Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

16.04.2019 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», через представника за довіреністю, Гаренко Н.В. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукти кредитних карт № б/н від 22.08.2015 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 6440,25 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач виконав умови договору. Однак, відповідач зі своєї сторони порушив умови договору та має прострочену заборгованість. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 05.08.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав клопотання про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, проти винесення заочного рішення в разі повторної неявки відповідача не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повернувся конверт з відміткою «за зазначеною адресою не проживає», тому у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України на офіційному веб-сайті судової влади України було розміщено оголошення. Враховуючи вимоги частини 11 статті 128 ЦПК України «з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Однак, [PERSON] відзив не надіслав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 22.08.2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої останній отримав кредит у розмірі 6440,25 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також, із Генеральної угоди вбачається, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та Банком договір. А також, своїм підписом Позичальник підтвердив, що він ознайомлений з Умовами та правилами. При укладанні вказаного Договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання, є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Разом з цим встановлено, що відповідач порушив зобов`язання по кредитному договору. Таким чином, заборгованість за ним станом на 14 березня 2019 року становить 20291,48 грн., з яких: - 5907,99 грн. - заборгованість за кредитом; - 3376,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 8979,78 грн. - заборгованість за пенею та комісією; - 2027,62 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Правовідносини між сторонами випливають із зобов`язань, що виникають внаслідок договору, які врегульовані нормами глави 48 ЦК України, зокрема згідно вимог статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно п. п. 2.1.1.5.5-2.1.1.5.6 Умов і правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його використання, за перевищення кредитного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених даним договором. У випадку невиконання зобов`язань за договором, на вимогу банку виконати зобов`язання щодо повернення кредиту (в тому числі простроченого кредиту і овердрафта), оплати винагороди банку. Отже, враховуючи те, що [PERSON] не виконує взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 22 серпня 2015 року, суд вважає, що позовна заява в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування є обґрунтованою. Що стосується стягнення пені та штрафів, то суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 2.1.1.12.6.1 Договору про надання банківських послуг, п.2.8 Генеральної угоди, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов`язань, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час, згідно з пунктом 2.2 Генеральної угоди сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків погашення заборгованості. Отже, враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, яку в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню лише заборгованість по штрафу, згідно п.2.2 Генеральної угоди у сумі 2027,62 грн. Таким чином, ставлячи питання про одночасне стягнення пені та штрафу, банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов`язання, що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 2.2 Генеральної угоди (стягнення штрафу) та п.2.8 (стягнення пені) визначено стягнення за порушення зобов`язань по погашенню кредиту. Таким чином, оскільки умовами Генеральної угоди передбачено першочергове стягнення неустойки у вигляді штрафу (п.2.2 Генеральної Угоди),а тому суд уважає, що вимоги позивача про стягнення пені (п.2.8 Генеральної Угоди) є безпідставними. За таких обставин, ураховуючи, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором в установлені договором строки, позивач внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за Генеральною угодою б/н від 22.08.2015 р., яка виникла станом на 14.03.2019 р., у розмірі 11311,70 грн., що включає: - 5907,99 грн. - заборгованість за кредитом; - 3376,09 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом.; - 2027,62 грн. - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн. Враховуючи вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, суд вважає за доцільне, стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 1921,00 грн. На підставі викладеного, ст.ст.192, 526, 530, 533, 549, 589, 599, 610, 612, 627, 629, 1049, 1050, 1054 Цивільного кодексу,

Outcome: partial