Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

17.09.2014 року до суду подано позов, в якому позивач просить суд визнати недійсним пункт 10.1. Кредитного договору № 104/070/74/87120 від 18.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райфайзен банк Аваль». В судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги, пояснивши, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише тоді, коли відповідач після отримання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки звернувся до суду із новим позовом про стягнення пені в сумі майже в 16 мільйонів гривень. За таких обставин, позивач вважає несправедливими положення пункту 10.1. Кредитного договору № 104/070/74/87120 від 18.05.2007 року, оскільки це положення вносить суттєвий дисбаланс в розподіл прав та обов'язків за договором між сторонами. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі і посилався на відповідність умов договору нормам діючого законодавства, просив звернути увагу суду на строк позовної давності, але суду заява про застосування строку позовної давності як підстави для відмови в задоволенні позову не подавалось. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до пункту 10.1. Кредитного договору № 104/070/74/87120 від 18.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариства «Райфайзен банк Аваль», зазначено, що за порушення строку повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, передбачених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу та штраф 20 гривень за кожен день прострочки. Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх вимог позивачем надано ксерокопії примірника договору № 104/070/74/87120 від 18.05.2007, графіку надання кредиту, графіку погашення кредиту, та копії судових рішень, що не стосуються конкретного предмету спору, ухвалені між іншими сторонами і не звільняють позивача від обов'язку доказування відповідно до приписів ст. 61 ЦПК України. Та обставина, що суду надано примірники, що не підписані відповідачем не є перешкодою в дослідження умов договору лише в тій частині, що не заперечується та визнається сторонами та встановлені рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 травня 2011 року в справі № 2-2171. Стосовно доводів позивача про несправедливість умов договору суд виходить із того, що пунктом 5 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема такою ознакою є встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Доводи позивача, що умови пункту 10.1 кредитного договору встановлюють саме таку норму, оскільки цієї нормою зобов'язано сплачувати пеню в розмірі 182,5 % річних суд вважає такими, що не заслуговують уваги і не можуть бути підставою для визнання такої норми недійсною. В даному випадку нарахування пені за умовами договору становить 0,5% за кожен день прострочення платежу не від всієї суми, що необхідно сплатити за договором в цілому, а лише із частини суми боргу, сплата якого прострочена позичальником. Доводи позивача про суттєвий дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін такою умовою договору спростовується рішенням Харківського районного суду Харківської області від 26 травня 2011 року в справі № 2-2171, яким звернено стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог кредитора про погашення зобов'язань на загальну суму 333638 доларів США, з яких нарахована пеня і штраф становлять загальну суму 12575 доларів 56 центів США, що не перевищує 3,7% від загальної суми зобов'язань на день ухвалення такого рішення суду. Отже, такого наслідку, як істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача не настало і це підтверджено рішення суду, що набрало законної сили в спорі між тими ж сторонами стосовно обставин, пов'язаних із застосуванням положень п. 10.1 Договору, що оспорюється. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частиною 2 ст. 551 ЦК України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Таким чином, посилання відповідача на те, що розмір неустойки не відповідає закону - безпідставні, оскільки сторони в договорі домовились саме про такий розмір неустойки, а саме 0,5 % від суми простроченого платежу та штраф 20 гривень за кожен день прострочки, а тому підстави для визнання недійсним пункту 10.1 пункту 4 частини 2 Кредитного договору Кредитного договору № 104/070/74/87120 від 18.05.2007 року, укладеного між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством «Райфайзен банк Аваль», правонаступником якого є публічне акціонерне товариства «Райфайзен банк Аваль» - відсутні. Наявність підстав для визнання недійсним такої частини договору з мотивів невідповідності умовам Закону України «Про захист прав споживачів» - суд вважає недоведеною з мотивів, наведених вище. Крім того, суд враховує, що на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, якщо в новій справі між цими сторонами розглядається питання про стягнення пені, то саме той суд, що розглядає таку справу повинен вирішити можливість стягнення пені та її розмір, а сам по собі факт пред'явлення позову про стягнення пені в значному розмірі не тягне за собою завдання істотної шкоди інтересам позивача і не дає підстав для визнання недійсним договору в частині домовленості сторін про розмір пені. За таких обставин захистом прав та інтересів позивача є механізм зменшення суми пені до розміру, що відповідає всім вимогам закону та відповідає тим обставинам, що будуть встановлені в кожному окремому випадку розгляду такої справи судом. Підсумовуючи наведене, суд повністю відмовляє в задоволені позову і на підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати відносить за рахунок держави, враховуючи наявність підставі для звільнення позивача від сплати судового збору.

Outcome: dismissed