Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

17.01.2017 року Головне територіальне управління юстиції у Харківській області в інтересах [PERSON] [PERSON]звернулося до суду з позовом, у якому просить: визнати незаконним утримання відповідачем на території України малолітньої дитини [PERSON] [PERSON], [INFO]; повернути малолітню [PERSON] [PERSON], [INFO], до місця постійного проживання у Федеративній Республіці [PERSON] за адресою: вул. Майнбургштрассе, 31е, 85356, Фрайзінг, Федеративна Республіка [PERSON]; якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов'язати відповідача [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: Мікрорайон 4[ADDRESS], м. Лозова, 64649, Харківська область, України, передати малолітню [PERSON] [PERSON], [INFO], батькові [PERSON] [PERSON], [INFO], який приїде в Україну для забезпечення повернення дитини; покласти витрати, пов'язані з поверненням дитини до Федеративної Республіки [PERSON] на позивача. В обґрунтування позовних вимог представник управління юстиції посилається на те, що [PERSON] [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] [PERSON], [INFO]. Батьки дитини перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі, але з листопада 2015 року проживали окремо у м. Фрайзінг (ФРН).За усним погодженням між сторонами дитина залишилася проживати з матір'ю у великій трикімнатній орендованій квартирі. Позивач підтримував постійний контакт з дитиною шляхом регулярних зустрічей, майжещодня бачився з нею згідно графіку побачень, брав двомісячну відпусткупо догляду за дитиною. Оскільки батьки не змогли досягти згоди щодографіку побачень у цьому питанні їм допомогло відомство у справах молодім. Фрайзінг (ФРН). Також у вказаному відомстві батьком 01 квітня 2016 року було надано дозвіл на вивіз дитини в Україну на період з 22 травня по 10червня 2016 року. 10 червня 2016 року позивач прибув в аеропорт, щобзабрати відповідача з дитиною, проте їх на борту літака не виявилось.Цього ж дня позивач отримав повідомлення про те, що відповідачпошкодила щиколотку і є нетранспортабельною. На прохання позивачапідтвердити вказаний факт медичною довідкою відповідач не відповіла.На даний час остання разом з дитиною проживає в Україні за адресою: Харківська область, м. Лозова, Мікрорайон 4[ADDRESS].Позивач стверджує, що таким чином, починаючи з 11 червня 2016 року відповідач вчиняє незаконне утримування дитини на території України. 13 липня 2016 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу України з виконання Конвенції 1980 року звернувся позивач через центральний орган ФРН із заявою про повернення дитини, у якій з посиланням на додані до позову докази стверджував, що вінніколи не давав своєї згоди на переміщення дитини в Українуна невизначений строк або переїзд дитини в Україну на постійне місцепроживання, тобто на зміну держави постійного місця проживання дитини зФРН на Україну. 15 вересня 2016 року відповідачем через свого представника було надано письмові пояснення та висловлено бажання мирно врегулювати питання про визначення місця проживання дитини.Однак позивачем відхилено пропозицію відповідача, оскільки вона направлена на визначення місця проживання дитини в Україні і висловив прохання невідкладно ініціювати судові процедури для з'ясування обставин справи. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV. Конвенція 1980 року набула чинності для України з 01 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та ФРН з 01 січня 2008 року. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких держава, на території якої утримується дитина, зобов'язана повернути дитину в державу їх постійного проживання, зокрема: -дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та ФРН з 01 січня 2008 року, тобто до моменту початку утримування дитини на території України без згоди позивача); -дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку ([PERSON] Вастльнародилася 14 січня 2015 року та досягне 16-річного віку 14 січня 2031 року); -чинність Конвенції 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та ФРН з 01 січня 2008 року). -ФРН є державою, в якій дитина постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, а також визначення її місця проживання; -дії щодо утримування дитини в Україні порушують права піклуванняодного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, апозивач не давав згоди на вивезення дитини з ФРН з метою змінити місце їїпостійного проживання, тобто її права та інтереси порушені внаслідокутримування відповідачем дитини в Україні. На підставі викладеного представник юстиції просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] викладене у позовній заяві підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей Лозівської міської ради за довіреністю [PERSON] до суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, натомість подала до суду заяву про розгляду справи за відсутності сторони третьої особи та нанадала письмові пояснення по справі, у яких вказала, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, просив відмовити в його задоволенні, надав відповідні письмові заперечення. Заслухана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що вона перебувала з позивачем у шлюбі та проживала з останнім у м. Фрайзінг ФРН. До початку її вагітності стосунки між ними були добрі, однак під час вагітності позивач почав постійно принижувати відповідача, що продовжувалося і після народження доньки, як наслідок сторони часто сварилися та проживали окремо. Дитина була присутня під час сварок та навіть боялася батька коли той кричав. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є матірю відповідача та приїжджала в [PERSON] до доньки та [PERSON] Вказала, що спочатку вони перебували у хороших подружніх стосунках до початку вагітності її доньки. Але згодом стосунки між сторонами погіршилися, [PERSON] безпосередньо була свідком їхніх сварок, в ході чого позивач застосовував силу до відповідача, висловлювався нецензурною лайкою в її сторону. Стосовно онуки [PERSON] вказала, що дитина вже звикла до нового місця проживання, ходить у садок та басейн. Заслухана у якості свідка сестра відповідача, [PERSON] пояснила, що відвідувала сестру в Німечинні та бачила негативне ставлення зі сторони [PERSON] до сімї відповідача, зокрема до неї самої. Під час сварок позивач вів себе некоректно, кричав. Стосовно спільної від сторін доньки [PERSON] вказала, що дитина повинна проживати разом з матір'ю, оскільки остання створює всі необхідні для дитини умови, піклується, доглядає. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2014 року, однак з 01 листопада 2015 року сторони проживають окремо. / а.с. 28/ Крім того, сторони є батьками малолітньої [PERSON] [PERSON], яка народилася 14 січня 2015 року у німецькому місті Фрайзінг. Батько дитини є громадянином [PERSON], мати дитини\~громадянкою України. / а.с. 25/ Як вбачається з домовленості між [PERSON] [PERSON] та [PERSON]від 31.03.2016 року, укладеної у відомстві у справах молоді та сімї окружного управлння - Ландарт - м. Фрайзінг, сторони домовились та встановили порядок побачень батька з донькою [PERSON], яка також підтверджує той факт, що сторони мешкають окремо, зокрема позивач за адресою: Маінбургер штр. 31е, 85354 Фрайзінг, а відповідач з донькою - Віппенгаузер штр. 23, 85384 Фрайзін. / а.с. 37-39, 46/ Згідно заяви орендодавців від 19.06.2016 року відповідач з донькою проживала у орендованій квартирі з моменту народження останньої, тобто з 14.01.2015 року./ а.с. 44/ Як вбачається із зобовязання про своєчасне повернення з відпустки в Україні від 01.04.2016 року [PERSON] дала особисту обіцянку позивачу, перебуваючи з ним у процесі розлучення, що їхня спільна донька [PERSON] повернеться з відпустки з України вчасно, а саме 10.06.2016 року, оскільки ця умова була і є основною передумовою для згоди батька [PERSON] на подорож. / а.с. 35/ Згідно наданої лікуючим лікарем [PERSON] історії хвороби від 22.06.2016 року пацієнтка [PERSON] [PERSON], 14.01.2015 року, проживаюча за адресою: Віппенгаузер штр. 23, 85384 Фрайзін, була до травня 2016 року постійною його пацієнткою. / а.с. 50/ Згідно із ч. 1 статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі\~Конвенція), яка набула чинності для України з 1 вересня 2006 року, а у відносинах між Україною та [PERSON] - з 1 січня 2008 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції. За змістом статей\~150,\~155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно із преамбулою Конвенції держави, що її підписали, твердо переконані в тому, що перш за все саме інтереси дітей є найважливішим у справі турботи про них, а їх повернення повинно здійснюватись неодмінно з метою надання дітям захисту в міжнародному масштабі від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що: заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. а ч. 1 ст. 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. а ч. 1 ст. 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13); дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13); повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3). Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини, утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини 1 статті 13 Конвенція покладає обов'язок доведення обставин, які можуть бути винятковими підставами для неповернення дитини, саме на особу, яка вчинила вивезення дитини та/або її утримує. У цьому разі зазначене формулювання відображає загальне правове правило, що той, хто стверджує про наявність певного факту, повинен його довести. При вирішенні судами справ щодо повернення дитини до країни постійного проживання батьки не позбавлені права вирішувати спір шляхом визначення місця проживання дитини. Разом із тим стаття 21 Конвенції також передбачає можливість подання заяви про доступ до дитини, що має на меті визначення порядку спілкування заявника з дитиною. Згідно із частинами 1, 2 статті 12 Конвенції передбачено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.\~\~ Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо. Разом з тим, за умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини, суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку. За положеннями пункту «а» статті 5 Конвенції «права піклування» включають в себе права, які відносяться до турботи будь-якої особи щодо дитини, і, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а тому метою встановлення таких фактів є не визначення місця проживання дитини з певним батьком чи матір'ю, а з огляду на інтереси дитини, її комфортне проживання та сталі зв'язки в конкретному середовищі й країні. Відтак, фактами, які свідчать про те, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, є факти про її відвідування дитячого садка, гуртків, лікування в певних лікарів, психологічний і психічний стан, сімейні та дружні зв'язки, спілкування зі своїми однолітками тощо, які також установлюються судами при визначенні місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року №6-58цс14, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. З матеріалів справи вбачається, що з 22 травня 2016 року по теперішній час дитина перебуває на території України, що не заперечувалося сторонами у судовому засіданні. З 01 листопада 2015 року відповідач з донькою проживали окремо від батька дитини за адресою: Віппенгаузер штр. 23, 85384 Фрайзін. Станом на день виїзду відповідачем з дитиною з [PERSON] до України (22.05.2016 року), будь-яких судових рішень, які набули законної сили в ФРН та які б встановлювали опікунство батька над [PERSON] [PERSON] не було. Отже, на час виїзду [PERSON] з дитиною з [PERSON] позивач не мав прав одноосібного визначення місця проживання дитини, тому відсутні підстави стверджувати, що мало місце порушення прав позивача як піклувальника відносно дитини.Європейський суд з прав людини у справі від 02.04.2009 року № С-523/07 при застосуванні Регламенту Ради ЄС 2201/2003 надав орієнтири для ідентифікації міста постійного проживання, визначивши його як місце інтеграції дитини в соціальне та родинне середовище. ЄС вказав на необхідність приймати до уваги тривалість, регулярність та причини перебування дитини на території держави - члена Європейського Союзу та переміщення на територію цієї держави, національність дитини, знання мови, а також родинні та соціальні відносини, які пов'язують дитину з цією державою, а не лише її фізичну присутність (пункти 37-39 рішення, п. 2 резолютивної частині рішення). Згідно письмовх пояснень Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області вбачається, що з травня 2016 року [PERSON] разом з донькою проживають за адресою: [INFO], мікрорайон 4[ADDRESS]. За місцем проживання для дитини створені відповідні житлово-побутові умови. У дівчинки є місце для сну, ігор, багато іграшок, дитячі книжки. В наявності дитячий сезонний одяг та взуття, забезпечена продуктами харчування, що підтверджується також актами обстеження житлово-побутових умов. / а.с. 209,210/ Згідно характеристики Лозівського дошкільного навчального закладу (ясла-садок) № 8 «Дзвіночок», [PERSON] відвідує дошкільний заклад з жовтня 2016 року. Вихованням дівчинки займається мама, батьківські обов'язки виконує належним чином. / а.с. 182-183/ [PERSON] працює в ТОВ «Кредо», займає посаду торгівельного представника, має постійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Згідно результатів оцінки психологічного стану дитини, [PERSON] [PERSON], [INFO], центра логопедії та психології «Апельсин», найбільший ступінь емоційно позитивної прив'язаності дитина відчуває до мами. Відносини в сім'ї характеризуються емоційно позитивними, з високим рівнем довіри та турботи. Фігура батька не проявляється в ігровій діяльності та в активних емоційних переживаннях дитини, що свідчить про наявність значної психологічної дистанції між батьком та дочкою. / а.с. 154-155/ Відповідно до довідки Генерального Консульства України в Мюнхені від 13.07.2015 року № 536-196, [PERSON] [PERSON], [INFO], зареєстрована громадянкою України. / а.с. 202/ Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матірю. Якщо у ході розгляду справи суд виявить, зокрема, що існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13), з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12), то суд має право відмовити в поверненні дитини. Як вбачається з матеріалів справи, з моменту переміщення дитини з ФРН до України (з 22.05.2016 року) пройшло більше року (один рік два місяці). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] [PERSON] прижилась у своєму новому середовищі, про що свідчить, те, що: - дитина з 5 жовтня 2016 року відвідує Лозівський дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №8 «Дзвіночок», у якому дитина залюбки засвоює вимоги програми виховання і навчання дітей дошкільного віку, любить гратися, спілкується з однолітками. У дитини добре розвинена мова, говорить реченнями, любить малювати , слухати казки та гратися з ляльками. Разом з тим, [PERSON] зходить до дитячого садка чиста, охайна, у гарному одязі, куди її приводить мама, яка цікавиться розвитком дитини, відвідує батьківські збори, прислухається до порад вихователів. Забирають дитину з садочку, в основному бабуся [PERSON] або тітка [PERSON], так як мати в цей час працює. Дитина дуже життєрадісна, комунікабельна дівчинка, дуже любить свою маму. [PERSON] проявляє прихильність, співчуття, симпатію у колі близьких людей, особливо до мами і бабусі. Розлука з мамою може негативно вплинути на психіку дитини, що обумовить суттєве емоційне напруження у психологічному стані та поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток особистості;/ а.с. 182-183/ - з червня 2016 року [PERSON] [PERSON] відвідує курси плавання у басейні під керівництвом кваліфікованого тренера в рамках програми запровадження здорового способу життя серед дітей та молоді, що запроваджена ХМГО «Клуб підводного плавання «Люди глибини», куди завжди приходить з мамою; - перебуває на обліку в поліклініці Лозівської міської лікарні; / а.с. 207-208/ Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] [PERSON] прижилась у своєму новому середовищі, перебуває у психологічно благополучному психоемоційному стані та переживає емоційний комфорт і почуття захищеності, відчуває до матері емоційну прихильність, у відносинах з нею відчуває захищеність та емоційну близькість. Крім того, відносини з матір'ю важливі для дитини та остання переживає їх як психологічно благополучні. Дитина має тісні звязки, має достатньо високий рівень соціалізації та комунікативної активності у колективі дошкільного закладу, а ізоляція дитини від рідної сімї, особливо від матері, у зв'язку із можливим поверненням до ФРН, може нанести психологічну шкоду дитині, а зміна мовного середовища негативно вплине на її мовний розвиток. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень відповідача, дитина переважно спілкується російською мовою, вивчає за програмою у дитячому дошкільному закладі російську та українську мови, німецькою мовою не володіє, не розмовляє. Отже, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. в ч. 1 ст. 13 Конвенції), що також є підставою для відмови у повернені дитини до ФРН. На підставі викладеного, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи перш за все саме інтереси дитини, які є найважливішими у справі турботи про неї та які є пріоритетним міркуванням, суд вважає, що позовні вимоги Головного територіального управління юстиції у Харківській області в інтересах [PERSON] [PERSON] про забезпечення повернення неповнолітньої дитини до Федеративної Республіки [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed