Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

16.11.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, в якому просить : стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 105\~742,78 грн., який складається з: суми боргу- 52964,44 грн., 3% річних-4766,79 грн., індексації боргу-42371,55 грн., судового збору в сумі-640,00 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн.( а.с.3,4). Свої вимоги позивач обґрунтовує наступним. 04 грудня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, предметом якого було надання у власність боржнику грошових коштів в розмірі 2000 доларів США, на підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Відповідно до розписки боржник зобовязався повернути кошти до 30 грудня 2014 року. У встановлений строк відповідач грошові кошти не повернув. Посилаючись на вимоги ст.ст.625,1046, 1049, 1050 ЦК України, розрахована позивачем загальна сума заборгованості з урахуванням 3% річних та втрат від інфляції становить 100102,78 грн. Крім того, зазначає, ним за надання правової допомоги було сплачено авансом 5000,00 грн., які також просить стягнути з відповідача. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. У подальші судові засідання не зявився, однак надав суду заяву(а.с.19), в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить ухвалити заочне рішення у справі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та заперечував щодо його задоволення. У подальше судове засідання не зявився , про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень по суті позову, а також заяви про розгляд справи за його відсутності суду не подав. Відповідно до вимог ст. ст. 223,280,281 Цивільного процесуального кодексу України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Дослідивши подані заяви та письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6ст.81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 04 грудня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідачем складена розписка про отримання коштів у сумі 2000 доларів США, які він зобовязався повернути до 30 грудня 2014 року( а.с.6). Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.2ст.1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частин першої та другої ст.207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, розписка відповідача про отримання в борг грошових коштів від позивача є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно дост.1049\~ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач до звернення з даним позовом до суду предявляв відповідачу вимогу повернення боргу за договором позики, суду надано не було. Сам факт звернення позивача з даним позовом до суду, суд вважає предявленням відповідної вимоги до відповідача про повернення коштів. Встановлено, що на момент ухвалення рішення відповідач зазначені в розписці кошти не повернув, будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем не надано та не зазначено джерел їх здобуття. Про це свідчить також та обставина, що оригінал розписки знаходиться у кредитора. Згідно ст.\~526\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.524\~ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Згідно з частинами першою, другою ст..533ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, вираження у договорі грошового зобовязання в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Як зазначено у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. На дату ухвалення судом рішення, офіційний курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ , становить 2635,3910 гривень за 100 доларів США. У зв»язку з цим, вимоги позивача щодо стягнення суми боргу за договором позики в розмірі 2000 доларів США( 2000 х2648,2221/ 100), яка еквівалентна 52\~964,44 гривень, тобто в межах заявлених позовних вимог, виходячи зі встановленого НБУ курсу гривні по відношенню до долара США, який більший ніж діючий курс гривні по відношенню до долара США, встановлений НБУ на дату ухвалення рішення, підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 52707 гривень 82 копійки. Крім того, частиною першою статті 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом ст..625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Так, згідно з вимогами ч.2 ст.625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відповідно до правової позиції ВСУ від 16 листопада 2016 року, висловленої у справі №6-1286цс16, відповідно до якої стаття 625\~ЦК України унормовує питання відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання і з огляду на правову природу трьох процентів річних, передбачених частиною другою цієї статті, як особливої міри відповідальності, їх сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті України - гривні. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення 3% річних в межах строку прострочення виконання з 30.12.2014 по 30.12.2017 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, ґрунтуються на законі та підлягають частковому задоволенню, враховуючи наведений позивачем розрахунок, а також встановлений НБУ курс гривні щодо долара США на дату ухвалення судового рішення (2635,3910 грн. за 100 доларів США), а саме: 2000 дол.США/365х 1097х 3%= 180,33 доларів США.х 2635,3910 /100= 4752,40 гривень. Щодо іншої частини заявлених позивачем вимог, слід зазначити наступне. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Відповідна правова позиція Верховного суду України, викладена в постанові №6-284цс17 від 01 березня 2017 року. З урахуванням викладеного, вимоги позивача щодо стягнення втрат від інфляції за період з січня 2015 по листопад 2017 року задоволенню не підлягають. Також встановлено, що позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 640 гривень, що підтверджується квитанцією № 27648110 від 14.11.2017 р.( а.с.1), також поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. Так, розмір витрат підтверджується наданою адвокатом [PERSON] довідкою за вих.. № 26 від 02.11.2017 р. про фактичну оплату йому позивачем 5000 гривень (а.с.9), та актом приймання-передачі виконаних робіт( а.с.20). У відповідності до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Так, статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Крім того, згідно з ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову- на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, предявлений позов задоволений на 52,65% ( 57460,22 х 100% / 100102,78). З огляду на це, суд вважає, що з [PERSON] на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору та витрат на правову допомогу\~ в розмірі 2969 гривень 46 копійок ( 5640 : 100% х 52,65%). На підставі викладеного,

Outcome: partial