатку було заявлено клопотання про допит зазначених осіб в якості свідків, але в подальшому останні відмовилися від допиту цих свідків і відмова прийнята судом. Сторона відповідача на допиті вказаних осіб не наполягала. Жоден із зазначених свідків, у тому числі й свідки, заявлені стороною позивача, не показав суду, що місце проживання дитини було визначено судом або органом опіки. Відповідно до ч. 1 ст. 160, абз. 1 ч. 1 ст. 162 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ст. 141 СК України). Абзацом 1 ч. 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу того, з ким буде проживати дитина. Проте, доказів того, що сторони зверталися до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини або органу опіки і піклування суду надано не було. Свідок [PERSON] показала, що до Служби в справах дітей Білопільської районної державної адміністрації з питанням щодо визначення місця проживання дитини ніхто не звертався. Звертаючись з позовом до суду позивач обґрунтовувала його тим, що її з відповідачем син [PERSON] проживав разом з нею, про що при вирішенні справи про стягнення аліментів була досягнута усна домовленість. 15 червня 2019 року відповідач без її дозволу забрав сина, якого повернув лише 26 липня 2019 року. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Конорєв В.О. також стверджував, що рішенням суду про стягнення аліментів було визначено, що дитина буде проживати з матір`ю. Але належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів ні позивач, ні її адвокат суду не надали. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц. Доводи представника позивача про те, що відповідач повернув дитину матері лише тому, що дізнався про позов, суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Як пояснила позивач, дитину їй повернули 26 липня 2019 року, цього ж дня ухвалою судді Білопільського районного суду Сумської області було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду, а копію даної ухвали [PERSON] отримав лише 31 липня 2019 року, тобто вже після того, як дитина була з матір`ю (том 1 а. с. 16, 20). Посилання адвоката Конорєва В.О. на те, що [PERSON] вчинив неправомірні дії відносно сина [PERSON] , суд вважає необґрунтованими, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження зазначеного суду надано не було. Враховуючи, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання [PERSON] , [INFO] , було визначено судом або органом опіки і піклування разом з матір`ю за певною адресою, а відповідач його протиправно змінив, позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed