Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

15.09.2016 позивач [PERSON] звернулась до суду з вимогами до відповідача Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 18 711 грн. 55 коп. та суму компенсації за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку по день фактичного розрахунку - 128 791 грн. 16 коп. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що з 13.12.2012 року по 27.11.2014 року працювала за строковим трудовим договором на постійній основі помічником - консультантом народного депутата України VII скликання за строковим трудовим договором на постійній основі і без поширення дії Закону України «Про державну службу». 27.11.2014 достроково припинила свої повноваження Верховна Рада України VII скликання та позивача, як помічника-консультанта народного депутата України, було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України. Позивач вказує, що у відповідності до ч. 6 ст. 34 ЗУ «Про статус народного депутата України» та положень ч. 2 ст. 4.6 Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України відповідач вимоги закону щодо виплати одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати, визначеної позивачем у сумі 18 711,55 грн., за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України не виконані. У зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, позивач також просить на підставі ч.1 ст.47, ст.116, ст.117 КЗпП України стягнути суму компенсації в розмірі середнього заробітку за час затримки, визначену позивачем з 26.11.2014 по день звернення до суду 15.09.2016 відповідно до Постанови КМУ України №100 від 08.02.1995 у розмірі 128 791грн. 16 коп., з розрахунку 449 днів затримки та суми середньоденної заробітної плати у розмірі 286 грн. 84 коп. Позивач вважає, що дії відповідача є незаконними та порушують його права, а тому просить суд позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача адвокат Черненко Є.М. позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Апарату ВР України Романюк Т.В., проти позову заперечив, посилаючись на викладене в письмових запереченнях на позов просив відмовити у його задоволенні. Зокрема, представник відповідача вважає, що оскільки згідно із змісту ст. 34 ЗУ «Про статус народного депутата України» та ст.ст. 3.1., 3.2. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, роботодавцем помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів в межах загального фонду. Вказує, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем помічників-консультантів, а тому не може здійснювати їх виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку тощо. Посилаючись на відсутність у ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» відповідних бюджетних призначень на виплату помічникам-консультантам Апарат Верховної Ради України, який не є роботодавцем щодо позивача, не має законних підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі її тримісячної заробітної плати. Також представник послалась на відсутність правових підстав для виплати суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні, оскільки позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатись, що мала місце затримка фактичного розрахунку. Крім того, посилаючись на положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та відповідні положення Постанови КМУ №159 від 21.02.2001, якою регламентовано порядок такої компенсації, представник вважає, що оскільки спірна виплата є разовою підстав для виплати компенсації відсутні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 5575 від 18.12.2012 позивач з 13.12.2012 був зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України VII скликання [PERSON] на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу». 27.11.2014 у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України, на підставі п.2 ч.1 ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР, позивача було звільнено з займаної посади. Таким чином, документальне та фінансове обслуговування трудових правовідносин між позивачем та народним депутатом України VII скликання [PERSON] здійснював Апарат Верховної Ради України. Нарахування заробітної плати відбувалося з моменту постановлення Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України №5575 від 18.12.2012, яким позивач [PERSON] була зарахована на посаду помічника-консультанта. Рішення про звільнення позивача та про нарахування та виплату належних позивачу при звільненні сум також відповідно приймалось відповідачем. За таких обставини, суд вважає, що позивач перебував у трудових стосунках саме з відповідачем, а не з народним депутатом України VII скликання [PERSON], а протилежні доводи представника відповідача - безпідставними. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до положень ч. 6 ст. 34 Закону України від 17.11.1992 № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (в редакції, чинній на час звільнення позивача 27.11.2014), далі Закон України № 2790-XII, у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України. Наведені положення Закону кореспондують положенням ч.2 ст.4.6 Постанови Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України (в редакції, чинній на час звільнення позивача 27.11.2014), далі Постанова ВРУ № 379/95-ВР. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення Суду). Суд зауважив на те, що органи державної влади не вправі посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (п. 26 Рішення Суду). Таким чином, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати позивачу гарантованої йому законом суми одноразової грошової допомоги при звільненні. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем позивачу одноразова грошова допомога, виплата якої при звільненні за наявних у позивача підстав гарантована ч. 6 ст. 34 Закону України № 2790-XII, здійсненна не була, що визнано представником відповідача протягом судового розгляду. Таким чином, виходячи зі встановлених обставин справи та положень законодавства, яке належить застосовувати до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України». Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Виходячи з вищевикладеного, у зв'язку з невиплатою відповідачем при звільненні позивачу спірної суми одноразової грошової допомоги, суд вважає наявними підстави згідно ч.2 ст.117 КЗпП України для стягнення з відповідача на користь позивача суму відшкодування у зв'язку з затримкою її виплати. При цьому, суд не приймає як безпідставні доводи представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даною вимогою, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до Офіційного тлумачення положення частини першої статті 233 в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. При цьому, як зазначено в згаданому Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, оскільки відповідач не виплатив позивачу суму гарантованої останньому при звільнені законом одноразової грошової допомоги, внаслідок чого позивач звернувся до суду одночасно з вимогами про стягнення гарантованої законом суми грошової допомоги та суми компенсації за затримку її виплати при звільненні, обставина з якою закон пов'язує початок перебігу встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячного строку, тобто день фактичного розрахунку, - не настала, а тому строк не розпочав свій перебіг та відповідно не може бути пропущений. За таких обставин, суд вирішує питання про відшкодування за час затримки та його розмір на підставі ч.2 ст.117 КЗпП України, а не на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України. Протилежні доводи представника відповідача є безпідставними і ґрунтуються на хибному тлумаченні терміну «день фактичного розрахунку», офіційне тлумачення якого надано в згаданому Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012. Також суд не приймає як безпідставних доводів представника відповідача про відсутність підстав для відшкодування за час затримки з посиланням на Рішення ЄСПЛ «Меньшакова проти України» від 04.10.2010 (заява №377/02), оскільки дане Рішення ЄСПЛ стосується відсутності підстав для компенсації згідно ст.117 КЗпП України за невиплату суми заробітної плати, присудженої рішенням суду, і не може бути застосовано до спірних правовідносин з приводу стягнення заборгованості по спірній сумі в порядку ч.2 ст.117 КЗпП України. Також безпідставним є посилання представника відповідача на відступіть підстав для стягнення відшкодування за час затримки згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та відповідні положення Постанови КМУ №159 від 21.02.2001, якою регламентовано порядок такої компенсації, оскільки позивач вимог про стягнення компенсації, передбаченої цим Законом, не заявляє, інших підстав для застосовування до спірних правовідносин положень цих нормативно-правових актів судом не встановлено. Позивачем відповідно до вимог ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України обґрунтовано та доведено суду порядок розрахунку та визначення заявлених розмірів одноразової грошової допомоги у розмірі 18 711 грн. 55 коп. та суми середнього заробітку за час затримки у розмірі 128 791 грн. 16 коп., що не заперечувалось представником відповідача. Згідно Довідки відповідача від 08.09.2016 №9-1-15/1094, позивачу нараховано відповідачем заробітну плату без вирахування податків та зборів за останні три місяці роботи в вересні 2014 року - 6 799,00 грн., жовтні 2014 року - 6109,00 грн. 00 коп., в листопаді - 5803,55 грн., тобто усього у сумі 12 591,55 грн., яку суд вважає належною до стягнення на користь позивача як суму одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати позивача. Розраховуючи суму середнього заробітку за час затримки відповідачем виплати позивачу одноразової грошової допомоги в межах заявлених вимог - за заявлений позивачем період з 27.11.2014 і по день звернення до суду 15.09.2016 - усього 449 днів затримки, суд виходить з положень п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 №100, далі Порядок, та вищенаведених даних Довідки по зарплаті, виданої відповідачем. Так, відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто за вересень-жовтень 2014 року, тобто по 5 700 грн. 00 коп. за кожен місяць. Відповідно до п.8 Порядку сума відшкодування позивачу за заявлений період протягом 449 днів затримки виплати розраховується наступним чином: середньоденний заробіток - сума заробітної плати позивача за вересень-жовтень 2014 року у розмірі 12 908 грн. поділити на суму робочих днів за цей період у кількості 45 днів, що дорівнює 286 грн. 84 коп., - помножити на 449 днів затримки, що дорівнює сумі у розмірі 128 791 грн. 16 коп. При цьому, відповідно до п.3 Порядку усі виплати включені в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов'язкові платежі. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми одноразової грошової допомоги у розмірі 18 711 грн. 55 коп. та суми середнього заробітку за час затримки у розмірі 128 791 грн. 16 коп. Таким чином, позов підлягає задоволенню. У зв'язку з частковим задоволенням позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору, відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід Держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог, усього у сумі 1475 грн. 03 коп. На підставі п.2, п.3, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995 №100, ч.2 ст.4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 № 379/95-ВР (в редакції, чинній на станом на 27.11.2014), ч. 6 ст. 34 Закону України від 17.11.1992 № 2790-XII «Про статус народного депутата України» (в редакції, чинній станом на 27.11.2014), ст.116, ч.2 ст.117, ст.233 КЗпП України, Рішення Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012, Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005, ст.ст. 2-3, 4, 8, 10,-11, 57-61, 88, 169, 208-209, 212-215, 218, 223, 292, 294, 367 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved