Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

17.09.2020 р. на підставі ухвали Жовтневого районного суду Миколаївської області від 13.08.2020 року про передачу цивільної справи за підсудністю, до Корабельного районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій позивачка просила суд майно, набуте позивачем до укладення шлюбу, а саме: набір корпусних меблів стінку Стас, вважати неподільною особистою власністю позивача та витребувати з чужого незаконного володіння, а також зобов`язати відповідача передати позивачу газовий нагрівач Termet і кухню Груша. Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що з 02.03.2013 р. до 06.10.2017 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Оскільки подружжя планувало проживати у квартирі відповідача, для створення належних умов для їхнього проживання разом з спільною дитиною донькою [PERSON] , [INFO] , ними були проведені ремонтні роботи в квартирі та завезено необхідну побутову техніку, а саме: 1) духову шафу ВЕКО СG 41002 вартістю 2300,00 грн. (оцінка майна вказана за погодженням з відповідачем з врахуванням зносу); 2) газовий нагрівач Termet S.A. вартістю 1150,00 грн.; 3) кухню Груша, арт. 80318441 вартістю 699,00 грн.; 4) набір корпусних меблів стінку Стас 2,9х2,1х0,5 вартістю 1150,00 грн.; 5) стільці, сантехніку для кухні та туалетної кімнати, люстри (в кожну кімнату), посуд та багато іншого. Зазначила, що після народження дитини відповідач пиячив, влаштовував сварки, ніде не працював та збирався на заробітки до РФ. Після розлучення відповідач та його батьки зажадали залишити в своєму користуванні все майно, яке було придбано під час шлюбу без урахування інтересів дитини та обставин, які свідчать про витрачення коштів на шкоду інтересам сім`ї. Останні впустили до квартири квартирантів, які користуються чужою власністю та можуть підтвердити наявність майна в квартирі. Посилаючись на те, що вирішити вказане питання мирним шляхом з відповідачем неможливо, позивачка змушена була звернутися в суд з вказаним позовом. Ухвалою суду від 12.10.2020 р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Відповідачу запропоновано подати відзив в строк 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження та позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив. Ухвала про відкриття провадження у даній справі була відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення відповідачу. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Заяву про участь у судовому засіданні не подав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження не надав. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Дослідивши матеріали по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 02.03.2013 року Галицинівською сільською радою Жовтневого району був зареєстрований шлюбу між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про шлюб, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жовтневого районного управління юстиції у Миколаївській області 19.04.2013 р., актовий запис № 2. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину доньку [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області по справі № 477/1428/17 (провадження № 2/477/861/17) від 21.08.2017 р. шлюб між сторонами був розірваний. Згідно наданих суду документів, за час перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне рухоме майно: - духова шафа ВЕКО СG 41002, що підтверджується копією товарного чеку № 130ФТ-2337073 від 10.08.2014 р.; - газовий нагрівач Termet S.A. G-19-00, що підтверджується копією рахунку № б/н від 18.08.2013 р.; - кухня Груша артикул 80318441, що підтверджується видатковою накладною Ррз/МК-0030180 від 10.06.2013 р. Набір корпусних меблів стінка Стас 2,9х2,1х0,5 була придбана позивачем 14.09.2011 року, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем, що підтверджено копією накладної № 486 від 14.09.2011 року. В позовній заяві позивач також зазначила, що спільно з відповідачем були придбані стільці, сантехніка для кухні та туалетної кімнати, люстри, посуд та інші речі однак, документів на підтвердження вказаних обставин суду не надала. Враховуючи те, що позивачка не заявляє вимог щодо поділу зазначеного майна, суд дані обставини не приймає до уваги. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. У разі якщо неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімї (ч. 4 ст. 65 СК України). Враховуючи зазначене, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами за спільні сумісні кошти було придбано різне рухоме майно, зокрема, духова шафа ВЕКО СG 41002, газовий нагрівач марки Termet S.A. G-19-00, кухня Груша артикул 80318441, а також інші речі побутового вжитку, які зазначені у позовній заяві [PERSON] . Дані обставини, перелік спірного майна та його вартість відповідачем [PERSON] не оспорені. Виходячи із такого та враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає доведеним факт набуття за спільні сумісні кошти подружжя [PERSON] і [PERSON] спірного рухомого майна (побутової техніки, меблів та предметів домашнього вжитку), зазначеного у позовній заяві [PERSON] , тому таке майно є спільним сумісним і підлягає поділу відповідно до положень ст.ст. 70-71 СК України. Крім того, судом також було встановлено, що до реєстрації шлюбу, а саме 14.09.2011 р., позивачем [PERSON] був придбаний набір корпусних меблів стінка Стас, розміром 2,9х2,1х0,05, колір: вільха, виробництва Польща, вартістю 1150,00 грн. Вказане майно, згідно з положеннями чинного законодавства (ст. 57 СК України) є особистою приватною власністю позивача [PERSON] та не підлягає поділу. Щодо поділу кухонних меблів, побутової техніки та інших речей побутового вжитку, перелік яких зазначено у позовній заяві [PERSON] , то суд вважає можливим поділити їх так, як просить позивач, оскільки відповідач [PERSON] проти такого не заперечував. Зокрема, у власність позивача [PERSON] суд вважає за необхідне виділити газовий нагрівач марки Termet S.A. G-19-00, придбаний 18.08.2013 р. у ФОП [PERSON] згідно рахунку № б/н від 18.08.2013 р. вартістю 1550,00 грн, та кухню Груша артикул 80318441, придбану 10.06.2013 р. згідно видаткової накладної Ррз/МК-0030180 у ТОВ Епіцнтр К вартістю 699,00 грн. Крім того, згідно з\~ ч.\~3\~ст.\~12\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Суд вважає доведеним той факт, що набір корпусних меблів стінка Стас розміром 2,9х2,1х0,05, колір: вільха, виробництва Польща, вартістю 1150,00 грн., придбана позивачем за власні кошти до реєстрації шлюбу з відповідачем, а саме 14.09.2011 року та належить [PERSON] на праві особистої приватної власності і підлягає витребуванню з володіння відповідача [PERSON] . Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати.

Outcome: approved