Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

16.02.2021 позивач звернулась в суд із позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що з 17.02.2007 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем до його розірвання 01.03.2011 рішенням Броварського міськрайонного суду. Вказує, що донька проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , де для її виховання та проживання створено усі необхідні умови. Наголошено, що з серпня 2010 року відповідачем не надається достатньої матеріальної допомоги на утримання доньки, останній ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Аліменти, призначені рішенням Броварського районного суду від 13.03.2013 до стягнення на утримання дитини у розмірі ј частки від заробітку, відповідач не сплачує. Жодного з покладених законом на батька обов`язків щодо своєї дитини відповідач не виконує, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться дитиною. Відповідач самоусунувся від виховання дитини та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, дитину не навідує, їй не телефонує. Враховуючи наведене, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча буди належним чином судом повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.6). Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом з`ясовано, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, при цьому намагається виконувати свої батьківські обов`язки, сплачує аліменти. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Натомість, з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Великодимерської селищної ради Броварського району №206 від 31.05.2021 судом встановлено, що на звернення Служби у справах дітей та сім`ї, [PERSON] засобами поштового зв`язку направив пояснення, відповідно до яких зазначив, що з 2015 року виїхав до новоствореної сім`ї в Польщу, де і проживає на теперішній час. Батьківських прав бути позбавлений не бажає, бажає приймати активну участь у житті та розвитку дитини. З його ініціативи і щомісячно (додатково) [PERSON] відвідувала протягом 2016-2017 років заняття в тенісній спортивній академії сестер Бондаренко в с.Красилівка Броварського району. Однак, вказав, що у зв`язку із негативними стосунками з колишньою дружиною можливості спілкуватись з дитиною не має, оскільки це призводить до напружених стосунків між матір`ю та дитиною. Окрім того, надав довідку №40248 від 26.04.2021 про те, що станом на 26.04.2021 заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Відповідно до характеристика старости Підгайцівської сільради Луцького району від 01.04.2021 №21 [PERSON] громадського порядку не порушував, до адміністративної відповідальності не притягувався, скарг та заяв на його поведінку не надходило, у побуті скромний та ввічливий. На даний час за місце реєстрації не проживає. Висновком органу опіки та піклування №206 від 31.05.2021 засвідчено про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - [PERSON] . З наведених обставин, суд критично ставиться до пояснень позивача щодо негативної характеристики відповідача, оскільки вони не найшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його доньки є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та ухиленням від їх виконання. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Отже, за таких обставин, здійснивши системний аналіз і оцінку доказів, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його синів не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела та не надала суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дітей внаслідок позбавлення їх батька батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей. Зважаючи на вище наведене, приходить до висновку, що позивачем суду не наведено тих виключних обставин, які б свідчили про необхідність застосування судом крайнього заходу впливу - позбавлення батьківських прав. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed