Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

16 травня 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказали, що 11 січня 2015 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 0,5027 гектарів (далі га), що розташована на території с.Маринопіль Розівського району Запорізької області та призначена для присадибної ділянки та ведення особистого підсобного господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 №0004093, виданого 24 листопада 1995 року Пролетарською сільрадою) та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №93, а також житлового будинку №63 з надвірними будівлями, що розташований по вул. Леніна (після 01 січня 2016 року вул. Мічуріна) в с.Маринопіль Розівського району Запорізької області, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку від 30 вересня 1981 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Пролетарської сільради та зареєстрованого в реєстрі за №30. Позивачі у встановленому законом порядку звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті [PERSON], однак державний нотаріус відмовив їм у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане спадкове майно у звязку з відсутністю як витягу з Державного земельного кадастру, так і документів, що підтверджують проведення державної реєстрації права власності на будинок. За таких обставин позивачі прохають суд визнати за ними право власності на спірне майно в порядку спадкування за законом в рівних частках, а саме, по ? частці за кожним з них. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у відповідних письмових заявах, поданих до суду, кожен з них окремо вказали про те, що вони підтримують позов та прохають задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.53,54). Позицію позивачів підтримав їх повноважний представник [PERSON], який надав судові відповідну письмову заяву (а.с.55,56-59). Відповідач - Пролетарська сільрада, яку відповідно до розпорядження сільського голови №43 від 29 червня 2016 року на виконання Постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» перейменовано на Новозлатопільську сільську раду Розівського району Запорізької області, позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача [PERSON] не оспорював, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.60,61-64). [PERSON] як представник третьої особи без самостійних вимог нотаріальної контори, у письмовій заяві, поданій до суду, не заперечувала проти задоволення позову [PERSON] та [PERSON], погодившись із наведеними у ньому доводами (а.с.65). Сторони та їх представники, а також представник третьої особи в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.49-52), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.53,54,55,60,65). Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивачів [PERSON] та [PERSON] та їх представника, а також за відсутності представників відповідача та третьої особи. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, зясувавши позиції осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи позивачі [PERSON] та [PERSON] народились 20 лютого 1981 року та 18 грудня 1984 року відповідно в с Маринопіль Куйбишевського району Запорізької області. Батьком позивачів є [PERSON] (а.с.10-11,12-14). 11 січня 2015 року в смт.Розівка Розівського району Запорізької області у віці 63 років помер батько позивачів [PERSON] (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, зокрема, на земельну ділянку площею 0,5027 га, що розташована на території с.Маринопіль Розівського району Запорізької області і призначена для присадибної ділянки та ведення особистого підсобного господарства, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 №0004093, виданого 24 листопада 1995 року Пролетарською сільрадою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №93 (а.с.21), а також житлового будинку №63 з надвірними будівлями, що розташований по вул. Леніна (після 01 січня 2016 року вул. Мічуріна) в с.Маринопіль Розівського району Запорізької області, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу будинку від 30 вересня 1981 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Пролетарської сільради та зареєстрованого в реєстрі за №30 (а.с.26). Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. З матеріалів справи, а також згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача нотаріальної контори встановлено, що після померлого 11 січня 2015 року [PERSON] нотаріальною конторою 10 березня 2015 року за заявою спадкоємців за законом [PERSON] та [PERSON] заведена спадкова справа № 12/2015 за номером у спадковому реєстрі 57198916. Інші заяви щодо прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців померлої від права на спадкування не встановлено (а.с.16,17-20,66-69). Проте, постановами державного нотаріуса від 10 грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірні земельну ділянку та будинок, яка залишилися після померлого [PERSON] Державний нотаріус розяснив, що [PERSON] та [PERSON] можуть отримати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку лише за умови надання витягу з Державного земельного кадастру (а.с.24,25) та на будинок за наявності документів, що підтверджують проведення державної реєстрації права власності на будинок (а.с.27,28). Згідно з п.4.20 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (з відповідними змінами), видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, витягу з Державного земельного кадастру про відсутність обмежень на земельну ділянку, витягу з Поземельної книги, а також витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. З 01 січня 2013 року ведення Поземельної книги здійснюється відповідно до порядку, встановленого Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051. Дата відкриття Поземельної книги є датою державної реєстрації земельної ділянки.\~ Поземельна книга ведеться за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру,\~ під час державної реєстрації земельної ділянки, внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про зареєстровані земельні ділянки (в тому числі у разі їх поділу чи об'єднання, а також відновлення їх меж). Поземельна книга в електронній (цифровій) формі відкривається шляхом її формування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру з використанням даних електронного документа. Внесення відомостей до Поземельної книги в електронній (цифровій) формі є внесенням відомостей до Державного земельного кадастру. До Поземельної книги в електронній (цифровій) формі додаються електронні копії документів, що є підставою для внесення відомостей до неї. Поземельна книга в паперовій формі відкривається шляхом роздрукування за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру відповідної Поземельної книги в електронній (цифровій) формі. До Поземельної книги в паперовій формі додаються всі документи, що є підставою для внесення відомостей до неї. З відповіді Управління Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області від 17 листопада 2015 року за №0-28-0.2-456/15-15 вбачається, що відомості про земельну ділянку, яка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 0004093, відсутні. Зазначена земельна ділянка в Державному земельному кадастрі не зареєстрована, а тому витяг з цього кадастру надати неможливо (а.с.22). Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Спірна земельна ділянка належала померлому [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ЗП 000017 № 0004093, виданого Пролетарською сільрадою 24 листопада 1995 року. Зазначений державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 93 (а.с.21,23). Як вже було зазначено вище, ведення Поземельної книги здійснюється відповідно до порядку, встановленого Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, а право власності на спірну земельну ділянку у [PERSON] виникло 24 листопада 1995 року. За таких обставин, зволікання відділу Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької областіпо виконанню дій щодо відкриття та ведення Поземельної книги на спірну земельну ділянку не позбавляє спадкоємців [PERSON] та [PERSON] права на спадщину. Крім того, спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку від 30 вересня 1981 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Пролетарської сільради та зареєстрованого в реєстрі за №30, належав житловий будинок №63 з надвірними будівлями, що розташований по вул. Леніна (після 01 січня 2016 року вул. Мічуріна) в с.Маринопіль Розівського району Запорізької області (а.с.26). Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час придбання спірного житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затвердженою Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з п.6 Інструкції не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент купівлі будинку. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №45/5 від 31 жовтня 1975 року, п.45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР №1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Спірний будинок придбаний 30 вересня 1981 року і відповідно до технічного паспорта від 21 грудня 2015 року складається з житлового будинку літера «А-1», веранди літера «а-1», сараїв літери «Б,В», вбиральні літера «Г», колодязю літера «Д», басейна літера «Е», ями вигрібної літера «Ж», огорожі №1, воріт з хвірткою №2 та вимощення №3 (а.с.26,29-31). Згідно долученої до справи виписки з погосподарської книги головою домогосподарства по вул.Леніна (після 01 січня 2016 року вул. Мічуріна), 63 в с.Маринопіль Розівського району Запорізької області був [PERSON], який проживав за вказаною адресою з 1981 року до 11 січня 2015 року, тобто до дня своєї смерті (а.с.33). З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що спірний будинок був власністю [PERSON]. Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV (зі змінами) державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Беручи до уваги те, що у [PERSON] та [PERSON] виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за законом після смерті [PERSON], суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Визнання відповідачем предявленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Питання про розподіл судових витрат позивачами не порушувалось.

Outcome: approved