Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

16.02.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] . Позивач просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Зазначена квартира в 2018 році подарована йому рідною сестрою [PERSON] , яка й досі зареєстрована за цією адресою. Зазначає, що сестра фактично у цій квартирі давно не проживає та має у власності особисте житло. Факт не проживання сестри у квартирі підтвержується актом, в якому наведені свідчення сусіда та матері [PERSON] та [PERSON] , яка там фактично проживає. Перешкод у проживанні в даній кварті їй ніхто не чинить. Витрати на утримання квартири несе лише [PERSON] [PERSON] добровільно з реєстрації не знялась, де перебуває на даний час позивачу не відомо. Факт реєстрації відповідача у квартирі позивача є перешкодою у користуванні та вільному розпорядженні майном. 25.02.2021 відкрито провадження у справі. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судові засідання, призначені на 25.03.2021 та на 05.05.2021 не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд направляв поштову кореспонденцію за зареєстрованим місцем проживання відповідача. На адресу суду повернулись поштові відправлення з причин їх не вручення адресату, тому в розумінні п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою. Відзив на позов не надходив. Позивач не заперечив щодо винесення заочного рішення у справі. На підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК України, за сукупністю підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 28.08.2018 [PERSON] , в інтересах якого діяла [PERSON] , подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором здійснено: - запис від 18.06.2018 про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; -\~запис від\~11.09.2018 про право власності [PERSON] на будинок [ADDRESS] . [PERSON] з 20.06.2007 зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується інформацією, наданою Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] . 03.02.2021 головою ОСББ «Французький двір» Самотєєвим В.Г. за участю сусіда [PERSON] (проживає в [ADDRESS] ) та матері позивача та відповідача [PERSON] , складено Акт про те, [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2018 року по даний час. Згідно з поясненнями матері, квартиру в оренду не здається, вона фактично одна проживає квартирі [ADDRESS] . Донька не проживає з 2018 року. Згідно з довідкою від 05.02.2021, виданою головою ОСББ «Французький двір № 41» [PERSON] в квартирі [ADDRESS] без реєстрації проживає мати власника - [PERSON] , [INFO] . Сестра власника квартири - [PERSON] , [INFO] , в квартирі не проживає з 2018 року по теперішній час, її особисті речі в квартирі відсутні. Комунальні платежі та послуги сплачує [PERSON] [PERSON] надав квитанції за період з 2018 року по 2021 рік, що підтверджують сплату ним комунальних послуг та витрат на утримання квартири [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що від давно знає позивача [PERSON] , а його сестру [PERSON] бачив один раз. Зокрема, робив у квартирі [ADDRESS] ремонт. В квартирі жодного разу, коли був не бачив [PERSON] та її речей. Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень частин першої, другої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом частини другої статті 386 ЦПК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №209/2642/18). Судом з`ясовувалось питання тривалості відсутності відповідача у квартирі, чи не втратила особа інтерес до проживання у спірній квартирі, наявності чи відсутності перешкод у доступі до проживання в цій квартирі, чи справедливим буде визнання її такою, що втратила право користування житлом, в якому зареєстрована, наявність іншого житла для проживання. В контексті обставин даної справи, суд бере до уваги те, що відповідач вже не є членом сім`ї позивача, проте зареєстрована у квартирі, яку подарувала братові, діючи в інтересах [PERSON] . Відповідач має у власності власне житло. Позивачем доведено факт відсутності відповідача у спірній квартирі більше одного року без поважних причин. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили про створення з боку позивача перешкод відповідачу у проживанні в даній квартирі, спільним побутом з позивач та відповідач не пов`язані. Отже, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житлом, передбачених ст. 71 ЖК України, немає. Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів у справі, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд, що позовні вимоги є обгрунтованими, а позов підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат вирішити відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved