Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-03 00:00:00

15 березня 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що з квітня 2002 року до лютою 2004 року вона перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких в них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . З моменту припинення фактичних шлюбних відносин дитина перебуває на її особистому утриманні та вихованні, а відповідач будь -якого інтересу до дитини не проявляє, не займається її вихованням, не приймає участі в її утриманні, а де він взагалі на теперішній час знаходиться, їй не відомо. За таких умов, внаслідок втрати зв`язку із відповідачем позивач вимушена звернутися з позовом про надання дозволу на оформлення візи в проїзних документах сина та надання дозволу на виїзд з України дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу його батька, з метою сприяння розширенню світогляду дитини, збільшенню можливостей духовного та інтелектуального розвитку. Ухвалою суду від 19 березня 2019 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року провадження у справі відкрито та призначено справу в підготовче засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07 травня 2019 року призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. Також надала суду заяву про подальший розгляд справи без її участі, не заперечуючи проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, суд прийшов до такого. Судом встановлено, що з квітня 2002 року до лютою 2004 року позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких в них народилась спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] , про що 16 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції міста Дніпропетровська видане Свідоцтво про народження і зроблено відповідний актовий запис № 494 (а.с.8-10). З пояснень представника позивача вбачається, що на даний час син [PERSON] постійно проживає з позивачкою, яка самостійно займається її вихованням та створенням всебічних та сприятливих умов для зростання та розвитку дитини. Після закінчення школи син [PERSON] виявив бажання продовжити навчання в одному із навчальних закладів в одній із країн Західної Європи. Як було встановлено в судовому засіданні, позивач вже зверталась у 2012 році з позовом до суду та 26 червня 2012 року заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги були задоволені та надано було дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] без згоди батька [PERSON] до досягнення [PERSON] повноліття (а.с.7). Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного та Сімейного кодексів України. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (з змінами і доповненнями), за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами і доповненнями), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 вищевказаних Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для навчання та здобуття освіти,

Outcome: approved