Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

16 вересня 2020 року [PERSON] (надалі також- позивачка, [PERSON] ) звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області з позовною заявою до [PERSON] (надалі також - відповідач, [PERSON] ), третя особа: [PERSON] , в якій просила встановити факт родинних відносин, а саме: що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є рідним дядьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків (а.с. 31). На усунення недоліків позивачем до суду 06 жовтня 2020 року надані документи відповідно до ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 19 жовтня 2020 року після отримання від Виконавчого комітету Новосанжарської селищної ради відповіді № 1014/11-12 від 16.10.2020 на запит суду про зареєстроване місце проживання відповідача позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 41). Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження у справі № 542/1125/20 до 90 днів (а.с. 78). Своєю ухвалою від 20 січня 2021 року суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду по суті (а.с. 88-89). В прохальній частині позовної заяви [PERSON] просила витребувати у відповідача свідоцтво про смерть [PERSON] , а також у письмових поясненнях від 18.12.2020 нею зазначено про необхідність витребування вказаного свідоцтва, а також справи № 2-231/1900 з архіву суду. Однак, в підготовчому судовому засіданні зазначені клопотання позивачка та її представник не підтримали, просили суд зняти їх з розгляду. З огляду на викладене, суд не вирішував питання про витребування відповідних документів. Аргументи учасників справи В обґрунтування позовних вимог, [PERSON] зазначала, що вона є племінницею [PERSON] , який помер [INFO] . З метою оформлення права на спадщину після померлого [PERSON] вона звернулась до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області, яка відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, оскільки заявницею не були надані всі необхідні документи, що підтверджують наявність підстав для закликання її до спадкоємства за законом, як племінниці, у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин з померлим [PERSON] . З метою встановлення факту її родинних відносин з [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом в порядку позовного провадження, оскільки існує спір про право щодо спадкування за померлим [PERSON] між нею та відповідачем - [PERSON] . В обґрунтування того, що вона є племінницею [PERSON] , позивачка зазначила, що її мати [PERSON] є сестрою [PERSON] по матері - [PERSON] . Зокрема, у [PERSON] у шлюбі з [PERSON] народився син - [PERSON] , [INFO] народження . Після смерті чоловіка - [PERSON] , [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , у шлюбі з яким народилась [PERSON] - мати позивачки. З огляду на викладене, [PERSON] є матір`ю [PERSON] та [PERSON] , які є братом та сестрою. Так як позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] , то [PERSON] є її дядьком. В метою встановлення відповідного факту в судовому порядку, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом. 11 листопада 2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 54-55), за змістом якого він проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на наступне. Ним зазначено, що він є сином [PERSON] . Ним заперечено той факт, що [PERSON] та гр. [PERSON] є матір`ю та сином, оскільки відсутні підтверджуючі ці обставини документи, вони не мали спільного сумісного майна, були сусідами. Відповідачем у відзиві поставлено під сумнів достовірність наданої позивачем до суду копії свідоцтва від 29.01.1938, через відсутність на ньому мокрої печатки, вказано про неправдивість аргументів позивачки та відсутність підстав для виклику свідків. 18 грудня 2020 року від позивачки [PERSON] до суду надійшли пояснення на відзив, в якому вказано на безпідставність аргументів відповідача щодо відсутності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як сином та матір`ю, оскільки вказана обставина підтверджується ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області у справі № 2-231/1990 та свідоцтвом від 29.01.1938 року. Факт того, що [PERSON] була заміжня та мала прізвище [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження № 147 від 25.11.1935. Також, акцентовано увагу на тому, що [PERSON] не є сином [PERSON] . В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повістки на зареєстровану адресу проживання відповідача - [ADDRESS] , яка повернулась до суду із зазначенням причини невручення - «адресат відсутній за даною адресою». З огляду на викладене, враховуючи зміст пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Клопотань про відкладення судового засідання не надсилав, про причини неявки не повідомляв. Третя особа, приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Лугова Л.П. - в судове засідання не з`явилась, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином. У заяві від 23.02.2021 № 23/01-16, що надіслана до суду просила розглядати справу без її присутності, при винесенні рішення поклалась на розсуд суду (а.с. 109). Частиною 1 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вирішив розгляд справи здійснювати за даної явки та на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, заслухавши пояснення свідків у судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. Обставини справи, встановлені судом З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] народилась [INFO] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07 жовтня 1963 року, [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої зазначені: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 10). 08 вересня 1984 року [PERSON] , [INFO] народження , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , про що складено запис № 42 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11). Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, матір`ю [PERSON] є [PERSON] . До укладення шлюбу [PERSON] з [PERSON] 05 жовтня 1962 року, як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 05 жовтня 1962 року, [PERSON] мала прізвище « [PERSON] » (а.с. 13). В свою чергу, [PERSON] народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження від 04 липня 1962 року серії [NUMBER] (а.с.12). Отже, [PERSON] є бабусею позивачки - [PERSON] . Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] встановлено, що [PERSON] померла [INFO] у віці 81 років (а.с. 17). В матеріалах справи наявна копія посвідки про народження № 147 на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). На підтвердження того, що [PERSON] , бабуся позивачки, та [PERSON] є однією і тією ж самою людиною, позивачем до суду надана копія ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 листопада 1990 року у справі № 2-231/1990 г. (а.с. 20). За змістом вказаної ухвали встановлено, що свідоцтво від 29 січня 1938 року, індекс 312, видане Народним судом Новосанжарського району Харківської області на ім`я [PERSON] , належить померлій [PERSON] . В свою чергу, відповідно до цього свідоцтва про спадщину, яке належить згідно із рішенням суду [PERSON] і видане на ім`я [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та її неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] народження, є спадкоємцями в рівних долях на майно, що осталось після смерті [PERSON] . З огляду на викладене, вважаючи, що бабуся позивачки - [PERSON] є матір`ю [PERSON] , останній є братом - [PERSON] , яка доводиться матір`ю позивачки. А отже, на думку позивачки, [PERSON] є її дядьком. З метою оформлення спадщини після померлого дядьки [PERSON] , [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Лугової Л.П. 07 вересня 2020 року своєю постановою № 115/02-31 (а.с. 9) приватний нотаріус Лугова Л.П. відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме: видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало померлому [INFO] її дядькові [PERSON] , [INFO] . Підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що заявницею [PERSON] не надані всі необхідні документи, які підтверджують наявність підстав для її закликання до спадкоємців за законом, як племінниці, по праву представлення згідно з пп. 3 ст. 1266 ЦК України. Вказано про відсутність документів, що можуть бути доказом родинних відносин спадкоємців зі спадкодавцем. Як зазначено у позовній заяві, вказані обставини спонукали [PERSON] звернутись до суду із відповідним позовом про встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з тим, що позивач не має можливості документально підтвердити родинний зв`язок між нею та померлим [PERSON] та отримати свідоцтво про право на спадщину. Надаючи оцінку позовним вимогам [PERSON] , суд виходить з наступного. Норми права, які підлягають застосуванню Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частин 1 та 2 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК). Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права». Також, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011, ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За загальним правилом, відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, встановлення фактів, що мають юридичне значення суд розглядає в порядку окремого провадження, окрім випадків коли заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право. Висновки щодо правозастосування Надаючи оцінку викладеним обставинам з урахуванням зазначених норм законодавства, суд виходить з наступного. З наданих до суду і досліджених у судовому засіданні документів вбачається, що [PERSON] , [INFO] народження , є донькою [PERSON] , [INFO] . В свою чергу, [PERSON] є донькою [PERSON] . Отже, [PERSON] є бабусею позивачки. Досліджуючи факт родинних відносин між позивачкою [PERSON] та гр. [PERSON] , судом встановлено наступне. На підтвердження того, що [PERSON] , бабуся позивачки, та [PERSON] є однією і тією ж самою людиною, позивачем надана до суду копія ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28 листопада 1990 року у справі № 2-231/1990 г. (а.с. 20). За змістом вказаної ухвали встановлено, що свідоцтво від 29 січня 1938 року, індекс 312, видане Народним судом Новосанжарського району Харківської області на ім`я [PERSON] , належить померлій [PERSON] . В свою чергу, відповідно до цього свідоцтва про спадщину, яке належить згідно із рішенням суду [PERSON] і видане на ім`я [PERSON] , вбачається, що [PERSON] та її неповнолітній син - [PERSON] , [INFO] народження, є спадкоємцями в рівних долях на майно, що осталось після смерті [PERSON] . В свою чергу, з посвідки про народження № 147 (а.с. 18) встановлено, що [PERSON] та [PERSON] - це одна й та сама людина. З огляду на викладене, [PERSON] , яка до шлюбу з чоловіком [PERSON] мала прізвище [PERSON] ( [PERSON] ) є матір`ю [PERSON] . Отже, [PERSON] є одночасно матір`ю [PERSON] , яка доводиться матір`ю позивачки, та [PERSON] , який, враховуючи викладене, є дядьком позивачки [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] , пояснила наступне. Вона зазначила, що [PERSON] доводилась сестрою її бабусі [PERSON] . Пояснила, що [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , у шлюбі народився [PERSON] . Після смерті чоловіка [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] , у шлюбі з яким народилась [PERSON] - мати позивачки. Отже, [PERSON] , як зазначено свідком, є дядьком [PERSON] . [PERSON] пояснено, що [PERSON] до смерті відвідував [PERSON] , був на її весіллі, як дядько. Факт того, що [PERSON] є його племінницею для свідка очевидний. Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] також підтвердила той факт, що [PERSON] є дядьком [PERSON] , повідомивши обставини, аналогічні вказаним свідком [PERSON] . Також, до суду представником позивача та позивачем надані фотографії зі сімейного архіву позивача, а саме: з її весілля, на якому був присутній [PERSON] , та фотокартки на документах - військовому квитку, водійському посвідчені. Суд зазначає, що співставивши відповідні фотокартки, можливо встановити, лише той факт, що [PERSON] дійсно був присутній на весіллі позивачки. Але того факту, що [PERSON] є її дядьком надані для дослідження фотографії не підтверджують. Не можуть бути доказом родинних відносин у даному випадку й такі документи, як технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки відповідні документи на посвідчують жодним чином факт родинних відносин між цими особами. Надаючи оцінку аргументам відповідача [PERSON] , викладеним у відзиві на позов, суд зазначає наступне. Судом на підставі досліджених доказів встановлено той факт, що позивачка є племіннцицею [PERSON] . Відповідачем до суду не надано доказів, які вказаний факт можуть спростувати. Твердження про те, що досліджене в судовому засіданні свідоцтво Народного суду Новосанжарського району від 29.01.1938, копія якого наявна в матеріалах справи, не має юридичної сили і є нікчемним, не знаходить свого об`єктивного підтвердження і жодних доказів його нікчемності відповідачем не вказано. Відсутність печатки на ньому не є беззаперечним доказом його недійсності. Крім того, суд зазначає, що вказане свідоцтво було предметом дослідження у справі № 2-231/1990 г., за результатами розгляду якої встановлено, що таке свідоцтво належить [PERSON] . Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що обставини, на які посилається позивач у своїй позовній заяві, відповідачем не спростовані та знайшли своє підтвердження у наданих до суду доказах. Отже, суд приходить до висновку, що факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] , а саме: що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , є рідним дядьком [PERSON] , [INFO] , є таким, що доведений. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved