Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

16\~липня 2021\~року до\~Жовтневого районного\~суду м.\~Харкова надійшла\~заява [PERSON] ,\~заінтересована особа:\~ [PERSON] про\~видачу обмежувального\~припису,\~відповідно до\~якої вона\~просила суд\~видати обмежувальний\~припис стосовно\~ [PERSON] ,\~ [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: 1) \~ \~ \~ \~заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 2) \~ \~ \~ \~заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 50 метрів до місця спільного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) \~ \~ \~ \~заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; 4) \~ \~ \~ \~заборонити [PERSON] спілкуватися з їх спільними дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 17 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції між заявником, [PERSON] , та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.12.2019 року у справі 39/7626/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Не зважаючи на розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] продовжують проживати разом за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання з [PERSON] останній постійно підіймав руку на [PERSON] , висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію, що фіксувала вказані обставини. Всі ці звірства відбувалися у присутності їх неповнолітніх дітей. Постійні побиття з боку [PERSON] стали підставою зриву їх відносин, втім він все рівно не залишає її у спокої. Постійно їй погрожує. Так 27.06.2021 року [PERSON] без будь-яких підстав фактично вигнав [PERSON] з малолітньою донькою з будинку, в якому вона постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , не давши навіть забрати особисті речі, документи та речі доньки. Зараз [PERSON] вимушена проживати з дітьми у знайомих оскільки [PERSON] погрожує їй фізичною розправою в тому разі якщо вона насмілиться повернутися додому. Таким чином, заявник зазначає, що вона зазнала домашнього насильства, що є підставою для звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису. Заявник в судовому засіданні заяву підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним у заяві. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечував, посилаючись на те, що будинок [ADDRESS] є власністю його матері, він там зареєстрований та проживає. Заявник по справі постійно вживає алкогольні напої внаслідок чого між ними відбуваються сварки, однак жодних насильницьких дій [PERSON] щодо заявника не вчиняв, до адміністративної відповідальності не притягався. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року. (а.с. 6, 7-8) Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . (а.с. 9, 10) Не зважаючи на розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] проживають за однією адресою: [ADDRESS] . Заявник в судовому засіданні пояснила, що під час спільного проживання з [PERSON] останній постійно підіймав руку на [PERSON] , висловлювався нецензурною лайкою, завдавав їй тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію, що фіксувала вказані обставини. Всі ці звірства відбувалися у присутності їх неповнолітніх дітей. З матеріалів справи вбачається, що 16 вересня 2019 року [PERSON] зверталась до органів внутрішніх справ із заявою щодо завдання їй побоїв її чоловіком [PERSON] . Зазначені нею тілесні пошкодження відповідно до Висновку з питань судово-медичної експертизи №1336-2019 відносяться до легких тілесних пошкоджень. (а.с. 11, 12, 15 Окрім того, 05 липня 2021 року [PERSON] зверталась до відділу поліції № 1 ХРУП № 3 в Харківській області з приводу того, що 27.06.2021 року [PERSON] вигнав її з будинку де вона проживає та не віддає її особисті речі. (а.с. 16) В свою чергу, [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його колишня дружина зловживає алкогольними напоями, що підтверджується наявними в матеріалах справи фотокартками. На цій підставі у них постійно виникають сварки. Будь-якого фізичного насильства [PERSON] щодо [PERSON] не вчиняв. Будинок, у якому сторони проживають, належить на праві власності матері [PERSON] . Частиною 1 ст. 293 ЦПК України встановлено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Глава 13 розділу ІV «Окреме провадження» Цивільного процесуального кодексу України визначає порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису. Так, відповідно до положень ст. 350-1 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Згідно п. 1) ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». У частині 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено поняття домашнього насильства; діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство, як це визначено у законі, це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Сексуальне насильство включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності. Фізичне насильство включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника, а саме особи, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі, належить до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. За статтею 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають постраждала особа або її представник. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Під поняттям «оцінка ризиків» розуміється оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» або Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків», на строк від одного до шести місяців. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч зазначеним вимогам закону заявником по справі не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення щодо неї домашнього насильства з боку [PERSON] . За встановлених судом обставин, відносини між сторонами не є такими за умови яких суд прийшов би до висновку про наявність домашнього насильства та необхідність застосування стосовно [PERSON] обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а відтак заявлені [PERSON] вимоги не підлягають задоволенню судом. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник був звільнений при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed