Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

17.02. 2014 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ТзОВ «Кредит Колекшн Груп» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500079903 від 04.03. 2008 року. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ «Кредит Колекшн Груп» заборгованість за Кредитним договором № 500079903 від 04.03.2008 у розмірі 24424,85 грн.; судові витрати покласти на відповідача. Позивач у позовній заяві як на підстави для задоволення заявлених позовних вимог покликається на наступні обставини: 29.12. 2008 р. ЗАТ «Альфа-Банк» (цедент) та ТзОВ «Кредитні ініціативи» (цесіонарій) уклали договір відступлення права вимоги боргу. Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги боргу до осіб, які є позичальниками банку за укладеними кредитними договорами та компенсує вартість такого боргу цеденту. За п. 2 Договору вимоги та ст. 514 ЦК України, цесіонарій набуває всі права вимоги, як до боржників, так і до кожного боржника, а також всі права щодо забезпечення виконання кожним боржником своїх зобов'язань, які належать цеденту за договорами про надання кредиту на момент набуття договором вимоги чинності, в тому числі, в порядку та на умовах, що передбачені договором про надання кредиту, вимагати сплати неустойки, інших виплат тощо. Цесіонарій має всі права розпоряджатися уступленими правами на власний розсуд, в тому числі переуступати їх, змінити на підставі окремо укладеного правочину, передати в забезпечення чи розпорядитись такими правами будь-яким чином. 14.07.2010 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» уклали договір факторингу. П. 2.1. Договору факторингу, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право вимоги до боржників за кредитним договором. Згідно Договору Факторингу та Витягу із акту приймання-передачі Реєстру Боржників від «14» липня 2010 року, клієнт передав позивачу право вимоги до [PERSON], яке виникло у банка. 04.03.2008 р. ЗАТ «Альфа-Банк» та відповідач уклали кредитний договір № 500079903 відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у сумі 2 494,00 доларів США . Договір є кредитним договором, відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за яким, зокрема, банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач, не повертаючи кредит (чергову частину) та не сплачуючи проценти за Договором, порушив вимоги статті 1054 ЦК України, щодо обов'язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти. Станом на 15.01.2014 року загальна сума заборгованості відповідача перед ТОВ «Кредит Колекшн Груп» становить 24 424,85 грн. На підставі наведеного позивач у позовній заяві просить суд задоволити заявлені позовні вимоги. Представник позивача ТзОВ «Кредит Колекш Груп» - Михалик Т.О. у судове засідання не з'явився, проте подав до суду письмову заяву у якій просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи без участі відповідача чи відкладення розгляду справи до суду від останнього не надходило. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст. 224 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідача, у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно ст. 226 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі в їх сукупності судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: згідно ч.ч. 1, 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. На виконання зазначених норм закону позивачем, крім іншого, представлено суду: Договір факторингу фінансування клієнта № 29122008 від 29.12. 2008 року укладений між ЗАТ «Альфа - Банк» (клієнт) та ТзОВ «Кредитні Інвестиції» (фактор). Згідно п. 1.1 зазначеного договору за цим договором фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку 1 до Договору. Витяг з Договору факторингу від 14.07. 2010 року, укладений між ТзОВ «Кредитні Інвестиції» (клієнт) та ТзОВ «Кредит Колекшн Груп» (фактор). Згідно п. 2.1 зазначеного договору в порядку та на умовах визначених цим Договором, фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити факторові своє право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких міститься в додатку 1 до Договору. Згідно витягу з додатку 1 до Договору факторингу від 14.07. 2010 року /реєстру боржників/ [PERSON] включений до реєстру боржників із заборгованістю на загальну суму 3 087, 12 дол. США. Проте, позивачем суду не представлено суду Кредитного договору № 500079903 від 04.03.2008 р., що ніби то укладений між ЗАТ «Альфа-Банк» та відповідачем. Крім того, позивачем не представлено суду доказів того, що відповідач входив в перелік боржників, що містився в Додатку 1 до Договору факторингу фінансування клієнта № 29122008 від 29.12. 2008 року укладений між ЗАТ «Альфа - Банк» (клієнт) та ТзОВ «Кредитні Інвестиції» (фактор). Таким чином, всупереч ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦК України, того що позивач має право вимоги до відповідача за зобов'язаннями, які виникли в останнього перед ЗАТ «Альфа- Банк», якщо такі і виникали. Крім того, суд звертає увагу на наступне: ст. 1079 ЦК України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За умовами ст.ст. 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові установи надають фінансові послуги, якими, зокрема, є факторинг. Послуги з факторингу фінансові установи мають право надавати з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають, зокрема, такий вид господарської діяльності як із надання фінансових послуг. Так, статтею 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено обов'язковість ліцензування з надання фінансових послуг, тобто ліцензуванню підлягає діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Фінансовими активами є кошти, цінні папери, боргові зобов'язання та право вимоги боргу, що не віднесені до цінних паперів. Зазначене визначене ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Аналізуючи зазначене вище, суд прийшов до висновку про необхідність отримання позивачем ліцензії, оскільки в даному випадку під час надання фінансової послуги - факторингу він залучає фінансові активи від фізичної особи, однак таку суду не надано та така відсутня в матеріалах справи. Із зазначеного слідує, що позивачем не доведено перед судом його права на укладення Договору факторингу від 14.07. 2010 року, укладений між ТзОВ « Кредитні Інвестиції» та ТзОВ «Кредит Колекшин Груп». За вказаних вище обставин, беручи до уваги зазначені норми закону, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не обґрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. Документально підтверджені судові витрати понесені позивачем, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стягненню на користь останнього з відповідача не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed